Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-26 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки і піклування, Запорізька районна державна адміністрація Запорізької області як орган опіки і піклування, про визначення місця проживання дитини. Позов обґрунтований тим, що позивач та відповідач перебували у цивільному шлюбі та мають спільну дитину - [PERSON], [INFO] Позивач та відповідач на цей час проживають окремо. Відповідач відібрав в позивачки дитину, яка на цей час проживає з [PERSON] Відповідач не надає можливості позивачці бачитись з донькою. Позивачка вказує на те, що в неї створені всі умови для проживання, виховання дитини. Просить визначити місце проживання [PERSON], [INFO] року, разом із матір'ю [PERSON], стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені вимоги. Вказала, що на цей час дитина проживає з відповідачем. Просила задовольнити позов, оскільки це буде в більшій мірі відповідати інтересам дитини. Представник позивача підтримав позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні заявив, що не визнає позовних вимог. Позивачка належним чином не піклується про дитину. 26 лютого 2018 року в них з позивачкою виник конфлікт, після якого вона пішла з дому та тривалий час не поверталася. Дитина залишилася з ним. На цей час за дитиною доглядає він та його батьки. Він працює неофіційно. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача також заперечив можливість задоволення позову. Представник третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Вказала, що районною адміністрацією Запорізької міської ради по Дніпровському району було проведено перевірку щодо умов проживання неповнолітньої [PERSON], за наслідками якої виготовлено висновок про доцільність визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері дитини - [PERSON] Представник третьої особи - Запорізької районної адміністрації Запорізької області в судове засідання не з'явився. Надав пояснення щодо позовних вимог, відповідно до яких просив задовольнити позовні вимоги. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, свідків, дослідивши докази, приходить наступних висновків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Положеннями ст. 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Питання забезпечення інтересів дитини базується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження. Дорослі, поринаючи у свої власні проблеми, скуті взаємними образами, почуття дітей і їх переживання за інерцією відсовують на другий план. Тоді ж як в більшості випадків кардинально змінюється саме життя дитини: це і нове оточення, часто нове місце проживання, неможливість спілкування з обома батьками одночасно тощо. Тоді ж як кожній дитині необхідне емоційно комфортне середовище для нормального фізичного, духовного та морального розвитку. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що позивачка та відповідач є батьками малолітньої [PERSON], [INFO]. (а.с.7) Згідно із довідкою КЗ «Запорізька центральна районна лікарня» Запорізької районної ради [PERSON] на обліку в нарколога не перебуває. (а.с.11) Відповідно до довідки, наданої виконкомом Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та має склад сім'ї: [PERSON] - син, [PERSON]- донька, [PERSON] - мати, [PERSON] - брат. Згідно з актом обстеження умов проживання (а.с. 13) проведено обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Умови проживання задовільні, створені належні побутові та санітарно-гігієнічні умови для проживання дитини. На час обстеження у будинку ніхто не проживає. Відповідно до акту обстеження умов проживання (а.с. 14) проведено обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Умови проживання задовільні, створені належні побутові та санітарно-гігієнічні умови для проживання дитини. Згідно з побутовою характеристикою [PERSON] за місцем проживання характеризується з позитивного боку.. Відповідно до побутової характеристики, складеної СДОП ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Удовіченком В.В., [PERSON] характеризується негативно за місцем проживання. (а.с.16). Відповідно до відповіді СЮП Дніпровського ВП ГУНП в З/о №246/40/-/02/18 від 19.02.2018 року [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності. (а.с.17) Відповідно до висновку за результатами розгляду повідомлення громадянина від 28.01.2018 року у зазначений день до Дніпровського ВП ГУП надійшло повідомлення від оператора служби «102» про конфлікт за адресою: [ADDRESS] Під час перевірки нарядом поліції було здійснено виїзд за вказаною адресою, де із заявою звернулася [PERSON], яка просила вжити заходи до [PERSON], який влаштував конфлікт. З останнім проведено профілактичну бесіду у сім'ї. У зв'язку із відсутністю даних про кримінальне правопорушення перевірка припинена. (а.с.19) 5 лютого 2018 року [PERSON] звернулася із заявою до поліції з проханням допомогти повернути доньку [PERSON], яку забрав і утримує в себе вдома [PERSON] (а.с.20) Відповідно до витягу №39 з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Запорізької районної державної адміністрації розглянувши заяву та документи, надані [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] комісія з питань захисту прав дитини рекомендувала звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. (а.с.36) Відповідно до довідки №37 УПСЗН Запорізького району від 12 лютого 2018 року [PERSON] перебуває на обліку та отримує допомогу малозабезпеченим сім'ям у розмірі 2477,33 грн. (а.с. 44) Згідно із довідкою №379 УПСЗН Запорізького району від 12 лютого 2018 року [PERSON] отримує допомогу при народженні дитини. (а.с.44) Відповідно до довідки КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» ЗОР [PERSON] перебував на профілактичному обліку. Знятий з нагляду по закінченню терміну нагляду. (а.с.58) 6 червня 2018 року службою у справах дітей районної державної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району виготовлено висновок про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], згідно з яким служба у справах дітей, як представник органу опіки та піклування, вважала за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір'ю [PERSON] Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є тіткою позивачки. У січні 2018 року між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт. В результаті конфлікту відповідач вдарив позивачку та виставив її на вулицю, залишивши в себе їх спільну дитину [PERSON] Позивачка зверталася до поліції із заявою про повернення їй дитини, проте її рекомендували звернутися до суду. Між позивачем і відповідачем виникали конфлікти. З боку відповідача застосовувалося насильство. На цей час малолітня дитина [PERSON] утримується [PERSON] за місцем його мешкання, а [PERSON] немає можливості бачитись з нею. Допитана в судовому засіданні [PERSON] пояснила. що є бабусею позивачки. Позивачка та відповідач мають спільну дитину, яка на цей час проживає з батьком. Ні їй, ні позивачці дитину не дають побачити чи відвідувати. На телефоні дзвінки батьки відповідача не відповідають. Зараз позивачка проживає разом із нею. В дома створені всі умови для проживання дитини. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству з позивачкою. Відповідача декілька разів бачила. Особисто з ним не знайома та не спілкувалася. Їй відомо зі слів [PERSON], що малолітня [PERSON] утримується батьком - [PERSON] і матері (позивачці) не дають можливості відвідувати дитину. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов'язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що позивачка - мати дитини має постійне місце проживання, джерело існування, за місцем мешкання створені умови для проживання, виховання та розвитку дитини. При цьому судом не встановлено виняткових обставин в розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом із матір'ю. За вказаних обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір'ю. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача суд стягує судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved