Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся позивач [PERSON] з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що знаходився з відповідачем [PERSON] у шлюбі в період з 1970 року по 29.04.2009 року. Від шлюбу вони з відповідачкою мають двох дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що відповідачі [PERSON], з якою він 29.04.2009 року розірвав шлюб, та донька [PERSON] з 2004 року, не проживають в будинку по [ADDRESS], комунальні платежі не сплачують. Позивач вказує, що має іншу сімю, а відповідачі заважають йому в реалізації його прав власника будинку на розпорядження зазначеним будинком. Саме за цих обставин позов просить задовольнити та визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком (а.с.2-4). Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] в якому просила вселити її в житловий будинок [ADDRESS]. Свої вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовує, тим, що між нею та [PERSON] після розірвання шлюбу склались неприязні стосунки, через які вона була змушена покинути спірне житло. Зазначає, що позивач змінив замки на вхідних дверях, комунальні послуги позивач не сплачує, оскільки відповідач уклав договори та є споживачем комунальних послуг. Зазначає, що вона разом із донькою [PERSON] надають відповідачу кошти на ремонт будинку та у 2010 році вона зверталась до правоохоронних органів відносно неправомірної поведінки відповідача [PERSON] (а.с.25-27). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні. [PERSON] зустрічний позов підтримала та просила його задовольнити. Представник третьої особи про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином заперечень на позов не надав. Суд вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з Договору дарування від 28.03.1991 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.6-7). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 29.04.2009 року (а.с.8). З довідки, в якій завірені підписи сусідів начальником ЖЄД №1 м.Іллічівська вбачається, що відповідач [PERSON] не проживає в спірному будинку з 2009 року, а відповідач [PERSON], донька не проживає в будинку з 2004 року, а мешкає в місті Одеса (а.с.9). В квитанціях про сплату комунальних платежів зазначено прізвище позивача [PERSON] (а.с.10). Згідно розписки наданої до суду вбачається, що [PERSON], син позивача, отримав кошти в розмірі 500 гривень на ремонт спірного будинку від [PERSON] та [PERSON] (а.с.37). З заяви на ім'я начальника Іллічівського МВ вбачається, що [PERSON] ще 01.10.10 року зверталась до правоохоронних органів. (а.с.38-40). Згідно довідки ЖЄД №1 зазначено склад сімї [PERSON] (а.с.48). Щодо позовних вимог в частині визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач [PERSON] є донькою позивача, ця обставина визнається сторонами. Так ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що письмової угоди стосовно користування спірною квартирою між позивачем та відповідачем не укладалось, тому відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до положень ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно положень ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення, а відповідно до вимог ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення. Суд приходить до висновку, що оскільки донька, яка є відповідачем по справі є членом сімї, та позивачем не надано доказів того, що вона або руйнує житло, або систематично порушує правила проживання, тощо, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо позовних вимог в частині визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд зазначає наступне. Так, положеннями ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до положень ч.2,3 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Згідно вимог ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно вимог ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Суд зазначає, що відповідачем [PERSON] та одночасно і позивачем за зустрічним позовом про вселення не надано жодного допустимого та відносного доказу того, що вона, по перше не втратила інтерес до спірного житла, а по друге протягом тривала строку, а саме з 2009 року вживала обґрунтованих заходів щодо вселення у спірне житло. Суд критично відноситься до розписки отриманої її сином [PERSON] та до заяви на ім'я начальника Іллічівського МВ (а.с.37, 38-40) оскільки вони на думку суду не є належними доказами, того що відповідач [PERSON] дійсно вносила певні платежі на ремонтні роботи, та дійсно зверталась за захистом своїх житлових прав і ці заходи дали певний результат. Відповідач [PERSON] не довела належними та допустимими доказами обставину того, що позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] змінив замки на вхідних дверях, та взагалі відсутність її в спірному житлі без поважних причин понад один рік. Відповідно до п.39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.20.2014 р. за №5 члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. За таких обставин суд приходить до висновку, що первісний позов в цій частині щодо визнання [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням може бути задоволений, щодо зустрічного позову з огляду на його недоведеність суд вважає, що у його задоволенні слід відмовити. Щодо позовних вимог позивача за первісним позовом в частині знаття з реєстрації суд зазначає, що позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: partial