Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа - Амур-Нижньодніпровська районна у місті Дніпропетровську рада про встановлення факту належності права власності на домоволодіння, про визнання права власності на домоволодіння у порядку спадкування за заповітом. Представник позивача у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви просив суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить суд встановити факт належності [PERSON] права власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ. Д-1 загальною площею 35,8 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., погрібу літ. пд Д-1, сараю літ. Е, споруд, вимощень № 1-5,І; визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER]) право власності на домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. Д-1 загальною площею 35,8 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., погрібу літ. пд Д-1, сараю літ. Е, гаражу Ж, споруд, вимощень №1-5,І, розташоване за адресою: [ADDRESS], у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]; визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER]) право власності на домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS], у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином. Причину неявки у судове засідання суду не повідомила. Зі згоди представника позивача суд проводить розгляд справи у заочному порядку, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Представник Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причину неявки у судове засідання суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема може бути визнання права(ст. 15-16 ЦК України). Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (ст. 114 ЦПК України). Однією з позовних вимог позивачки є визнання права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], а тому відповідно до ст. 114 ЦПК України справа підсудна Дніпропетровському районному суду Дніпропетровської області. У судовому засіданні встановлено, що 09.06.1999р. [PERSON], державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори посвідчено заповіт вчинений від імені [PERSON], згідно якого, на випадок її смерті, належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, все те, що належатиме їй на день смерті, вона заповідала мені, як своїй родичці, [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №2-1584. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська 13.07.2011р., актовий запис в Книзі реєстрацій смертей від 13.07.2001р. за №1241. При цьому, [PERSON] постійно проживала у будинку [ADDRESS], про що свідчать відомості будинкової книги (запис про реєстрацію місця проживання - 29.02.1956р.). Слід зазначити, що домоволодіння [ADDRESS] (колишня адреса - [ADDRESS] на території м. Катеринослава (нині м. Дніпропетровськ), відповідь Державного архіву Дніпропетровської області №К-121-06 від 04.04.2006р.) збудоване [PERSON] ще до війни, у період Великої Вітчизняної війни згоріло, та було заново відбудовано нею у 1960 роках, а у 1990р. вона збудувала новий житловий будинок. Проте, за життя [PERSON] право власності на домоволодіння за собою не зареєструвала (відповідь КП «ДМБТІ» ДОР №9659 від 13.12.2005р.). Факт володіння [PERSON], померлої [INFO], зазначеним будинком також підтверджується інвентаризаційною справою на домоволодіння за станом на 05.10.1967р., розташоване на земельній ділянці [ADDRESS], яка 03.12.1981р. зареєстрована за [PERSON] за реєстровим №77-227, що підтверджується викопіровкою із зазначенням місця розташування земельної ділянки, складена за станом на грудень 1980р. Відповідно до ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, у даному випадку підлягає встановленню факт належності [PERSON] права власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Після смерті [PERSON], померлої [INFO], відкрилась спадщина на належне їй майно, спадкоємцем майна якої є позивачка у порядку спадкування за заповітом від 09.06.1999 р. Правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] виникли в період 2001 року, тобто до набрання законної сили ЦК України 2004 року, вони регулюються нормами цивільного законодавства діючими на той час, а саме ЦК УРСР (в редакції 1963 року). За ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963р.- діючого на момент смерті спадкодавця) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Вимогами ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно ст. 548 ЦК УРСР (1963р.) для отримання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Тобто, відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР (1963р.), який діяв на момент відкриття спадщини після смерті спадкодавця, фактом вступу в управління та володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON], померлої [INFO], я також у порядку спадкування за заповітом від 09.06.1999р., оскільки від спадщини не відмовилась. Слід зазначити, що зі згоди [PERSON] у 1998 р. позивачка оселилась у житловому будинку і на той момент у житловому будинку були зроблені поліпшення, оскільки він мав вітхий стан, та у подальшому 20.03.2000 року позивачка зареєструвалась за вказаною адресою. Позивачка підтримує домоволодіння у належному стані, проводить ремонтні роботи, господарює в ньому, хоча й без отримання правовстановлюючих документів і реєстрації права власності за померлою. Згідно зі ст. 561 ЦК УРСР строк для отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину в часі не обмежувався. Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих в абз. 8 п. 3.1 Інформаційного листа за №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі - Лист ВССУ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р.) належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ч. 3. ст. З Закону України від 01.07.2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. З зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31.01.1966р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р. № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18.02.2002р. за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому відповідно до положень ст.ст. 548, 549, 561 ЦК УРСР - абсолютно все спадкове майно, що належало померлій стало належати позивачці на підставі заповіту від 09.06.1999р., адже відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства не мають зворотної дії у часі. Згідно технічного паспорту, виготовленого фізичною особою-підприємцем [PERSON], за станом на 11.02.2014р. домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] складається з житлового будинку літ. Д-1 загальною площею 35,8 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., погрібу літ. пд Д-1, сараю літ. Е, споруд, вимощень № 1-5,І. Відповідно до висновку, наведеному у Звіті про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та мереж об'єкта від 25.03.2014р., складеного експертом [PERSON] (зареєстрований у реєстрі зареєстрованих осіб № 2370 від 17.07.2013р.) - за результатами проведення технічного обстеження об'єкта -домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], відповідає вимогам надійності безпечної експлуатації і його безпечна експлуатація можлива. Позивачка не має можливості отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO], на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], за відсутності правовстановлюючого документу на ім'я [PERSON] (відповідь Четвертої ДДНК №217/01-14 від 26.01.2010р.), яке за життя спадкодавця не було зареєстроване на його ім'я, як це вимагає чинне законодавство, зокрема ст. 182 ЦК України, а її звернення до відповідача про прийняття рішення про передачу мені у власність житлового будинку не дало результату (заява від 26.12.2005р.). Згідно пп. 15 п. 3.1 Інформаційного листа ВССУ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Згідно пп. 16 п. 3.1 Інформаційного листа ВССУ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Отже, єдиним правовим способом захисту невизнаних прав позивачки є визнання права власності в порядку спадкування. У спадкодавця також є дочка [PERSON], яка також вважає себе спадкоємцем після її смерті, тому саме до неї пред'явлено позов. Згідно абз. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За таких обставин позовні вимоги у частині встановлення факту належності [PERSON] права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ. Д-1 загальною площею 35,8 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., погрібу літ. пд Д-1, сараю літ. Е, споруд, вимощень № 1-5, І, та визнання за [PERSON] права власності у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] на домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. Д-1 загальною площею 35,8 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., погрібу літ. пд Д-1, сараю літ. Е, гаражу Ж, споруд, вимощень 1-5,І, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивачкою не надано доказів на підтвердження позовних вимог у частині визнання права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, що є підставою для відмови позивачці у задоволенні позову у цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати у сумі 800 грн.

Outcome: approved