Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

До Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулось АТ КБ «Приватбанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обгрунтування позовних вимог зазначається, що 20 вересня 2012 року, згідно заяви [PERSON] їй відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому збільшився до 1800,00 гривень. З умовами кредитування та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви відповідач ознайомлений. Підпис відповідача свідчить про те, що остання підтвердила згоду на умови надання кредиту, які складають договір. При укладанні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, за яким договір приєднання може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона позбавлена можливості запропонувати свої умови договору. Позивач зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Всупереч договірним зобов`язанням, відповідач неналежно виконувала умови договору. Станом на 08 червня 2020 року [PERSON] має перед позивачем заборгованість за кредитним договором в розмірі 25872,48 гривень, з яких: 1383,85 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 1383,85 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 497,96 гривень - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, 22282,46 гривень - нарахована пеня, а також відповідно до п.2.1.7.6. умов та правил надання банківських послуг штраф 500 гривень фіксована частина та 1208,21 гривень - процентна складова. Позивач просить суд стягнути з [PERSON] зазначену вище заборгованість та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника за наявними у справі доказами, підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Не заперечують проти заочного рішення суду. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була належним чином повідомлена, однак причини неявки суду не повідомлено. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з`ясувавши обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам: На підтвердження домовленості між сторонами мається підписана 20 вересня 2012 року [PERSON] анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, а також згоду з тарифами в Приватбанку, які були надані першій для ознайомлення в письмовому вигляді. При цьому в зазначеній вище анкеті не вказано, яку саме картку виявляє бажання оформити відповідач з наявною процентною ставкою. За розрахунком заборгованості за договором б/н від 20 вересня 2012 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] , вбачається, що остання станом на 08 червня 2020 року має перед позивачем заборгованість за кредитним договором в розмірі 25872,48 гривень, з яких: 1383,85 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 1383,85 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 497,96 гривень - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, 22282,46 гривень - нарахована пеня, а також відповідно до п.2.1.7.6. умов та правил надання банківських послуг штраф 500 гривень фіксована частина та 1208,21 гривень - процентна складова. Слід зазначити, що згідно паспортних даних відповідача серії [NUMBER] на прізвище [PERSON] та серії [NUMBER] на прізвище [PERSON] , виданих Межівським РС ГУДМС України в Дніпропетровській області 14 березня 2013 року та 15 липня 2016 року відповідно підтверджується, що дата народження останньої є [PERSON] . Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За приписом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно із ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України). Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (стаття 530 ЦК України). Статтею 525 ЦК заборонено односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За приписами ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У даному випадку судом встановлено, що анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку у виді договору оформлено неповнолітньою особою - 15 років, без підпису законних представників - батьків або опікунів (піклувальників), інших доказів на наявність згоди законних представників на укладення відповідних договірних правовідносин стороною позивача суду не надано. Відповідно до статті 1 Конвенції про права дитини дитиною є кожна людська істота до досягнення нею 18-річного віку, якщо за законом, що застосовується до цієї особи, вона не досягне повноліття раніше. Діти незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним, рівні у своїх правах (стаття 52 Конституції України). Поняття «малолітня особа» та «неповнолітня особа» пов`язані насамперед із дієздатністю і використовуються для визначення вікової межі, з якої ці особи здатні самостійно чи за згодою законних представників набувати та здійснювати суб`єктивні права і обов`язки. Ст. 6 Сімейного Кодексу України виокремлює групи дітей: це малолітні особи віком до 14 років та неповнолітні особи віком від 14 до 18 років. Правосуб`єктність таких осіб включатиме правоздатність та часткову чи неповну дієздатність. Розглядаючи вік до 14 років, а також від 14 до 18 років, українське законодавство врахувало психологічні особливості віку, надаючи їм можливість вчиняти певні дії, які породжують певні наслідки. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Обсяг дієздатності неповнолітніх є вужчим, ніж у осіб з повною дієздатністю. Саме тому Цивільний кодекс України позначає дієздатність неповнолітніх як неповну. Згідно зі статтями 31, 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 4) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 5) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 6) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Інші правочини неповнолітній укладає за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону (ч. 2 ст. 32 ЦК україни) Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону (ч. 4 ст. 32 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У відповідності до п.43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом. Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази,

Outcome: dismissed