Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва звернулась позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та призначення опікуном над малолітньою дитиною. Згідно заявлених вимог, позивач просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та призначити позивача опікуном малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач є рідною бабусею малолітнього [PERSON] , [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . В 2019 році мати дитини - [PERSON] померла. Позивач зазначає, що за 13 років життя дитини батько сином ніколи не цікавився, матеріально не забезпечував. Позивач забезпечена житлом та має постійний заробіток, що дозволяє забезпечити дитині комфортні умови життя. Дитина фактично з моменту народження виховується позивачем, проживає в її квартирі та повністю знаходиться на її утриманні, інших родичів, які піклувались би про неї немає. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання, залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації. 23 лютого 2021 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Музиченко Є.В. подана заява про зменшення позовних вимог - виключення вимоги про призначення опікуна (а.с.73-74), яка прийнята судом. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначити справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, та просила його задовольнити. Надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові та додатково пояснила, що вона є бабусею [PERSON] . Дитина з народження проживає з нею. Також з ними проживала матір [PERSON] - донька позивача, яка померла в 2019 році. Зять позивача - відповідач у справі [PERSON] також проживав з ними до 2009 року. З цього часу відповідач приходив до дитини лише коли позивач йому телефонувала - приблизно раз на рік. За весь цей час відповідач привітав дитину з днем народження лише один раз - приблизно в 2011 році. Коштів на утримання дитини відповідач не надає, не цікавиться його здоров`ям та навчанням. В ті поодинокі рази, коли відповідач приходив на запрошення позивача, остання надавала йому продукти харчування та речі. За своєю ініціативою відповідач ніколи до дитини не приходив, не цікавився сином. Завжди ініціатором спілкування відповідача з сином є позивач. Представник позивача адвокат Музиченко Є.В. в судовому засіданні позов підтримала, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснила, що дитина проживає з бабусею 13 років. Дитина знаходиться на повному утриманні та забезпеченні позивача. Позивач влаштувала дитину до школи, до різноманітних гуртків, в тому числі й спортивних, за власні кошти возить онука на відпочинок. Відповідач жодної допомоги не надає та не цікавиться сином - фактично самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечував, просив позов задовольнити (а.с.58-59). Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації - Поліщук О. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без присутності представника служби та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв чи клопотань до суду не направив. За викладених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі в судовому засіданні нез`явившихся осіб. Вислухавши пояснення позивача та її представника, опитавши в порядку, передбаченому ст.171 СК України дитину [PERSON] , [INFO] , допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За даними свідоцтва про народження, виданого 26 червня 2007 року, матір`ю [PERSON] , [INFO] , записана [PERSON] , громадянка України, батьком - [PERSON] , громадянин України (а.с.5). Батьки дитини [PERSON] , [INFO] , перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 жовтня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.6). Матір дитини - [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с.7). Позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.25). Згідно даних паспорту позивача [PERSON] , остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , позивач є власником вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 березня 2006 року (а.с.85-86). В характеристиці, наданій 08 грудня 2020 року директором Русанівського ліцею м.Києва та класним керівником учню 7 класу [PERSON] , [INFO] , відображено, що за час навчання [PERSON] в ліцеї ні вчителі, ні класний керівник батька дитини жодного разу не бачили. Зв`язок із вчителями та класним керівником підтримує бабуся [PERSON] , яка систематично відвідує батьківські збори та контролює навчальну успішність [PERSON] (а.с.81). При цьому 20 серпня 2020 року відповідач [PERSON] склав нотаріально посвідчену заяву, згідно якої він відмовляється від виховання своєї малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чимне заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина (а.с.69). Згідно Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії №3 від 10 лютого 2021 року) від 16 лютого 2021 року №103/1314/41/3, комісією з питань захисту прав дитини встановлено, що дитина [PERSON] з 2007 року постійно проживає з бабусею [PERSON] , яка самостійно займається його вихованням та утриманням. Мати дитини померла. На даний час бабуся з онуком мешкають за адресою:[ADDRESS] , в квартирі створені всі умови для проживання, навчання та гармонійного розвитку малолітнього. Батько дитини [PERSON] з сином не проживає з 2007 року, вихованням та утриманням не займається, не цікавиться його життям, здоров`ям, та інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, не виявляє бажання спілкуватися з сином, матеріально не допомагає. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що він ухилилися від виховання та утримання дитини. (а.с.71-72) Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою та подругою позивача, відповідача за останні 13 років бачила два рази, востаннє - приблизно два роки тому. З позивачем свідок спілкується майже кожного дня, приходить в гості на кожен день народження дитини. Свідку невідомо, щоб батько дитини піклувався про сина, надавав кошти на його утримання. До школи на батьківські збори ходить виключно позивач. Відповідач дитину до школи ніколи не водив. Свідок є лікарем, через що позивач завжди радиться з нею з приводу здоров`я дитини, у випадку хвороби останнього виконує всі призначення лікаря. [PERSON] батька ніколи не згадує. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що в неї з позивачем дружні стосунки, бачяться майже кожного дня. Оскільки свідок керує автомобілем, возить [PERSON] на спортивні тренування п`ять разів на тиждень останні два - три роки. З дитиною знайома приблизно десять років. Відповідача свідок бачила лише один раз, коли за ініціативою позивача дитині робили закордонний паспорт. Оскільки для оформлення документу була необхідна присутність батька, він підписав документи та поїхав. В цей раз відповідач з дитиною поспілкувались. Дитина при свідку батька ніколи не згадувала і не говорила про нього. Також, у разі хвороби дитини, свідок возить її з позивачем до лікаря. Свідок показала, що жодного разу не бачила, щоб відповідач приходив на день народження дитини. Предметом судового розгляду в цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини, батьком якої він є. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно частин 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). За правилами, визначеними статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно позовної заяви, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі «Савіни проти України» зазначається: «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.» У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Частинами другою та четвертою статті 155 СК України визначено, щобатьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). При встановленні фактичних обставин даної справи судом в порядку ст.171 СК України був опитаний [PERSON] , [INFO] , який суду пояснив, що він проживає разом з бабусею. Батько нічим не допомагає, до школи не приходить. Чи надає батько кошти, не знає, особисто йому не надавав. На відпочинок [PERSON] їздить з бабусею. Бачить батька раз на рік чи на пів року. Інколи це співпадає з днем народження. Проте не пам`ятає, щоб батько дарував подарунки. До школи його влаштувала бабуся, як і на заняття іноземними мовами та до спортивної секції. Зазначив, що сплачує за все бабуся. Лікують його бабуся та прабабуся. Востаннє бачив батька тиждень тому, стосунки між ними нормальні, спілкувались щодо приготування страв. Щодо справи, яка розглядається в даному провадженні, пояснив, що не заперечує проти позбавлення батька батьківських прав. [PERSON] був опитаний у судовому засіданні в присутності співробітника служби у справах дітей та сім`ї та органу опіки та піклування, який не є представником третіх осіб в даній справі, з її боку зауважень щодо опитування не надійшло, на думку вказаної особи дитина надала правдиві пояснення. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наявні у матеріалах справи письмові докази, приймаючи до уваги пояснення позивача та показання свідків, а також пояснення та думку опитаної в судовому засіданні дитини,

Outcome: approved