Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 22 лютого 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до Дніпровської районної ради Дніпропетровської області, третя особа Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про визначення додаткового терміну для подання заяви про прийняття спадщини, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] , на час смерті він мешкав окремо від неї у квартирі за адресою: [ADDRESS] , вказана квартира належала йому на праві власності і вона після смерті батька перейшла у власність на підставі іншого заповіту 13-річній онуці померлої співмешканки мого батька - [PERSON] [INFO] , яка була сиротою (без матері, без батька, без дідуся та бабусі). На вказану квартиру позивач не претендує, але після смерті батька з`ясувалось, що в його власності була ще й земельна ділянка, на яку також було оформлено окремий заповіт на ім`я позивача. Оскільки квартира, в якій мешкав батько позивача, за заповітом переходила у власність до [PERSON] позивач вирішила на цю квартиру не претендувати, то після смерті батька забрала з квартири усі його особисті речі (нові непоношені предмети одягу, книги, журнали, деякі газети стосовно здоров`я, різні папки для зберігання різних медичних довідок про минуле лікування батька, його особисті записи), склала їх у картонні коробки і разом із холодильником вивезла до свого гаражу, яким користується її донька. Останній раз на квартирі батька позивач була 27 або 29 травня 2020 року і в цей же день вивезла вказані речі у гараж. Смерть батька позивача була раптовою, оскільки настала (за слів судмедекспертів) внаслідок відірваная тромбу. Його смерть сталася в позивача на очах, коли вона прийшла до нього додому, щоб прибратись та приготовити їжі. Він миттєво втратив свідомість, як вона потім зрозуміла, що цей момент і був його смертю. На позивача ця ситуація, а саме побачена смерть батька, різка зміна його обличчя і неможливість аж ніяк йому допомогти, справило дуже велике враження з негативної точки зору і мало великий емоційний вплив взагалі. Багато часу, особливо після похорону, позивач не могла взяти себе в руки і відчувала постійний душевний біль, була дратівливою і емоційно нестабільною. У зв`язку з тим, що смерть настала на очах позивача вона вплинула на душевний покій, то вона вирішила не розбирати батькових речей доки не буде до цього емоційно готова. Крім цього, вона навіть не розуміла і на таке не було передумов, що серед цих речей є будь-які документи стосовно його майна і що взагалі у нього, окрім квартири, на момент смерті було й інше майно. З січня 2021 року вона вирішила зайнятись речами батька, перебрати, які книги залишити, які книги та журнали здати в макулатуру, які речі роздати знайомим або здати на допомогу бідним і т.ін. Розбираючи речі, книги, журнали, папки з бумагами, вона серед старих різних медичних довідок про минуле лікування побачила, що є документ, який має назву «ЗАПОВІТ», датований ще 1999 роком і виконаний він на бланку, на якому зазвичай нотаріуси друкують свої документи; цей документ має текст, згідно якого [PERSON] заповідає їй після своєї смерті земельну ділянку № [NUMBER] (з садовим будинком і побутовими, господарчими спорудами), що знаходиться в садовому товаристві «Червона поляна» Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Позивач знала, що у батька в користуванні була вказана ділянка, оскільки вона на ній також з його дозволу вирощувала овочі та фрукти для потреб своєї родини. Але приблизно у 2018-на початку 2019 роках батько попросив її туди не їздити, оскільки він продає цю ділянку, щоб отримати кошти на лікування. І, оскільки батько пізніше лікувався, в основному, за свої кошти (позивав допомагав йому невеликими сумами), то вона зрозуміла, що кошти на своє лікування він отримав від продажу вказаної ділянки. До нотаріуса для прийняття спадщини позивач після смерті батька не зверталася, оскільки була на 100 відсотків впевнена, що на момент смерті у його власності, окрім квартири на [ADDRESS] , нічого не перебуває. В свою чергу на квартиру вона не претендувала, оскільки квартиру він ще за життя вирішив залишити 13-річній дівчинці, яка була сиротою (без батька, без матері, без дідуся та бабусі). Таке його рішення вона йому пообіцяла, що не буде оспорювати після його смерті. За інше майно він їй нічого не говорив. Побачивши 3.01.2021 р. «заповіт», позивач вирішила перевірити у садовому товаристві «Червона поляна», чи дійсно та садова ділянка [ADDRESS] належить батькові, чи вона вже продана. На місці вона побачила, що садова ділянка знаходиться у вкрай неухоженому стані, поросла бур`яном, і від сусідів вона дізналась, що батько позивача хотів її продати та не продав і на даний час все ж таки числиться, як її власник. Про існування вказаного заповіту позивач не знала і не знала, що у батька на момент смерті ще перебувала у власності вказана земельна ділянка, котра зазначена у цьому заповіті. Іншого майна у батька не було і цей факт також слугував мотивом не їхати до нотаріуса і не писати заяву на спадщину, оскільки спадкового майна немає (вважати по-іншому, або, щонайменш, здогадуватись про інше на той час причин не було). Із вказаним заповітом позивач у першій декаді січня 2021 року звернулась до Першої нотаріальної державної контори, від якої 15.01.2021 р. отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на підставі заповіту у зв`язку з пропуском 6-місячного терміну з моменту смерті батька (спадкова справа № 197/2020). На її доводи про те, що тільки тиждень назад знайшла заповіт, нотаріус повідомила, що їй необхідно звернутись до суду, щоб суд поновив пропущений мною строк. Отже, без звернення до суду неможливо розглянути питання щодо поновлення строку для подання заяви на спадщину і неможливо отримати додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом. Позивач вважає, що має право на спадщину за заповітом, а строки для прийняття спадщини пропущений з поважних причин, тому задля відновлення порушених прав та інтересів стосовно прийняття спадщини вона вимушена звернутися до суду для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а саме: 3 місяці з дня набрання законної сили рішення суду буде достатньо, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Відзив на позов у встановлений судом строк не надав з позовом фактично погодився. \~ \~ \~ \~Третя особа та/або її представник в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов обґрунтованим та підлягаючим задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про смерть [PERSON] , помер [INFO] , після його смерті у Першій дніпровській нотаріальній конторі була заведена спадкова справа за місцем знаходження спадкового майна. Судом також встановлено, що [PERSON] , на час смерті мешкав окремо від позивача у квартирі за адресом: [ADDRESS] , вказана квартира належала йому на праві власності і вона після його смерті перейшла у власність на підставі іншого заповіту 13-річній онуці померлої співмешканки батька - [PERSON] [INFO] , яка була сиротою (без матері, без батька, без дідуся та бабусі). На вказану квартиру позивач не претендує, але після смерті батька з`ясувалось, що в його власності була ще й земельна ділянка, на яку також було оформлено окремий заповіт на ім`я позивача. Оскільки квартира, в якій мешкав батько позивача, за заповітом переходила у власність до [PERSON] позивач вирішила на цю квартиру не претендувати, то після смерті батька забрала з квартири усі його особисті речі (нові непоношені предмети одягу, книги, журнали, деякі газети стосовно здоров`я, різні папки для зберігання різних медичних довідок про минуле лікування батька, його особисті записи), склала їх у картонні коробки і разом із холодильником вивезла до свого гаражу, яким користується її донька. Останній раз на квартирі батька позивач була 27 або 29 травня 2020 року і в цей же день вивезла вказані речі у гараж. Смерть батька позивача була раптовою, оскільки настала (за слів судмедекспертів) внаслідок відірваная тромбу. Його смерть сталася в позивача на очах, коли вона прийшла до нього додому, щоб прибратись та приготовити їжі. Він миттєво втратив свідомість, як вона потім зрозуміла, що цей момент і був його смертю. На позивача ця ситуація, а саме побачена смерть батька, різка зміна його обличчя і неможливість аж ніяк йому допомогти, справило дуже велике враження з негативної точки зору і мало великий емоційний вплив взагалі. Багато часу, особливо після похорону, позивач не могла взяти себе в руки і відчувала постійний душевний біль, була дратівливою і емоційно нестабільною. У зв`язку з тим, що смерть настала на очах позивача вона вплинула на душевний покій, то він вирішив не розбирати батькових речей доки не буде до цього емоційно готовий. Крім цього, вона навіть не розуміла і на таке не було передумов, що серед цих речей є будь-які документи стосовно його майна і що взагалі у нього, окрім квартири, на момент смерті було й інше майно. З січня 2021 року вона вирішила зайнятись речами батька, перебрати, які книги залишити, які книги та журнали здати в макулатуру, які речі роздати знайомим або здати на допомогу бідним і т.ін. Розбираючи речі, книги, журнали, папки з бумагами, вона серед старих різних медичних довідок про минуле лікування побачила, що є документ, який має назву «ЗАПОВІТ», датований ще 1999 роком і виконаний він на бланку, на якому зазвичай нотаріуси друкують свої документи; цей документ має текст, згідно якого [PERSON] заповідає їй після своєї смерті земельну ділянку № [NUMBER] (з садовим будинком і побутовими, господарчими спорудами), що знаходиться в садовому товаристві «Червона поляна» Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Позивач знала, що у батька в користуванні була вказана ділянка, оскільки вона на ній також з його дозволу вирощувала овочі та фрукти для потреб своєї родини. Але приблизно у 2018-на початку 2019 роках батько попросив її туди не їздити, оскільки він продає цю ділянку, щоб отримати кошти на лікування. І, оскільки батько пізніше лікувався, в основному, за свої кошти (позивав допомагав йому невеликими сумами), то вона зрозуміла, що кошти на своє лікування він отримав від продажу вказаної ділянки. До нотаріуса для прийняття спадщини позивач після смерті батька не зверталася, оскільки була на 100 відсотків впевнена, що на момент смерті у його власності, окрім квартири на [ADDRESS] , нічого не перебуває. В свою чергу на квартиру вона не претендувала, оскільки квартиру він ще за життя вирішив залишити 13-річній дівчинці, яка була сиротою (без батька, без матері, без дідуся та бабусі). Таке його рішення вона пообіцяла не оспорювати після його смерті. За інше майно він їй нічого не говорив. Побачивши 3.01.2021 р. «заповіт», позивач вирішла перевірити у садовому товаристві «Червона поляна», чи дійсно та садова ділянка [ADDRESS] належить батькові, чи вона вже продана. На місці вона побачила, що садова ділянка знаходиться у вкрай неухоженому стані, поросла бур`яном, і від сусідів вона дізналась, що батько позивача її хотів продати та не продав і на даний час все ж таки числиться, як її власник. Про існування вказаного заповіту позивач не знала і не знала, що у батька на момент смерті ще перебувала у власності вказана земельна ділянка, котра зазначена у цьому заповіті. Іншого майна у батька не було і цей факт також слугував мотивом не їхати до нотаріуса і не писати заяву на спадщину, оскільки спадкового майна немає (вважати по-іншому, або, щонайменш, здогадуватись про інше на той час причин не було). Із вказаним заповітом позивач у першій декаді січня 2021 року звернулась до Першої нотаріальної державної контори, від якої 15.01.2021 р. отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на підставі заповіту у зв`язку з пропуском 6-місячного терміну з моменту смерті батька (спадкова справа № 197/2020). На її доводи про те, що тільки тиждень назад знайшла заповіт, нотаріус повідомила, що їй необхідно звернутись до суду, щоб суд поновив пропущений нею строк. Отже, без звернення до суду неможливо розглянути питання щодо поновлення строку для подання заяви на спадщину і неможливо отримати додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом. Позивач вважає, що має право на спадщину за заповітом, а строки для прийняття спадщини пропущений з поважних причин, тому задля відновлення порушених прав та інтересів стосовно прийняття спадщини вона вимушена звернутися до суду для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а саме: 3 місяці з дня набрання законної сили рішення суду буде достатньо, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. Суд вважає вимоги позову підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. [PERSON] є рідним батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження. [PERSON] було змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням шлюбу з [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер у віці 85 років, про що 6 березня 2020 року складено відповідний запис № 258, та підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 06 березня 2020 року. [PERSON] за життя був власником наступного майна: квартира [ADDRESS] , а також земельна ділянка № [NUMBER] (з садовим будинком і побутовими, господарчими спорудами), що знаходиться в садовому товаристві «Червона поляна» Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Судом було встановлено, що спадкодавцем за життя було складено два заповіти, а саме: заповіт від 30 січня 2017 року, відповідно до якого він заповів квартиру за адресою: [ADDRESS] ., - [PERSON] [INFO] , а також заповіт від 02 квітня 1999 року відповідно до якого він заповів належну йому земельну ділянку № [NUMBER] (з садовим будинком і побутовими, господарчими спорудами), що знаходиться в садовому товаристві «Червона поляна» Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. [PERSON] державним нотаріусом Білецька В.І. було видано 24 вересня 2020 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вище вказану квартиру. Також судом встановлено після смерті батька позивач 15 січня 2020 року звернулася до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку № [NUMBER] (з садовим будинком і побутовими, господарчими спорудами), що знаходиться в садовому товаристві «Червона поляна» Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Але відповідно до постанови від 15 січня 2020 року позивачу було відмовлено, у вчиненні нотаріальної дії, видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона пропустила встановлений ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини і на час відкриття спадщини зі спадкодавцем разом не проживала. Судом встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами, що причиною пропуску строку для прийняття спадщини з боку позивача було те що, після смерті батька з`ясувалось, що в його власності була ще й земельна ділянка, на яку також було оформлено окремий заповіт на ім`я позивача. Оскільки квартира, в якій мешкав батько позивача, за заповітом переходила у власність до [PERSON] позивач вирішила на цю квартиру не претендувати, то після смерті батька забрала з квартири усі його особисті речі (нові непоношені предмети одягу, книги, журнали, деякі газети стосовно здоров`я, різні папки для зберігання різних медичних довідок про минуле лікування батька, його особисті записи), склала їх у картонні коробки і разом із холодильником вивезла до свого гаражу, яким користується її донька. Останній раз на квартирі батька позивач була 27 або 29 травня 2020 року і в цей же день вивезла вказані речі у гараж. Смерть батька позивача була раптовою, оскільки настала (за слів судмедекспертів) внаслідок відірваная тромбу. Його смерть сталася в позивача на очах, коли вона прийшла до нього, додому, щоб прибратись та приготовити їжі. Він миттєво втратив свідомість, як вона потім зрозуміла, що цей момент і був його смертю. На позивача ця ситуація, а саме побачена смерть батька, різка зміна його обличчя і неможливість аж ніяк йому допомогти, справило дуже велике враження з негативної точки зору і мало великий емоційний вплив взагалі. Багато часу, особливо після похорону, позивач не могла взяти себе в руки і відчувала постійний душевний біль, була дратівливою і емоційно нестабільною. У зв`язку з тим, що смерть настала на очах позивача вона вплинула на душевний покій, то вона вирішила не розбирати батькових речей доки не буде до цього емоційно готова. Крім цього, вона навіть не розумів і на таке не було передумов, що серед цих речей є будь-які документи стосовно його майна і що взагалі у нього, окрім квартири, на момент смерті було й інше майно. З січня 2021 року вона вирішила зайнятись речами батька, перебрати, які книги залишити, які книги та журнали здати в макулатуру, які речі роздати знайомим або здати на допомогу бідним і т.ін. Розбираючи речі, книги, журнали, папки з бумагами, вона серед старих різних медичних довідок про минуле лікування побачила, що є документ, який має назву «ЗАПОВІТ», датований ще 1999 роком і виконаний він на бланку, на якому зазвичай нотаріуси друкують свої документи; цей документ має текст, згідно якого [PERSON] заповідає їй після своєї смерті земельну ділянку № [NUMBER] (з садовим будинком і побутовими, господарчими спорудами), що знаходиться в садовому товаристві «Червона поляна» Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Позивач знала, що у батька в користуванні була вказана ділянка, оскільки вона на ній також з його дозволу вирощувала овочі та фрукти для потреб своєї родини. Але приблизно у 2018-на початку 2019 роках батько попросив її туди не їздити, оскільки він продає цю ділянку, щоб отримати кошти на лікування. І, оскільки батько пізніше лікувався, в основному, за свої кошти (позивав допомагав йому невеликими сумами), то вона зрозумів, що кошти на своє лікування він отримав від продажу вказаної ділянки. До нотаріуса для прийняття спадщини позивач після смерті батька не зверталася, оскільки була на 100 відсотків впевнена, що на момент смерті у його власності, окрім квартири на [ADDRESS] , нічого не перебуває. В свою чергу на квартиру вона не претендувала, оскільки квартиру він ще за життя вирішив залишити 13-річній дівчинці, яка була сиротою (без батька, без матері, без дідуся та бабусі). Таке його рішення вона пообіцяла, не оспорювати після його смерті. За інше майно він їй нічого не говорив. Побачивши 3.01.2021 р. «заповіт», позивач вирішила перевірити у садовому товаристві «Червона поляна», чи дійсно та садова ділянка [ADDRESS] належить батькові, чи вона вже продана. На місці вона побачила, що садова ділянка знаходиться у вкрай неухоженому стані, поросла бур`яном, і від сусідів вона дізналась, що батько позивача її хотів продати та не продав і на даний час все ж таки числиться, як її власник. Про існування вказаного заповіту позивач не знала і не знала, що у батька на момент смерті ще перебувала у власності вказана земельна ділянка, котра зазначена у цьому заповіті. Іншого майна у батька не було і цей факт також слугував мотивом не їхати до нотаріуса і не писати заяву на спадщину, оскільки спадкового майна немає (вважати по-іншому, або, щонайменш, здогадуватись про інше на той час причин не було). У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. В силу ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220-1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадщину залежить від неприйняття спадщини або відмови в його прийнятті іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється в три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Згідно ч. 3 ст. 1272 вказаного Кодексу за позовом спадкоємця, що пропустив строк для прийняття спадщини із поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається із положень ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України , не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Позивач пропустила встановлений строк для прийняття спадщини, тому вправі звернутися до суду з позовом для визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини на підставі ч. 3 ст. 1272 ЦК України, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому слід керуватися тим, що поважними причини у разі, коли спадкоємець не знав про відкриття спадщини, не міг прийняти спадщину у зв`язку з хворобою, перебуванням у безпорадному стані, знаходження у тривалому відрядженні, закордоном, тощо. У позивача причини пропуску строку на прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] були об`єктивно непереборними та поважними, а факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування. Також вказаний позивач є донькою і єдиними спадкоємцем як за законом так і за заповітом на вище вказане майно, після смерті спадкодавця. \~ \~ \~ \~Як зазначено вище, внаслідок вище зазначених обставин, про що суду надано докази, збігу тяжких сімейних обставин, а також того, що позивач мав тяжкий психологічний стан після смерті батька, тому не мав можливості своєчасно звернутись із заявою до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї рідної людини. Отже строк на прийняття спадщини, передбачений ст. 1270 ЦК України був пропущений з поважних причин. \~ \~ \~ \~Крім того, після звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, останній зобов`язаний був сам зібрати і перевірити надавані та офіційно витребувані ним самим документи для вирішення питання про видачу свідоцтва про право на спадщину, а не перекладати тягар надання, збору документів і доказів на заявника, тим більше, що вказані документи в основному знаходяться в електронних реєстрах, доступ до яких має саме нотаріус, а не заявники. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд не може прийняти до уваги можливі заперечення сторони відповідача проти позову, оскільки вони свідчать про обізнаність в питаннях пропуску строку позивачем для подання заяви про прийняття спадщини, про причини та обставини вказаного, не відомо їм нічого і про саму спадщину та відношення позивачів до померлої і її розпорядження спадковим майном. Але згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом роз`яснені сторонам права і обв`язки, можливість надання документів та витребування доказів, але вони цим не скористалися і наполягали на розгляді справи за наявними матеріалами. Позивач же є рідною донькою померлого [PERSON] і претендує на спадщину після смерті батька, інших спадкоємців на зазначене майно не має. В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, «Громадянин набуває права власності на ... майно, одержане внаслідок успадкування ...». Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», «Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. …». Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.». Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності. Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивачів, останні і вважали необхідним звернутися до суду з цими позовними вимогами, які вони вважають законними та обґрунтованими. Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. З урахуванням вказаного суд вважає, що є достатньо законних та обґрунтованих підстав для визнання строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , пропущений позивачем [PERSON] , таким, що був пропущений з поважної причини та встановити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , додатковий строк для подачі заяви і прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , встановивши строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, в розмірі 3 (трьох) місяців, починаючи з моменту набрання законної сили рішення суду, оскільки права та охоронювані законом інтереси інших осіб не порушуються, іншим передбаченим законом шляхом поновити порушене право позивачів на спадщину немає можливості. Отже суд вважає можливим визнати причини пропуску терміну позивачем для подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті спадкодавця поважними, а тому йому потрібно надати додатковий строк для подачі вказаної заяви. Таким чином позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved