Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у січні 2017 року надійшла зазначена позовна заява, яку у відповідності до вимог 11-1 ЦПК України було розподілено для розгляду судді [PERSON]. Розпорядженням керівника апарату Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2017 року указану цивільну справу призначено до повторного автоматичного розподілу судових справ у зв'язку із закінченням п'ятирічного строку повноважень судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] справу передано на автоматичний розподіл між суддями у відповідності до ст. 11-1 ЦПК України. Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2017 року передана судді Ходаківському М.П. Представник позивача у позовній заяві з урахуванням уточнень в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 28 листопада 2001 року було посвідчено підпис [PERSON] (далі - [PERSON]), зроблений у його заяві про надання згоди на дарування його дружиною [PERSON] (далі - [PERSON]) їхній дочці [PERSON] (далі - [PERSON]) квартири [ADDRESS]. Цим же приватним нотаріусом 01 грудня 2001 року було посвідчено сам договір дарування, укладений між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина, про прийняття якої заявили треті особи - батьки померлої, зазначивши при цьому інших спадкоємців чоловіка померлої - [PERSON] (далі - [PERSON]), їхню малолітню дитину [PERSON] (далі - [PERSON]). Проте у 2016 році подружжя [PERSON] поширило інформацію про те, що [PERSON] не давав своєї згоди на дарування зазначеної квартири доньці [PERSON] У зв'язку із зазначеним представник позивача просила з урахуванням уточнень визнати правомірними дії [PERSON] вчинені нею як приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу з нотаріального посвідчення підпису [PERSON] під його заявою від 28 листопада 2001 року про надання згоди на дарування його дружиною [PERSON] їхній донці [PERSON] квартири [ADDRESS] та дії з нотаріального посвідчення 01 грудня 2001 року договору дарування зазначеної квартири і підписів зазначених дарувательки [PERSON] та обдарованої [PERSON] Нотаріальне посвідчення зазначеного договору визнати вчиненим у спосіб і порядку, встановленими законом на дату їх вчинення, а всі посвідчувальні надписи нотаріуса в даному договорі визнати правомірними та дійсними. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням останніх уточнень підтримала, наполягала на їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлялася про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за її відсутності. Треті особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини не явки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. За твердженнями сторони позивача приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 28 листопада 2001 року було посвідчено підпис [PERSON], зроблений у його заяві про надання згоди на дарування його дружиною [PERSON] їхній дочці [PERSON] квартири [ADDRESS]. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, цим же приватним нотаріусом 01 грудня 2001 року було посвідчено сам договір дарування, укладений між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] (а.с. 5). Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. В даному випадку предметом спору є визнання правомірними дії та надписів нотаріуса, а такий спосіб захисту цивільних справ не передбачений ст. 16 ЦК України; відомостей про те та доказів того, що відповідні дії та надписи нотаріуса оскаржуються будь-якою особою, не визнаються тощо суду також надано не було. Крім того, до суду із даним позовом звернулася особа, яка не була стороною відповідних правочинів, при цьому відповідачем у справі позивач зазначив самого нотаріуса [PERSON], до якої по суті позовних вимог не заявлено. З огляду на зазначене у задоволенні позовних вимог [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], [PERSON] про визнання нотаріальних дій на надписів правомірними, посвідчувальних надписів дійсними слід відмовити у повному обсязі. Ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed