Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 16 січня 2020 року надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, у якому просить стягнути з відповідачів на користь позивача суму боргу\~за договором\~б/н\~від 20\~листопада 2011\~року у\~розмірі 14\~105,37 грн., а також стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати в розмірі 2102 грн. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що 20 листопада 2011 [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», а в подальшому «АТ КБ «Приватбанк») із метою отримання банківських послуг і отримала кредит у розмірі 17 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписом заяви позичальник [PERSON] погодилася з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку. Зобов`язання за договором про надання банківських послуг позивач виконав у повному обсязі та надав [PERSON] кошти та можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах та в межах встановленого кредитного ліміту. [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконала і не повернула грошові кошти вчасно. [INFO] [PERSON] померла. Спадкоємцем першої черги після її смерті є [PERSON] та [PERSON] , які на час смерті [PERSON] проживали разом з нею, що підтверджується копією паспортів позичальника [PERSON] та відповідачів [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з неналежним виконанням умов договору б/н від 20 листопада 2011 року утворилась заборгованість, яка станом на 10 листопада 2019 рік становить 14\~105,37 грн., з яких: 14\~105,37 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту. Тому позивач просив суд стягнути з відповідачів як спадкоємців позичальника заборгованість у розмірі 14\~105,37 грн., а також судові витрати у розмірі 2102 грн. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 17 січня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.61). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.62,63). До суду 17 лютого 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідачів (а.с.64,65). Ухвалою судді від 17 лютого 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~стягнення заборгованості(а.с.66-67). Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» Савіхіна А.М. надала до суду клопотання, у якому просила задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала, просила слухати справу за її відсутності (а.с. 58). Відповідачі клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надавали, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, що 20 листопада 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 17 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 1-5). Свої зобов`язання позивач виконав цілком і в обумовлений у договорі термін. [PERSON] свої зобов`язання в установлені терміни не виконувала, допускаючи прострочення платежів, у зв`язку з чим станом на 10 листопада 2019 року має заборгованість у розмірі 14\~105,37 грн. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23 жовтня 2017 року серії [NUMBER] (а.с.37). Як вказано позивачем у позові, спадкоємці відповідачі по справі, постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується копією їх паспортів, в яких зазначено, що місцем їх реєстрації є [ADDRESS] (а.с.31-36). 27 серпня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з претензією кредитора за кредитним договором б/н від 26 серпня 2013 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] (а.с.44) . Однак до позовної заяви додає кредитний договір (заявку) підписаний [PERSON] б/н від 20 листопада 2011 року та просить стягнути з відповідача суму заборгованості саме за цим договором, а не за кредитним договором б/н від 26 серпня 2013 року (а.с.12). 13 вересня 2018 року Першою дніпровською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа після смерті [PERSON] , до матеріалів якої долучена претензія кредитора - ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 14\~105,37 грн. ( 45). 09 вересня 2019 року [PERSON] та [PERSON] було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги на суму 14\~105,37 грн. за кредитним договором б/н від 26 серпня 2013 року, однак вимоги пред`явлено за договором б/н від 20 листопада 2011 року (а.с. 46,47). Згідно зі\~ст.526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст.608 ЦК України, зобов`язання припиняється зі смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до\~ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до\~ст.1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно\~ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст.1218, ч.3 ст.1231 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця. Оскільки боржник помер, то відповідати перед АТ КБ «ПриватБанк» на підставі ст.ст.1281,1282 ЦК України\~за борги спадкодавця має спадкоємець у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Аналогічні роз`яснення надані в абз.2 пункту 32\~Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, де зазначено, що з урахуванням положення\~ст.1281 ЦК України\~спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк», як позивач, зобов`язаний довести, що саме відповідачі є спадкоємцями померлої, прийняли після неї спадщину та вартість майна, прийнятого спадкоємцем у спадщину. Позивач зазначає, що спадкоємці [PERSON] у порядку ч.3\~ст.1268 ЦК України, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є відповідачі [PERSON] та [PERSON] .. На підтвердження даної обставини позивач посилається на копії паспорта позичальника та відповідачів, де зазначено одну й ту саму адресу зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] . Суд зазначає, що сам факт реєстрації місця проживання відповідачів за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини не є належним та допустимим доказом того, що саме вони є спадкоємцями та прийняли після померлої спадщину. Також, вбачається, що позивачем не надано суду належних доказів наявності та обсягу майна, отриманого спадкоємцями у спадщину після смерті [PERSON] , його вартості. Крім цього, позивачем не надано доказів отримання відповідачами свідоцтва про право на спадщину. Отже, стороною позивача не надано до суду доказів переходу прав та обов`язків померлої [PERSON] до відповідачів [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором б/н від 20 листопада 2011 року. Оскільки, зі смертю боржника зобов`язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми\~ст.1282 ЦК України\~щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому ч.2\~ст.1282 ЦК України. Саме на підставі норм статей\~1281,1282 ЦК України\~кредитор заявив вимоги до відповідача. Так, згідно зі\~статтею 1282 ЦК України\~спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм\~статті 1281 ЦК України\~щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені\~статтею 1281 ЦК України\~строки - це строки у межах яких кредитор здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право, а не є строком позовної давності. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року справа №6-33цс/15. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] [INFO] померла, з претензією кредитора за кредитним договором б/н від 26 серпня 2013 року до нотаріальної контори позивач звернувся лише 27 серпня 2018 року, а з листом-претензією до відповідача за кредитним договором б/н від 26 серпня 2013 року, при цьому в своєму позові не зазначає коли саме позивач дізнався про смерть особи та не надає жодного письмового доказу на підтвердження вказаних фактів. Частиною 2\~статті 1281 ЦК України\~передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від дня настання строку вимоги. Враховуючи викладене, суд вважає, що саме з 23 жовтня 2017 року згідно з ч.2\~ст.1281 ЦК України\~розпочався строк пред`явлення вимоги до спадкоємців. Однак АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до спадкоємців з претензіями лише 27 серпня 2018 року, а з позовом до суду 16 січня 2020 року, тобто позивачем пред`явлені вимоги з пропуском визначеного законом шестимісячного строку, який є присічним (преклюзивним). Сплив визначених\~статтею 1281 ЦК України\~строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18. Аналогічні правові висновки також містяться в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017, в справі №6-2962цс16, в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року №6-33цс15 та в постанові Верховного Суду України від 17 квітня 2018 року №14-53 цс 18. Враховуючи наведені норми та обставини справи встановлені судом, суд приходить до висновку, що шестимісячний строк для пред`явлення позивачем вимог до спадкоємців боржника, встановлений\~ст.1281 ЦК України, вже минув на момент звернення із даним позовом до суду. Оскільки кредитор пред`явив свої вимоги до спадкоємців з порушенням строків, встановлених\~ст.1281 ЦК України, які є присічними, що згідно з ч.4 даної статті позбавляє його права вимоги до відповідачів. Крім цього, в матеріалах справи відсутній кредитний договір б/н від 26 серпня 2013 року укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , на який посилається позивач в своїй претензії кредитора до нотаріальної контори та листі-претензії до відповідача. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачів на користь АТ КБ «ПриватБанк» несплаченої за життя спадкодавцем суми заборгованості по кредиту за договором б/н від 20 листопада 2011 у розмірі 14\~105,37 грн. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо в позові відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed