Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 22 березня 2018 року надійшла позовна заява [PERSON]\~до [PERSON],\~яка діє\~також в\~інтересах малолітньої\~дитини [PERSON],\~[PERSON] адміністративних\~послуг та\~дозвільних процедур\~Дніпровської міської\~ради,\~третя особа:\~Управління-служба\~у справах\~дітей Соборної\~районної у\~м.\~Дніпрі ради\~про визнання\~осіб такими,\~що втратили\~право користування\~житловим приміщенням\~та зобовязання\~вчинити певні\~дії. У поданому позові [PERSON] просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зобовязати [PERSON] адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що вона є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2007 року. На теперешній час в квариті зареєстровані [PERSON] та її син [PERSON], місцезнаходження яких позивачу не відомо. Реєстрація відповідачів у вказаній квартирі порушує права позивача. Представник позивача через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та її син [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином за адресою їх місця реєстрації, причини неявки не повідомили. Від представника відповідача [PERSON] адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради до суду надійшла заява з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог. Від представника третьої особи до суду надійшла заяви з проханням прийняти рішення на розсуд суду. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Як встановлено у ході розгляду справи [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за №1300, належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-11). Згідно із довідкою №30 про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб, виданої спеціалістом відділу обліку проживання фізичних осіб [PERSON] за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та її син [PERSON] (а.с. 18). Проте відповідачі [PERSON] та її син [PERSON] за вказаною адресою не проживають. Факт відсутності відповідачів за адресою реєстрації місця проживання підтверджується поясненнями сусідів позивача (а.с. 96-99). Приписами ст.\~321\~ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1\~ст.317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно вимог\~ст.\~319\~ЦК України визначено\~здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК України та ст.\~150\~ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до\~ст.\~7\~Закону України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. \~Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Таким чином,\~відповідачі без\~поважних причин\~понад не\~проживають в\~квартирі,\~що розташована\~за адресою[ADDRESS], де право власності належить позивачу на підставі дубліката свідоцтва про право власності від 05 травня 2015 року (на 1/4 частину квартири) та дублікату договору купівлі-продажу від 23 липня 2015 року (на 3/4 частини квартири). З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідачей таким, що втратили право користування житловим приміщенням за указаною адресою, підлягають задоволенню. При вирішенні позовних вимог в частині зняття з реєстрації відповідача, суд виходить з того, що вказана вимога є передчасною, оскільки згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» для зняття з реєстрації достатньо судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. І тільки після відмови міграційної служби провести зняття з реєстрації, за наявності судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач набуде право на звернення із вказаною вимогою в порядку адміністративного судочинства, а тому суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial