Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області звернувся із вищевказаним позовом представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 13 грудня 2016 року, та просив суд: визнати недійсним договір від 13 грудня 2013 року, укладений між [PERSON] та Миронівською районною державною адміністрацією; застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з Миронівської районної державної адміністрації 2358 гривень. Позовні вимоги обґрунтовував тими обставинами, що 13 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено попередній договір на право користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення загальною площею 4,25 га, яка розташована за межами села Грушів Миронівського району Київської області. Позивач вважає цей договір недійсним, з огляду на норму ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач не мав повноважень розпоряджатися землею, яка була предметом договору. В судовому засіданні позивач вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, наведених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, оскільки вважає оспорюваний договір дійсним, укладеним згідно вимог ст. ст. 202, 635, 638 Цивільного кодексу України. Третя особа Грушівська сільська рада Миронівського району Київської області, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, на судове засідання свого представника не делегувала. В надісланих до суду заяві та письмових запереченнях представник сільської ради заперечував проти задоволення позову, так як вважає, що відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» у разі визнання договору оренди землі недійсним, отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Між позивачем та відповідачем 13 грудня 2013 року укладено попередній договір, предметом якого є користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення загальною площею 4,25 га, що розташована за межами села Грушів Миронівського району Київської області (а.с. 7-10). У статті 204 Цивільного кодексу України проголошується презумпція правомірності правочину, відповідно до якої треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обовязками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обовязків. Презумпція правомірності правочину може бути спростована судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини). Частиною 1 ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення, суд вирішує питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Статтею 15-1 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин належить, зокрема ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, проведення державної експертизи землевпорядної документації, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 13 грудня 2013 року) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи, наділені повноваженням передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, у користування для всіх потреб. Частиною 3 ст. 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Відповідно до положень вказаних норм Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України та положення про Головне управління Держземагенства в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10 травня 2012 року № 258, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 травня 2012 року за № 852/21164, органом державної влади, який здійснював владну управлінську функцію з приводу прийняття рішення про передачу земельної ділянки у користування на умовах оренди у період укладення оскаржуваного договору було Головне управління Держземагентства у Київській області. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 13 грудня 2013 року) сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Із матеріалів справи (оспорюваного договору та заперечень відповідача), вбачається, що земельна ділянка, яка була предметом спірного договору, знаходиться за межами села Грушів Миронівського району Київської області та призначена для обслуговування нежитлових будівель сільськогосподарського призначення. Згідно з ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 13 грудня 2013 року) районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: ведення водного господарства; будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва. Аналізуючи зміст ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 13 грудня 2013 року) суд приходить до висновку, що станом на 13 грудня 2013 року відповідач не мав права передавати земельну ділянку сільськогосподарського призначенця, яка знаходиться за межами села Грушів Миронівського району Київської області. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою статті 203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України). Усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права, постановою від 30 березня 2016 року у справі за № 6-533цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства. Згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Викладена правова позиція Верховного Суду України міститься у постанові, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, тому є обовязковою до застосування судом під час розгляду цивільних справ з аналогічних питань. Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч. 3 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Оскільки відповідач у письмових запереченнях проти задоволення позову стверджував про те, що спірний договір є таким, що укладений у відповідності до чинного законодавства, то відповідно до ст. 60 ЦПК України обовязок по доведенню відповідності договору конкретним нормам законодавства покладається саме на нього. Відповідач не виконав свій обовязок, передбачений ст. 60 ЦПК України, не навів доказів, які свідчать про те, що станом на 13 грудня 2013 року Миронівська районна державна адміністрація Київської області мала повноваження (право) надавати в користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за межами села Грушів Миронівського району Київської області. Із матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, призначена для сільськогосподарських потреб (а.с. 47), передавалась в користування не для ведення водного господарства, будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району чи індивідуального дачного будівництва, а тому укладаючи спірний договір Миронівська районна державна адміністрація Київської області діяла не на підставі ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 13 грудня 2013 року). В судовому засіданні представник Миронівської районної державної адміністрації не змогла назвати пряму норму закону, яка в момент укладення оспорюваного договору уповноважувала районну державна адміністрація укладати угоди спрямовані на передачу сільськогосподарських земельних ділянок для їх використання за цільовим призначенням. За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірний договір укладений без додержання вимог ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки підписаний посадовою особою Миронівської районної державної адміністрації Київської області, яка в силу ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 13 грудня 2013 року) не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо розпорядження цією землею, а отже відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України є недійсним. Оскаржуваний правочин не є удаваним, оскільки він укладений стороною, яка не мала цивільної дієздатності щодо розпорядження земельною ділянкою, яка була предметом договору. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ст. 216 Цивільного кодексу України). Зважаючи на те, що попередній договір від 13 грудня 2013 року, укладений між [PERSON] та Миронівською районною державною адміністрацією на право користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення загальною площею 4,25 га, що розташована за межами села Грушів Миронівського району Київської області є недійсним, то відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України відповідач зобовязаний відшкодувати позивачу 2358 гривень, які останній сплатив на виконання пункту 3.2 цього договору, згідно квитанції № 83/з7 від 26 грудня 2013 року. Суд не бере до уваги положення ч. 6 ст. 21 Закону України «Про оренду землі», оскільки воно забороняє поверненню отриманої орендодавцем орендної плати за договором оренди, в той час як оспорюваний договір не є договором оренди, а відповідач не отримував орендної плати за ним. Кошти в розмірі 2 358 гривень надійшли на рахунок Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області, тому відповідач не може повернути позивачу ці кошти з цього рахунку, але може відшкодувати їх. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1102 гривні 40 копійок, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією № 89854 від 13 грудня 2016 року. Вказані понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 15-1, 116, 122, 123, 124 Земельного кодексу України, ст. ст. 16, 203, 204, 215, 216 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved