Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулись [PERSON], [PERSON], [PERSON] з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенська І.Р., Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» про визнання кредитного договору, іпотечних договорів та договорів поруки недійсними та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування поданої заяви позивачі зазначили, що кредитний договір № 30317/1107/55-004 від 30 листопада 2007 року укладено з суттєвим порушенням вимог чинного законодавства, а подальше його виконання завдає значних матеріальних збитків. Наголошували, що в порушення п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 2.1, 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банк не надав [PERSON] як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Банк не повідомив [PERSON] про існування валютних ризиків, що в подальшому призвело до суттєвого збільшення боргових зобов'язань та поставило позивача у скрутне матеріальне становище. Позичальник [PERSON] була позбавлена реальної можливості оцінити суму переплати за кредитом та доцільність його отримання, тобто зрозуміти фінансові послуги, що їй надавались та передбачити правові та економічні наслідки. За умовами договору № 30317/1107/55-004 від 30 листопада 2007 року, всупереч ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банк неправомірно стягнув з позичальника додаткові кошти - комісію 1% від розміру кредиту за перевірку документів. У грудні 2009 року АТ «Сведбанк» в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку за кредитом, при цьому ані позивач, ані поручителі за договором не були повідомлені ні про підвищення ставки, ні про те, з яких причин це відбулось. Оскільки графік погашення кредиту не надавався взагалі, та оскільки щомісячні виплати позичальник здійснювала в початковому розмірі, вона не знала про дорожчання кредиту на 2% щорічно та не могла проконтролювати збільшення сум. Тобто з 2009 року банк проводив зарахування коштів на рахунки на власний погляд, поза контролем та без відомо [PERSON], тим самим умисно формував та збільшував прострочену заборгованість та ставив позичальника у невигідні перед банком умови. На підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, ст. 216 ЦК України вважає кредитний договір № 30317/1107/55-004 від 30 листопада 2007 року недійсним, а посилаючись на ч. 2 ст. 548 ЦК України вважає недійсними і правочини вчиненні на забезпечення виконання основного зобов'язання. Просили суд визнати недійсним кредитний договір № 30317/1107/55-004 від 30 листопада 2007 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», визнати недійсним іпотечний договір від 30 листопада 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. та зареєстрований в реєстрі за № 9394, визнати недійсним договір поруки № 0317/1107/55-0004-Р-1 від 30 листопада 2007 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», визнати недійсним договір поруки № 0317/1107/55-0004-Р-2 від 30 листопада 2007 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», зобов'язати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенську І.Р. виключити з реєстру іпотек запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за іпотечним договором, укладеним між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» 30 листопада 2007 року та зареєстрованим в реєстрі за № 9394: домоволодіння та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS] та зобов'язати відповідача сплатити [PERSON] надмірно стягнуті грошові кошти в сумі 1 395 грн. 61 коп. В судові засідання з'являвся представник позивачів, який підтримав викладені в позовній заяві обставини та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судові засідання з'являвся представник відповідача, який заперечував щодо обставин викладених в позовній заяві, просив суд відмовити в задоволенні позову. В письмових запереченнях, які оголосив в судовому засіданні зазначив, що перед укладанням кредитного договору позичальника [PERSON] було належним чином проінформовано про всі істотні умови договору, спосіб, термін погашення кредиту, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, що підтверджується підписом [PERSON] в кредитному договорі. Наголошував, що при укладанні кредитного договору були дотримані всі вимоги законодавства. Укладаючи спірний кредитний договір, сторони приймали на себе певні ризики, в тому числі і на випадок зміни курсу. На момент укладання кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не містив заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії та інші платежі, за дії, які не є послугами у визначенні вказаного Закону. Зазначав, що розмір процентної ставки може змінюватись без укладання додаткового договору, у випадку та порядку, встановленому в п. 8.4 кредитного договору. З 01 грудня 2010 року до теперішнього часу зі сторони позивача не було надано банку договорів страхування предмету іпотеки, тобто п'ять календарних періодів предмет іпотеки є не застрахованим, що свідчить про порушення зі сторони позивача [PERSON] пункту 5.7 кредитного договору та правомірне підвищення процентної ставки зі сторони банку у відповідності до вимог кредитного договору. У зв'язку зі зміною кредитора, АТ «Дельта Банк» 09 червня 2012 року здійснив відправлення позичальнику письмового повідомлення про відступлення права вимоги, що підтверджується списком згрупованих рекомендованих відправлень та фіскальним чеком УДППЗ «Укрпошта». Необґрунтованими вважає і вимоги позивачів про зобов'язання нотаріуса зняти обтяження з нерухомого майна, оскільки відповідно до вимог закону заборону відчуження обтяження майна знімає нотаріус, який наклав таку заборону при отриманні повідомлення установи банку про погашення позики (кредиту) та повідомлення про припинення іпотечного договору. Крім цього просив застосувати строк позовної давності щодо вимог про визнання кредитного договору недійсним, наголошуючи, що в заяві позичальника [PERSON] про зміну умов кредитування від 25 вересня 2012 року, в графі «Інформація по кредиту», остання особисто зазначила, що відсоткова ставка становить 13,9 %, тому вважають, що строк позовної давності щодо звернення до суду з вимогами про визнання правочинів недійсними сплив ще 25 вересня 2015 року. Представник третьої особи - Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» в судові засідання не з'являвся, повідомлявся в установленому законом порядку, причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення справи не подавав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно матеріалів справи між Акціонерним комерційним банком «Тас-Комерцбанк» та [PERSON] 30 листопада 2007 року був укладений кредитний договір № 0317/1107/55-004, відповідно до пункту 1.1. якого Банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 10 000 доларів США на строк до 30 листопада 2017 року включно та на умовах, передбачених у цьому Договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим Договором. Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом в розмірі 11.90 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір, визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору, та у випадку і в порядку, встановленому п. 6.1, п. 8.4 цього договору. Відповідно до пункту 1.5 до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв'язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, вартість витрат, пов'язаних з укладанням іпотечного договору, передбаченого п. 2.1 цього договору,у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього та вартість страхування об'єкта нерухомості та земельної ділянки за іпотечним договором відповідно до п. 5.7 договору. Порядок нарахування процентів, комісій та погашення заборгованості за кредитним договором визначені в розділі 3 кредитного договору. Відповідно до пункту 3.1.1 кредитного договору, починаючи з 10 січня 2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за весь період користування кредитом, нарахованих відповідно до пункту 3.2. цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 142,89 доларів США у чітко встановлений цим договором термін, 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. Про настання терміну, вказаного в абзаці першого цього підпункту п. 3.1 позичальник сплачує фактично нараховані відсотки за період користування кредитом, не пізніше наступного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту. Пунктом 3.1.2 кредитного договору, у будь-якому випадку, в тому числі у випадку порушення позичальником термінів здійснення ануїтетного платежу, часткового дострокового погашення кредиту, сума наступних ануїтетних платежів залишається незмінною, крім суми останнього платежу - платежу в останній день строку користування кредитом, визначеного п. 1.3 договору, розмір якого визначається як сума процентів, нарахованих/погашених, в тому числі прострочених, відповідно до умов цього договору, та залишок суми непогашеного кредиту. Згідно пункту 11.11. кредитного договору, укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання договору ознайомився з усіма умовами, на яких АКБ «ТАС-Комерцбанк» здійснює кредитування фізичних осіб, на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в АКБ «ТАС-Комерцбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Укладаючи цей договір, позичальник свідчить, що під час укладання та виконання цього договірну позичальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин. В пункті 11.13 кредитного договору визначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору Банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні Кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168, в повному обсязі. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору № 0317/1107/55-004 від 30 листопада 2017 року були укладені між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», [PERSON] та [PERSON] договір поруки від 30 листопада 2007 року № 0317/1107/55-0004-Р-2, та між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», [PERSON] та [PERSON] договір поруки від 30 листопада 2007 року № 0317/1107/55-0004-Р-1. Також між акціонерним комерційним банком «Тас-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 30 листопада 2007 року, відповідно до п. 1,2 якого в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору № 0317/1107/55-004 від 30 листопада 2007 року іпотекодавець передавав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме домоволодіння, загальною площею 54,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу садиби, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] 30 грудня 2004 року. Судом встановлено, що позичальник [PERSON] у відповідності до умов договору отримала кредитні кошти в повному обсязі, та в подальшому виконувала умови договору щодо сплати грошових коштів на погашення кредиту в розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 1333, відповідно до якого АТ «Дельта Банк», в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, набув права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах, в тому числі і по кредитному договору № 0317/1107/55-004 (Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості), укладеному між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС - Комерцбанк» та [PERSON]. Відповідно до пункту 11.5 кредитного договору, банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому Договору, а також по угодам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди Позичальника. [PERSON] 05 червня 2012 року було направлено повідомлення про відступлення, підписане головою правління АТ «Сведбанк» та головою ради директорів АТ «Дельта Банк», в якому зазначалось, що первісним кредитором на користь нового кредитора було здійснено відступлення своїх прав вимоги за кредитним договором, договором іпотеки та договорами поруки. Про обізнаність про заміну кредитора свідчать заяви останньої, які безпосередньо було адресовані АТ «Дельта Банк». Згідно змісту п.1 ч. 1 ст. 512 та ст. 513 ЦК України слідує, що зміна кредитора у зобов'язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідною договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. При цьому, боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Частиною 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанніздійснюється без згоди боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. З огляду на вищевикладене, отримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору про передачу активів, передачу документів, які підтверджують дійсність вимоги, інформації, яка є важливою для їх здійснення, виникнення і наявність прав грошової вимоги, нормами ст.ст. 516-517 ЦК України не передбачено. Обов'язок первісного кредитора передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, навпаки передбачений положеннями ч. 1 ст. 517 ЦК України. Отже, до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, тобто збереглися всі ті умови договорів, які зазначались при укладенні з первісним кредитором. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналізуючи норму ст. 18 Закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України ); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Як на підстави для визнання спірної угоди недійсною, позивач посилався на ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов спірної угоди. Матеріалами справи підтверджено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач [PERSON] на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови. Твердження позивача про те, що банком не надавалась інформація щодо покладення на неї валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором, є надуманими, оскільки встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют проводиться щоденно Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, у відповідності до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», Положення «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженого Правлінням Національного банку України 12.11.2003 № 496, тому банк не впливає на зміну курсу валют і не може прогнозувати чи встановлювати офіційний курс гривні до іноземних валют. Суд вважає, що [PERSON] перед укладенням кредитного договору було роз'яснено про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором, оскільки внутрішня воля позичальника була спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку - отримання кредиту саме в іноземній валюті та його належного виконання також у валюті кредиту. Укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та зростання суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для визнання недійсним кредитного договору. Посилання позивача на те, що йому не була надана банком повна інформація про сукупну вартість кредиту не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, обсяг платежів на весь час дії договору. Суд відхиляє доводи позивача про те, що банк не надав йому у письмовій формі інформацію про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, оскільки вся інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в тексті підписаного сторонами договору, ця інформація є чіткою і зрозумілою, а будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мав можливість отримати до підписання договору або відмовитися від його підписання у разі ненадання йому такої інформації. Заперечуючи щодо доводів позивача про неправомірне підвищення відсоткової ставки, представник відповідача наголошував на порушення позивачем умов договору щодо страхування предмету іпотеки, що стало підставою для зміни відсоткової ставки без укладання додаткового договору, що відповідає пункту 8.4, 8.4.1 кредитного договору № 0317/1107/55-004 від 30 листопада 2007 року. Разом з цим, просив застосувати строк позовної давності щодо цих вимог, посилаючись на те, що [PERSON] було відомо про підвищення відсоткової ставки ще 25 вересня 2012 року. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ч. 1 т. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Судом встановлено, що дійсно [PERSON] звернулась до Голови ради директорів АТ «Дельта Банк» із заявою про зміну умов кредитування 25 вересня 2012 року, в якій зазначила в розділі «Інформація про кредит», відсоткову ставку 13,9. Отже, на момент звернення з цією заявою [PERSON] вже було відомо про підвищення відсоткової ставки, тобто про порушення її прав. Разом з цим, з позовом до суду [PERSON] звернулась лише у березні 2016 року, з пропуском строку позовної давності, а тому з урахуванням того, що в позові не зазначено причин пропуску строку позовної давності та позивачі не просили про поновлення даного строку, беручи до уваги заяву сторони відповідача про застосування строку позовної давності, позовні вимоги в частині визнання недійсним кредитного договору у зв'язку з неправомірним підвищенням відсоткової ставки за кредитом є такими, що не підлягають задоволенню. Розглядаючи позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача сплатити [PERSON] надмірно стягнуті кошти в сумі 1 395 грн. 61 коп., суд виходить з наступного. Відповідно ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно зазначає процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Згідно укладеного кредитного договору Позичальнику були надані фінансові послуги у вигляді споживчого кредиту. Пунктом 3.4. кредитного договору передбачено, що за перевірку документів згідно цього договору позичальник сплачує Банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1% від розміру кредиту без ПДВ шляхом сплати через касу Банку в національній валюті по офіційному курсу НБУ на день такої сплати. Передбачена даним пунктом комісійна винагорода стягується за надання послуги у вигляді видачі споживчого кредиту. На момент укладання кредитного договору ст.11. Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній з 01.12.2005 року) не передбачала заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі та інше, за дії, які не є послугою у визначенні вказаного Закону. В редакції Закону України «Про захист прав споживачів», чинній на момент укладання договору, ч. 4. 5 ст. 11 та ст.18 містить лише застереження, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Це підтверджує безпідставність посилань зі сторони позивачів про те, що банк неправомірно стягнув з Позичальника додаткові кошти. Оскільки, в задоволенні позову в частині визнання кредитного договору недійсним відмовлено, не підлягають і задоволенню як похідні, вимоги про визнання договорів поруки, договору іпотеки недійсними, а також вимоги в частині зобов'язання приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу виключити з реєстру іпотек запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за іпотечним договором, укладеним між [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк» 30 листопада 2007 року. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed