Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

до Кремінського районного суду Луганської області звернувся [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON] , в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди батька. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Дитина мешкає разом з матір`ю - позивачем по справі та знаходиться на її утриманні; відповідач грошової допомоги на утримання дитини не надає, з дитиною не спілкується, його місцезнаходження невідоме. [PERSON] має намір вивезти дитину до бабусі [PERSON] , яка проживає в м. Рязань Російської Федерації та бажає надавати онуці увагу та матеріальну допомогу, але, у зв`язку з неможливістю отримати дозвіл на виїзд дитини від [PERSON] , не може це зробити. Тому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у супроводі її матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] , до м. Рязань Російської Федерації, з метою оздоровлення та відпочинку в період з січня 2021 року до вересня 2023 року. Ухвалою судді Кремінського районного суду Луганської області від 06.04.2021 року справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання на 21.04.2021 року. Інші процесуальні рішення не приймалися. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні зменшив позовні вимоги та просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній [PERSON] , [INFO] , у супроводі її матері [PERSON] без супроводу та згоди батька [PERSON] в період з дати набрання рішенням законної сили та до 31 серпня 2021 року включно до Російської Федерації з метою оздоровлення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, клопотань та заяв не подавав. У зв`язку із повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання, та від якого не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, причини неявки ним не повідомлені, відзиву на позов на подано, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України за наявними у справі доказами (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п`ятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України занесена до протоколу судового засідання. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09 червня 2015 року [PERSON] та [PERSON] мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Як вбачається з паспорту громадянина РФ, [PERSON] є громадянкою Російської Федерації, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Статтею 2 Конвенції Організація Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч.1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК). Згідно ч. 5 ст. 157 Сімейного Кодексу України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини, дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого може бути наданий на певний період, з визначенням його початку й закінчення, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), проте надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості . Також чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд дитини лише до конкретно визначених країн, що узгоджується з висновком , що міститься в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] , батько дитини [PERSON] проживає окремо, з дитиною не спілкується, його місцезнаходження невідомо. Для спілкування, підтримання родинних відносин з бабусею [PERSON] , яка є громадянкою Російської Федерації та проживає в м. Рязань Рязанської області РФ, [PERSON] бажає вивезти дитину до останньої, а відповідач нотаріально засвідченої згоди на виїзд дитини за межі України не надає, тому з метою захисту прав та інтересів дитини суд вважає за необхідне зменшені позовні вимоги задовольнити та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній [PERSON] , [INFO] , у супроводі її матері [PERSON] без супроводу та згоди батька [PERSON] в період з дати набрання рішенням законної сили та до 31 серпня 2021 року включно до Російської Федерації з метою оздоровлення. На підставі викладеного,

Outcome: approved