Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернувся позивач, та, згідно останньої редакції позовних вимог від 22.06.2017 року просив визнати свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом видані [PERSON], [PERSON], [PERSON] частково недійсними; визнати за позивачем право на обовязкову частку у спадщині після смерті матері [PERSON], зобовязати державного нотаріуса видати свідоцтво про право на обовязкову частку у спадщині. Обґрунтовуючи подану позовну заяву, позивач зазначив, що позивач є сином померлої [PERSON], якій за життя належала квартира [ADDRESS], 136/1000 частин квартири [ADDRESS]. За життя [PERSON] склала заповіт на імя відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], який був посвідчений в нотаріальному порядку. Позивач зазначає, що в заповіті зазначене прізвище «Головлева», тоді як в правовстановлювальних документах на нерухоме майно «Головльова». Крім того, позивач посилався на ту обставину, що на момент відкриття спадщини мав право на обовязку частку у спадщині, як особа, яка має право на отримання пенсії на пільгових умовах. Оскільки нотаріусом не враховано право позивача на обовязку частку у спадщині, позивач просить визнати видані свідоцтва частково недійсними та визнати право власності на частку у спадщині. У судовому засіданні, представник позивача за довіреністю підтримав подану позовну заяву. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] позов не визнали про що надали письмові заперечення. У судове засідання 15.11.2017 року, [PERSON], [PERSON] проти позову також заперечували, інші співвідповідачі до суду не зявились, про дату час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити. Судом встановлено, що позивач є сином [PERSON], що підтверджується повторним свідоцтвом про народження, виданим Другим Приморським відділом ДРАЦС Одеського міського управління юстиції 13.11.2014 року, актовий запис № 2311. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 11.03.1998 року, Управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів, [PERSON] належала квартира [ADDRESS], а згідно договору дарування частини квартири від 08.08.2011 року, [PERSON] належало 136/1000 частин квартири [ADDRESS]. Судом встановлено, що 22.01.2015 року [PERSON] склала заповіт, за яким заповіла 136/1000 частин квартири [ADDRESS] [PERSON], ? частину квартири [ADDRESS] [PERSON], ? частину квартири [ADDRESS] [PERSON] Вищезазначений заповіт посвідчений 22.01.2015 року приватним нотаріусом [PERSON] Згідно свідоцтва про смерть, виданого Відділом ДРАЦС у місті [PERSON] реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, [PERSON] померла 15.03.2015 року, актовий запис № 2961. Дійсно, суд констатує, різницю в написанні прізвища померлого спадкодавця [PERSON] в правовстановлювальних документах на нерухоме майно, заповіті та в свідоцтві про смерть, однак вказана обставина не може бути підставою для задоволення позову. З матеріалів спадкової справи № 403/201, судом встановлено, що як позивач, так й [PERSON]В, [PERSON], [PERSON] прийняли спадщину належним чином, звернувшись до нотаріусу із заявами про прийняття спадщини. Враховуючи прийняття спадщини відповідачами, 19.11.2015 року, державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, згідно яких за [PERSON], [PERSON] визнається право власності по ? частини квартири [ADDRESS]. 23.03.2016 року, [PERSON], державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], було видане свідоцтво про спадщину за заповітом, згідно якого, останній набув право власності на 136/1000 частин квартири [ADDRESS]. Постановою Шостої одеської державної нотаріальної контори від 23.06.2016 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, після смерті [PERSON] Відмовляючи в задоволенні позову, суд наголошує, що підставою заявленого позову є належне позивачу права на обовязкову частку у спадщині. Дослідивши належність такого права позивачу, суд зазначає наступне. Так, на момент відкриття спадщини, позивач набув 55-річного віку, що підтверджується копією паспорта позивача серії КК 612902. Розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обовязкову частку у спадщині, слід зазначити, що положення\~частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Так, згідно з частиною четвертою статті 1\~Закону України «Про прожитковий мінімум»\~від 15 липня 1999 року № 966ХIV (далі Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1\~Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»\~від 9 липня 2003 року № 1058IV з наступними змінами (далі Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого\~статтею 26\~цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у звязку з втратою годувальника відповідно до закону. Судом встановлено, що позивач не є інвалідом, на обліку в органах пенсійного фонду не перебуває, пенсійного віку не досяг. Надана позивачем довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії, видана «КП «Міськелектротранс», не підтверджує факт наявності права та страхового стажу для призначення пенсії. Крім того, аналіз вищезазначених норм законодавства, свідчить про те, що у осіб, які не досягли встановленого чинним законодавством пенсійного віку, але які мають право на отримання пенсії на пільгових підставах, право на обовязкову частку у спадщині не виникає. За таких обставин, підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed