Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

До суду 25.04.2018 року надійшов позов заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України до державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та просив: 1) визнати недійсними договори №8-ВБ від 13.10.2006 року №9-ВБ/2, 10-ВБ від 29.12.2006 року та №24-ВБ від 30.05.2007 року на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі, а також договір №11-ВБ від 29.12.2006 року про пайову участь у реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в [ADDRESS] з правом викупу паю «Замовника», укладені між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; 2) Витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення першого, п'ятого та шостого поверхів площею 50,8 м.кв. та 30,3 м.кв. в адміністративній будівлі за адресою: [ADDRESS] а також гараж, розташований за вказаною адресою площею 33,9 м. кв., у тому числі шляхом виселення з вказаних нежитлових приміщень; 3) Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на розташовані в адміністративній будівлі за адресою: [ADDRESS]: нежитлові приміщення першого поверху, а також реєстрацію права власності [PERSON] на цей об'єкт, нежитлові приміщення п'ятого поверху, а також реєстрацію права власності [PERSON] на цей об'єкт, нежитлові приміщення шостого поверху, та реєстрацію права власності [PERSON], нежитлові приміщення шостого поверху, а також реєстрацію права власності [PERSON] на цей об'єкт, гараж та реєстрацію права власності [PERSON] на нього. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що адміністративна будівля за адресою: [ADDRESS] належала державі в особі Верховної Ради України, проте всупереч вимогам законодавства 13.10.2006 року, 29.12.2006 року та 30.05.2007 року ДП МОУ «Південьвійськбуд» укладено договори на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі, а також 29.12.2006 року укладено договір про пайову участь у реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-типоверхової адміністративної будівлі з правом викупу паю ДП МОУ «Південьвійськбуд». Правочини були удавані, адже по суті було здійснено відчуження державної власності. Також Міністерство оборони України не навало своєї згоди на відчуження майна ДП «Південьвійськбуд». Такі договори мають бути визнані недійсними, а майно повернуто у державну власність. Після отримання судом інформації щодо місця реєстрації відповідачів, ухвалою суду від 04.10.2018 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 04.12.2018 року. До суду 22.10.2018 року надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, згідно якого вказали на пропущений позивачем строк позовної давності. Також вказали, що позиція позивача хибна, адже лист начальника ЦСБУ МОУ від 03.02.2006 року надав директору ДП МОУ «Південьвійськбуд» повноваження на реконструкції будівлі за адресою: [ADDRESS] за умови наступного переходу права власності на частину приміщень, укладення договорів про пайову участь у будівництві. Договір про пайову участь у будівництві є правовстановлюючим документом, тобто підтверджує право власності особи на відповідний об'єкт. За неофіційними даними відповідача довіреність, якою надано такі повноваження на день укладення договорів була дійсна, а її недійсність підлягає доказування позивачем. 30.11.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив Військової прокуратури Південного регіону України, згідно якої вказали, що строк позовної давності не пропущений, адже Міністерство оборони України довідалось про порушення їх прав лише з листа Військової прокуратури Південного регіону України від 11.09.2018 року. Вказує, що акт ревізії не може бути доказом, адже отриманий адвокатом [PERSON] з порушенням встановленого порядку та не є допустимим. Вказано, що Міністерство оборони України надало дозвіл на реконструкцію, а ніяк на відчуження приміщень, довіреність, що була скасована є скасованої з самого початку її дії. До суду також 04.12.2018 року надійшов відзив [PERSON] та [PERSON], поданий адвокатом [PERSON], згідно якого просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позов подано зі спливом позовної давності, згода на відчуження майна була надана, а довіреність була дійсна. 04.12.2018 року надійшов відзив [PERSON], який відзначив, що право власності га спірне приміщення ним було здобуто законно, договорів є дійсним, позивач пропустив строки позовної давності та не мав права звертатися до суду до того як повідомив Міністерство оборони України, а матеріали справи не містять доказів того, що Міністерство оборони України отримало лист Військової прокуратури від 11.09.2018 року. Протокольною ухвалою суду за результати підготовчого провадження проведеного 04.12.2018 року, суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 15.01.2019 року. Згідно відзиву [PERSON], поданого адвокатом [PERSON], відповідача просить відмовити у задоволенні вимог позивача. Підстави для відмови у задоволенні позову такі ж як висвітлені раніше у відзивах відповідачів по справі. До суду 08.01.2019 року надійшла відповідь на відзиви військової прокуратури Південного регіону України, який притримується позиції, викладені у позові та зазначає, що відповідачі не вірно розуміють положення закону, а саме обставина встановлена у господарській справі, а саме що була скасована довіреність видана [PERSON] Міністерством оборони України, не підлягає доказуванню. У судовому засіданні, що відбулося 15.01.2019 року було оголошено перерву до 24.01.2019 року. До суду надійшла заява від представника Державного підприємства Міністерства України «Південьвійськбуд» Широкород С.М., згідно якої ДП визнає позов повністю. У судовому засіданні Представник позивача - [PERSON] та представник ДП МОУ «Південьвійськбуд» підтримали заявлені позовні вимоги та просили задовольнити. Представник [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] та представник [PERSON] - [PERSON] просили відмовити у задоволенні позову. Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що Наказом Міністра оборони України від 29.01.1998 року №27 на базі розформованих військових частин та організацій створено державне підприємство Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» та затверджено статут підприємства (т.1 а.с.16). На балансовому обліку ДП МО України «Південьвійськбуд» перебувала нежитлова адміністративна будівля площею 1696,9 м2, розташована за адресою: [ADDRESS] яка відповідно до свідоцтва про право власності від 24.07.2006 року (т.1 а.с.25) та свідоцтва №серії САВ №395982 від 02.11.2007 року (т.1 а.с.32), належала державі в особі Верховної Ради України. Відповідно до п. 4.2 статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд», затвердженого 29.01.1998 року Міністром оборони України, майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству (т. 1 а.с.20). 13.10.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора [PERSON] та громадянкою [PERSON] укладено договір №8-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (т. 1 а.с.46). 29.12.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора [PERSON] та громадянином [PERSON] укладено договір №9-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (т. 1 а.с.49). [PERSON] став власником нежитлових приміщень шостого поверху, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 26,7 кв.м. на підставі Свідоцтва про право власності від 16.10.2007 року (т. 1 а.с.53). 29.12.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора [PERSON] та громадянином [PERSON] укладено договір №10-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (т. 1 а.с.55). Також 29.12.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора [PERSON] та громадянином [PERSON] було укладено договір №11-ВБ про пайову участь в реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в [ADDRESS] з правом викупу паю «Замовника» (т.1 а.с.61). 30.05.2007 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора [PERSON] та громадянкою [PERSON] укладено договір №24-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (т. 1 а.с.70). [PERSON] стала власником нежитлових приміщень загальною площею 33,9 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності від 06.08.2008 року (т.1 а.с. 73). [PERSON] став власником нежитлових приміщень загальною площею 50,8 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] що вбачається з Свідоцтва про право власності від 16.10.2007 року (т.1 а.с.66). [PERSON] став власником нежитлових приміщень загальною площею 30,3 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності від 16.10.2007 року (т.1 а.с.59). Так, згідно з п. 1.1 договорів їх предметом є участь Пайовика, у фінансуванні будівництва з реконструкції 4-х поверхової адміністративної будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхового адміністративного корпусу за адресою: [ADDRESS] та отримання у власність профінансованого паю у вигляді нежитлових офісних приміщень. Між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та вищевказаними фізичними особами з якими було укладеного договори було також укладеного Додаткові угоди №1 щодо збільшення або зменшення розмірів нежитлових приміщень та ціни на них (т. 1 а.с. 52, 58, 65, 72). Передача нежитлових приміщень вбачається з актів прийому-передачі (т. 1 а.с. 52 на звороті, 58 на звороті, 65 на звороті). Позивач та відповідачі по-різному тлумачать зміст листа від 03.02.2006 року, суд з цього приводу відзначає наступне. Згідно зі ст. 75 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об'єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах. 03.02.2006 року начальником Центрального спеціалізованого будівельного управління МОУ [PERSON] за умови незадовільного технічного стану будівлі, не проведення протягом тривалого часу капітального та поточних ремонтів, а також відсутності у державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» достатнього обсягу власних обігових коштів для проведення реконструкції зазначеної будівлі, пропозицію провести заходу вважав слушною, тож надав дозвіл директору Підприємства залучити пайовиків для реконструкції будівлі за адресою м. Одеса, вул. Армійська,18А, за умови наступного переходу права власності на частину приміщень в рахунок погашення залучених пайових внесків третіх осіб. Згідно листа філологічного факультету Одеського національного університету імені І.І. Мечникова від 21.11.2018 року завідувач кафедри української мови доктор філологічних наук, професор [PERSON] відзначила, що лист адресований директору ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 03.02.2006 року є документом, який містить згоду на проведення реконструкції об'єкту нерухомості за рахунок пайових внесків третіх осіб за умови наступного переходу права власності на частину приміщень у рахунок погашення залучених пайових внесків цих осіб (т. 1 а.с.178). Суд частково погоджується з такими застереженнями як професора так і відповідачів по справі, адже згода не є безумовною, умовами такої згоди є, по-перше, незадовільний технічний стан приміщень, по-друге, відсутність капітального та поточного ремонту, по-третє, відсутність у державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» достатнього обсягу власних обігових коштів для проведення реконструкції. Враховуючи, що відомостей про стан приміщень та фінансовий стан державного підприємства не враховувався в договорах та не освітлювався в даній справі жодною стороною, суд дійшов висновку, що лист від 03.02.2006 року не можна вважати згодою на відчуження нежитлових приміщень. Довіреністю, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрована в реєстрі за №2369 від 17.08.2004 року Міністр оборони України [PERSON] уповноважив начальника Центрального управління Міністерства оборони України [PERSON] на надання дозволу на відчуження майна державних підприємств (т.1 а.с.40). Довіреність за №2369 від 17.08.2004 року, якою було уповноважено [PERSON] на надання дозволу на відчуження майна державних підприємств припинила дію 10.04.2006 року (т. 1 а.с.93). Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 249 ЦК України, особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо вжиття будь-яких дій Міністром оборони України відносно повідомлення начальника ЦСБУ МОУ [PERSON] про скасування довіреності від 17.08.2004 року. Відповідно до п. п. 1, 2 п. 154 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004р., (яка діяла на момент скасування довіреності) особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної, може у будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Нотаріус, завідувач державним нотаріальним архівом при одержані заяви про скасування довіреності або передоручення робить про це відмітку на примірнику довіреності, що зберігається у справах нотаріуса, у державному нотаріальному архіві, і відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Проте, Розпорядженням Міністра оборони України від 02.10.2004 року №6828/з довіреності на право укладення договорів видані до 02.10.2004 року та термін яких не закінчився - скасовані, що вбачається з Постанови Вищого Господарського суду України від 13.07.2010 року №30/257. Суд не приймає до уваги твердження відповідачів, щодо того, що факт скасування довіреностей, що видані до 02.10.204 року, зокрема і довіреності №2369 від 18.08.2004 року підлягає доказуванню, адже обставини встановлені судом стосуються тієї самої довіреності, що й в даному випадку. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, факт скасування довіреності №2369 від 02.10.2004 року є преюдиційним фактом. Обставини, щоб спростували даний факт суду надані не були, відповідачі таких тверджень не спростували. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що на момент надіслання листа директору ДП МОУ «Південьвійськбуд» щодо залучення пайовиків для реконструкції будівлі за адресою [ADDRESS] він також не був наділений повним обсягом повноважень. [PERSON] продав нежитлові приміщення загальною площею 50,8 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №27 та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Стукаленко Л.С. (т.1 а.с.67). 09.12.2010 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу з [PERSON], згідно якого [PERSON] стала власником нежитлових приміщень V поверху, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 140,9 кв.м. (т.1 а.с.48). 29.12.2010 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу з [PERSON], в результаті якого [PERSON] стала власником нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 30,3 кв.м. (т.1 а.с.60). 09.01.2011 року [PERSON] продав належні йому нежитлові приміщення 6 поверху, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 26,7 кв.м. [PERSON], що вбачається з договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. (т. 1 а.с.55). 22.11.2017 року [PERSON] стала власником також нежитлових приміщень загальною площею 50,8 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу укладеного з [PERSON] (т.1 а.с.69). Таким чином, до [PERSON] як власника нежитлових приміщень заявлено вимогу щодо витребування майна з її незаконного володіння, щодо якої суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Засадами ст.15 ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до п. 5 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до ст. 334 ЦК України, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Відповідно до ч. 1ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції від 01.07.2004 р., яка діяла на момент видачі Свідоцтва, речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому Законом. Частина перша статті 338 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза його волею. Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Первинний власник нежитлових приміщень, яким була держава Україна в особі Верховної ради України не виявила волю на передачу майна іншим особам, адже як відзначалося вище «згода» надана у листі не була безумовною. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Таким чином, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Виходячи зі змісту пункту третього частини першої статті 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло поза його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що набуває майно від особи, якій не належить право його відчуження. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею він не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача. Незважаючи на те, що [PERSON] була добросовісним набувачем майна, зважаючи на відсутність згоди щодо відчуження майна з державної власності, вимоги до [PERSON] щодо витребування майна є обґрунтованими. Відповідачі від яких надходив відзив на позов заступника військового прокурора Південного регіону України вказували на пропуск позивачем строку позовної давності. З приводу такого суд відзначає наступе. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року № 6-68цс15. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. З огляду на положення статті 261 ЦК України суди повинні з'ясовувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави з позовом про визнання недійсним державного акту на право власності на нежитлове приміщення. Це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Власники нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] користувалися відкрито нежитловими приміщеннями, та розпоряджалися ним в результаті чого, власником нежитлових приміщень стала [PERSON] В період з 01.10.2008 року по 18.11.2008 року Міністерством оборони України проводилась контрольна - ревізійна перевірка Державного підприємства «Південьвійськбуд», зокрема, щодо укладання спірних договорів, за результатами якої був складений відповідний акт № 234/43/230 від 21.11.2008 року (т.1 а.с.95-118). Таким чином, Міністерство оборони України не могло не знати про те, що площа нежитлових приміщень в будівлі за адресою [ADDRESS] яка належить Підприємству зменшилась, зокрема, у зв'язку з укладеними спірними договорами. Як вбачається з матеріалів справи позов до суду був поданий позивачем 25.09.2018 року. Тож, позовну заяву подано через 10 років після проведення перевірки, в результаті якої позивач, а саме Міністерство оборони України, в чиїх інтересах діє заступник військового прокурора Південного регіону України, повинен був дізнатися про порушення його прав. Жодних поважних причини пропуску строку позовної давності не наведено. Посилання позивача на належності доказу не приймаються судом до уваги, адже з лист Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України від 31.10.2018 року вбачається, що завірена копія ревізії була надіслана відділом саме адвокату, що бере участь у даній справі [PERSON] та представляє інтереси [PERSON], у відповідь на її адвокатський запит (т. 1 а.с.94). За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У справі Волков проти України (Oleksandr Volkov v. Ukraine № 21722/11, параграф 137, від 9 січня 2013 року) Європейський суд з прав людини зазначає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень. Таким чином, зважаючи на те, що дозвіл на укладення договорів в результаті яких було відчужено державну власність прямо та безумовно надано не було, довіреність на підставі якої діяв [PERSON] була скасована, позовні вимоги заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України є обґрунтованими, проте суд відмовляє у задоволенні позову, зважаючи на пропуск позивачем строку позовної давності.

Outcome: dismissed