Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] «про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю». В обґрунтування позову вказує на те, що у 2011 році мати відповідача - [PERSON] запропонувала йому придбати земельну ділянку з розташованим на ній садовим будинком у садовому товаристві « [INFO] » на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області. На підтвердження попередньої домовленості 29 червня 2011 року позивач передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 11000,00 доларів США, про що останньою власноручно була написана відповідна розписка у присутності відповідача та сина позивача - [PERSON] . Після передачі коштів нерухоме майно перейшло у фактичне володіння позивача. Оформити договір купівлі-продажу нотаріально сторони не встигли, оскільки [PERSON] померла. Спадкоємцем після смерті [PERSON] - є її син [PERSON] , який спадок після смерті матері прийняв фактично, однак, більше 10 років не заявляв претензій позивачу щодо недійсності вищевказаної усної угоди про продаж земельної ділянки № [NUMBER] з кадастровим номером 6322055900:28:000:0124 для колективного садівництва площею 0,06 га з садовим будинком у садовому товаристві « [INFO] » на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, укладеної між позивачем та [PERSON] 29 червня 2011 року, яку сторони виконали фактично у повному обсязі. Таким чином, у червні 2011 року позивач добросовісно заволодів нерухомим майном і протягом більше 10 років відкрито та безперервно володіє ділянкою та садовим будинком, тому просить суд визнати за ним право власності на це майно за набувальною давністю. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник не з`явилися, сповіщені про дату, час та місце розгляду справи, просили розглядати справу у їх відсутності, тому суд розглядає справу у відсутності позивача та його представника, на підставі тих доказів, які надані до судового засідання. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, сповіщений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Про поважні причини неявки відповідач суду не повідомив, відзив на позов не подав. Таким чином, суд вважає, що відповідач ухиляється від явки в суд, тому справу можливо розглянути за його відсутності в заочному судовому засіданні на підставі тих доказів, які надані до судового засідання. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Так як відповідач у судове засідання не з`явилась без поважних причин та не повідомила про причин неявки, суд відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази у справі, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних мотивів. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 08.02.2016 приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Задоріною В.В. за реєстровим № 99 - [PERSON] після смерті чоловіка - [PERSON] успадкувала земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,06 га на території Малоданилівської селищної ради, садове товариство «Зелена гірка». На цій ділянці розташований садовий будинок з прибудовами літ. «А-1», вбиральнею літ. «Б», льохом літ. «В», №№ 1,2 -огорожа. Усі споруди були зведені на ділянці в 1984 році, про що свідчать наявні у справі технічний паспорт та довідка, виготовлені на ім`я [PERSON] ФОП [PERSON] 08.06.2021. При визначенні належності вказаного будинку, суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10.10.2018 по справі № 557/1209/16-ц: до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).У разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку (лист МЮУ від 21 лютого 2005 року № 19-32/319). З огляду на викладене, на підтвердження факту належності [PERSON] садового будинку суд приймає технічний паспорт на садовий будинок на її ім`я, яким встановлено, що садовий будинок з прибудовами, вбиральня льох та огорожа були зведені у 1984 році. З розписки від 29.06.2011 вбачається, що [PERSON] у присутності сина - [PERSON] та [PERSON] отримала від позивача грошові кошти у сумі 11000,00 доларів США за вказану земельну ділянку та розташований на ній садовий будинок. У цій же розписці вказано, що ніяких претензій ні вона, ні члени її родини під час укладення договору купівлі-продажу та після цього мати не будуть, жодних обмежень, арештів, заборон на ділянці та будинку не має, ключі від будинку вона передала. Згідно довідки, виданої головою садового товариства «Зелена гірка», позивач з липня 2011 року сплачує членські внески, відшкодовує вартість електроенергії, повноправно користується, доглядає, проводить сезонні роботи, збирає врожай та упорядковує земельну ділянку № [NUMBER] в садовому товаристві «Змелена гірка», яка за життя належала [PERSON] . З липня 2011 і по теперішній час позивач також доглядає утримує, проводить ремонтні роботи у садовому будинку, 1984 року побудови, що розташований на вказаній ділянці. За період з 2011 року по теперішній час заборгованості по сплаті членських внесків та по відшкодуванню витрат на електроенергію по ділянці №65 немає. Окрім зазначеної довідки, факт утримання позивачем будинку та ділянки підтверджується наявними у справі квитанціями про сплату внесків. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, потрібно враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності. Характерною ознакою для визнання права власності на нерухомість за давністю володіння згідно до ст. 344 ЦК України є добросовісність. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства - означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Окрім цього, враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови). Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до статтей 4, 5, 13, 76-81, 223, 265, 280-282 ЦПК України, суд знаходить доведеним, що на будинок та ділянку ніхто не претендує, позивач відкрито, добросовісно, безперервно з 2011 року володіє цим майном, утримує його, що надає йому права набуття майна у власність за давністю володіння відповідно до правил, встановлених статтею 344 ЦК України. За таких підстав суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] .

Outcome: approved