Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

До суду звернувся ПАТ КБ «Приватбанк» із позовною заявою до [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS]. У своїй позовній заяві позивач вказує, що 15.12.2006 року, між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], укладено кредитний договір № РLQ0GК00000041 про надання кредиту у вигляді кредитної лінії в розмірі 67916,00 грн. строком до 16.12.2026 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач та відповідач уклали договір іпотеки РLQ0GК00000041. Згідно п. 7 договору іпотеки [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме належну їй квартиру [ADDRESS]. Свої зобов'язання за договором позивач виконав у повному обсязі, а відповідач зобов'язання за договором не виконала, тому 08.12.2010 року рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк», в зв'язку з цим, відповідач зобов'язана звільнити житлове приміщення. У добровільному порядку [PERSON] відмовляється звільняти житлове приміщення, тому позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив примусово виселити відповідача з зазначеної квартири та покласти на неї судові витрати. У судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не визнав, просив залишити їх без задоволення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала суду заперечення, в яких зазначає, що з моменту укладення договору і по даний час вона продовжує сплачувати щомісячний платіж. Відповідно до ухвали апеляційного суду Полтавської області від 8 грудня 2010 року, якою в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було звернуто стягнення на квартиру шляхом проведення прилюдних торгів, відмовлено у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача з квартири. 26 січня 2011 року Гадяцьким районним судом винесено рішення, яким визнано незаконним з 01.02.2009 року збільшення позивачем в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом та зобов'язано банк здійснити перерахунок відсоткової ставки. На підставі виконавчого листа, виданого 26.01.2011 року, було відкрито виконавче провадження 26.06.2013 року Жовтневим відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, в якій встановлено, що вимоги виконавчого документа фактично виконані в повному обсязі, в зв'язку з чим вказаною постановою припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Крім цього, 27 лютого 2014 року Гадяцьким райсудом постановлена ухвала за аналогічним позовом позивача, про відмову у відкритті провадження у справі, в зв'язку з тим, що є таке, що набрало законної сили рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тому просила залишити вимоги позивача без задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення підлягають до задоволення, з таких підстав. Так, судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № РLQ0GК00000041 від 15.12.2006 року ПАТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] кредит у вигляді встановлення простої кредитної лінії у розмірі 67916,00 грн. строком до 16.12.2026 року. Згідно п. 7 договору іпотеки від 15.12.2006 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, іпотекодавець [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], належну їй на праві власності на підставі договору купівлі - продажу. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08.12.2010 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № РLQ0GК00000041 від 15.12.2006 року у розмірі 58194,04 грн. звернуто стягнення на однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], шляхом проведення прилюдних торгів із встановленням початкової ціни в розмірі 70700 грн. Як зазначено у довідці, виданій 12.06.2014 року КП «Гадяч-житло», [PERSON], [INFO], згідно реєстрації в паспорті проживає в [ADDRESS], зареєстрована одна. Відповідно до реєстру поштових відправлень рекомендованих листів з повідомленням претензії до боржників та письмової вимоги від 10.01.2014 року до [PERSON] про добровільне звільнення житлового приміщення, а саме квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS], значиться про направлення її відповідачу 13 січня 2014 року, рекомендованим листом з повідомленням, яку отримав, як значиться у повідомленні, 16 січня 2014 року чоловік відповідача. Згідно ч. 3 ст. 76 ЦПК України - якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. Таким чином, суд вважає, що направлена позивачем письмова вимога відповідачу про звільнення квартири, за адресою проживання, вказаною нею у самому кредитному договорі, вручена їй належним чином, а пояснення представника відповідача в частині заперечення відповідачем отримання вимоги позивача, нічим не підтверджені. Частиною 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено порядок виселення мешканців в разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Як передбачено ч. 3 ст 109 Житлового кодексу України - звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Згідно пункту 43 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» значиться, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати ч. 4 статті 9, статтю 109 Житлового кодексу України, та статті 39- 40 Закону України «Про іпотеку». При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Тобто законодавчо закріплено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житлові приміщення, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя, або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок, або житлове приміщення, у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, станом на 15.05.2014 року, заборгованість за кредитом у [PERSON] позивачу, становить 94510 гривень 90 коп., а тому з урахуванням співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, яким є квартира відповідача, суд вважає є однією із підстав, для задоволення вимог позивача щодо виселення боржника [PERSON] з належної їй квартири. Що стосується підстав відповідача [PERSON] щодо невизнання позовних вимог позивача, викладених нею в запереченнях, а саме посилання на ухвалу апеляційного суду, якою було відмовлено позивачу в частині позовних вимог щодо її виселення із квартири, то суд вважає, що вони не заслуговують на увагу, оскільки підставою для прийняття судом такого рішення, як значиться у мотивувальній його частині, було недотримання позивачем процедури заявленої вимоги, а саме пред'явлення до неї, як відповідача у справі, вимоги щодо звільнення квартири у добровільному порядку. Зазначена у запереченнях відповідача також підстава для відмови у позові, наявність постанови про закінчення виконавчого провадження по виконавчому листу, виданому Гадяцьким районним судом 26.01.2011 року, якою ніби-то було припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення суду, нічим не підтверджена. Натомість в матеріалах справи міститься постанова від 22.11.2011 року старшого державного виконавця про відкриття провадження з виконання виконавчого листа про погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом звернення стягнення на однокімнатну квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS], шляхом проведення прилюдних торгів із встановленням початкової ціни в розмірі 70700 гривень. Як передбачено статтею 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції, наданої позивачем значиться про сплату судового збору за пред'явлені позовні вимоги в розмірі 243 гривні 60 коп., які підлягають до стягнення із відповідача [PERSON]

Outcome: approved