Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась з позовом [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просить надати [PERSON] дозвіл на виїзд доньки - [PERSON], [INFO], у Російську Федерацію з метою відпочинку без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO], на строк з дня ухвалення судового рішення до 01 вересня 2019 року, а також витрати по сплаті судового збору покласти на позивача, посилаючись на таке. З 05 лютого 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. З цього часу вони стали проживати разом у будинку, який належить позивачці на праві власності за адресою: [ADDRESS].Від цього шлюбу народилась донька - [PERSON], [INFO]. У свідоцтві про народження дитини батьком записаний [PERSON], який був запис здійснено на підставі свідоцтва про шлюб, наданий позивачкою до органу РАЦС. При цьому у графі громадянство батька стоїть прочерк, оскільки під час реєстрації народження дитини [PERSON] був відсутній, оскільки вже не проживав з ними на той час, і паспорт громадянина України ним до органу РАЦС при реєстрації народження дитини не подавався. Ще до народження дитини, під час вагітності позивачки відповідач покинув сім'ю, не пояснивши причину розірвання відносин між ними. Позивач намагалася з'ясувати причину, по якій він вирішив залишити сім'ю, телефонувала йому, на що він відповідав, що у нього все гаразд, але уникав теми про своє місцезнаходження і причину, по якій покинув сім'ю. Лише в телефонному режимі позивач повідомила йому про народження дитини, але до цього часу він її жодного разу не бачив. Протягом останнього року він на телефонні дзвінки взагалі не відповідає, тому позивач звернулась до його батьків, але вони теж не знають де проживає їх син останнім часом. З того часу, як між сторонами припинені відносини, позивач повністю матеріально утримує доньку та самостійно піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний і моральний стан. Відповідач з дня народження дитини жодного разу не навідався до дитини, не приймав участі в її вихованні, будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тобто з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. На даний час позивач позбавлена можливості відвідати родичів та подругу - [PERSON] за запрошенням, оскільки не може залишити малолітню доньку, а поїхати з нею в гості без дозволу батька не має права. У зв'язку з наведеним позивач змушена звернутися до суду з вказаним позовом про надання дозволу на виїзд доньки за кордон без дозволу/згоди батька. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, на позовних вимогах наполягала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про дату, час і місце судового засідання повідомлений, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених позивачем письмових доказів. Третя особа: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, в підготовчому судовому засіданні представник підтримав вимоги позивача в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних причин. Судом установлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторони, представлених письмових доказів. 05 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 05 лютого 2013 року, актовий запис № 107. 05 лютого 2013 року подружжя стали проживати разом у будинку за адресою: [ADDRESS], який належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 червня 2009 року за реєстровим №3-832, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ОМБТІ та РОН» від 10 серпня 2009 року за №23532402. Від цього шлюбу народилась дочка - [PERSON], [INFO], відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30 грудня 2016 року, запис № 12075, де батькам зазначені: мати - [PERSON], батько - [PERSON]. У свідоцтві про народження дитини батьком записаний [PERSON], який був запис здійснено на підставі свідоцтва про шлюб, наданий позивачкою до органу РАЦС. При цьому у графі громадянство батька стоїть прочерк, оскільки під час реєстрації народження дитини [PERSON] був відсутній, оскільки вже не проживав з сім'єю, паспорт громадянина України ним до органу РАЦС при реєстрації народження дитини не подавався. Ще до народження дитини, під час вагітності позивачки відповідач покинув сім'ю, не пояснивши причину розірвання відносин між ними. Протягом останнього року відповідач на телефонні дзвінки не відповідає. Позивач звернулась до його батьків, але вони теж не знають де проживає їх син останнім часом. Між сторонами фактично припинені відносини, позивач повністю матеріально утримує доньку та самостійно піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний і моральний стан. Відповідач з дня народження дитини жодного разу не навідався до дитини, не приймав участі в її вихованні, будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тобто з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. На даний час позивач позбавлена можливості відвідати родичів та подругу - [PERSON] за запрошенням, які проживають у Російській Федерації, оскільки не може залишити малолітню доньку, а поїхати з нею в гості без дозволу батька не має права. Відповідно до ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливість здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Сімейне законодавство України також закріплює рівноправність обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частини першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХХП від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї перед законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно частини 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, яка є частиною національного законодавства України, батько(ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Частиною третьою статті. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (із змінами та доповненнями), та Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа житини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Вказані Правила передбачають, що виїзд за межі України громадян, які не досягай 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноваженим одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов обґрунтованим, а тому надати дозвіл на виїзд за межі України [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] в супроводі матері [PERSON]: з 10 липня 2018 року до 01 вересня 2019 рокув Російську Федерацію, з метою відпочинку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача на користь позивача в розмірі 704,80 гривень. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved