Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 05 серпня 2014 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів у зв'язку з поліпшенням житла. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилалась на те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] ним була придбана у власність квартира [ADDRESS], та яку судовим рішенням від 27 січня 2014 року було визнано спільною сумісною власністю подружжя, а за [PERSON] - визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири. В даній квартирі відповідач не мешкає з 2006 року. Позивачкою в даній квартирі був зроблений ремонт вартістю у 51 129,00 грн., у зв'язку з чим [PERSON] звернулась до суду з даним позовом та просила суд стягнути на свою користь з відповідача половину суми понесеної на поліпшення майна в квартирі [ADDRESS], а саме: 29 750,05 грн., а також витрати по сплаті судового збору (а. с. 3-8). Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача, посилаючись на їх необґрунтованість, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь в розгляді даної цивільної справи, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 червня 1987 року по 10 жовтня 2006 року, що підтверджується відповідними свідоцтвами, копії яких наявні в матеріалах справи (а. с. 12, 17). З матеріалів справи також вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 серпня 2001 року [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] (а. с. 13), на 1/2 частину якої за рішенням суду від 27 січня 2014 року було визнано право власності за [PERSON] (а. с. 14). Відповідно до копій квитанцій, договорів підряду, актів здачі-прийому виконаних робіт, тощо [PERSON] був зроблений ремонт у вказаній квартирі за період з 2005 року по 2011 рік. З пояснень, наданих відповідачем у судовому засіданні встановлено, що [PERSON], розлучившись із позивачкою, належною йому 1/2 частиною зазначеної квартири не користується та не має наміру користуватись, оскільки залишив дану квартиру для спільних із [PERSON] дітей, капітальний ремонт ним був зроблений у даній квартирі у 2001 році, необхідності у проведенні нового ремонту не було, дозволу на його проведення відповідач не давав, домовленості між сторонами щодо проведення ремонту та компенсації його вартості між ними також не було. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача щодо стягнення грошових коштів у рахунок повернення витрат, пов'язаних із поліпшенням житла, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі як у недоведених та безпідставних. При цьому суд критично оцінює посилання сторони позивача в обґрунтування даного позову на положення ст.. 390 ЦК України, в якій йдеться щодо розрахунків при витребуванні майна з чужого незаконного володіння, оскільки виниклі між сторонами правовідносини мають іншу природу, ніж ті, які врегульовані вищезазначеною статтею Цивільного кодексу України, тому її норми не можуть на них розповсюджуватись. У зв'язку з зазначеним суд не вбачає підстав для задоволення даного позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає, що витрати по сплаті судового збору е підлягають відшкодуванню позивачеві. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed