Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

До Магдалинівського\~районного суду\~Дніпропетровської області\~надійшла позовна\~заява [PERSON] до Бузівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, треті особи: Магдалинівська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку. Позивач в позові посилається на те, що 09 березня 2000 року позивачем отримано свідоцтво на ј частину права на земельну частку (пай) як члену КДСП «Вікторія» Магдалинівського району Дніпропетровської області на підставі рішення Магдалинівської райдержадміністрації від 22 травня 1997 року №398-р, в тому, що земельну частку (пай) розміром 5,30 умовних кадастрових гектарів передано без визначення меж цієї частки в натурі. Дане право належало матері Позивача [PERSON] (померла [INFO] ) на підставі сертифікату серії ДП № \~ \~ \~ \~0090279, виданого Магдалинівською райдержадміністрацією 28 травня 1997 року та зареєстрованого 28 травня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 0279. На підставі вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину Бузівською сільською радою Магдалинівського району Дніпропетровської області рішенням 13 сесії XXIII скликання № 84 від 27 листопада 2000 року було відведено позивачеві земельну ділянку в натурі (на місцевості) площею 1,625 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та передано її у приватну власність, про що виданий 24.10.2001 р. державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 095343, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за МД № 5919. На момент видачі державного акту кадастровий номер земельної ділянки був відсутній, оскільки його наявність не була передбачена згідно норм діючого на момент видачі державного акту законодавства. При зверненні позивача до землевпорядної організації та Бузівської сільської ради з питання присвоєння кадастрового номера земельній ділянці для подальшого укладення договору оренди, позивачем встановлено, що державний акт на підставі якого їй належить земельна ділянка виданий зовсім на іншу земельну ділянку, а не на ту, що перебуває у її власності. Документів (актів, протоколів) стосовно рішення про виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості), так само як і документи про розпаювання земель колишнього КДСП «Вікторія» в архівному секторі Магдалинівської райдержадміністрації немає, про причину їх відсутності позивачеві невідомо. Належну позивачеві земельну ділянку орендує фермерське господарство без укладення договору оренди земельної ділянки, оскільки для реєстрації такого договору обов`язково необхідно мати кадастровий номер на земельну ділянку, який у позивача був відсутній. Тому, після підписання офіційного договору оренди земельної ділянки між позивачем та орендарем її земельної ділянки, позивач почала займатися присвоєнням та отриманням кадастрового номера на належну їй земельну ділянку. Виготовлення проектно-технічної документації на земельні ділянки відбувалося на підставі: рішень сільської ради, викопіювання сільської ради стосовно розташування земельної ділянки та суміжних землекористувачів. Після виготовлення технічної документації видавався державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Тобто, оскільки Бузівською сільською радою було видано помилково викопіювання на іншу земельну ділянку, то й державний акт було видано помилково на іншу земельну ділянку. Отже, Бузівська сільська рада Магдалинівського району Дніпропетровської області, видаючи викопіювання для отримання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, безпідставно та помилково зазначила іншу земельну ділянку. На підставі\~наведеного,\~позивач звертається\~до суду\~та прохає: визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 24 жовтня 2001 року серії ІІІ-ДП № 095343, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5919, яким підтверджено право власності [PERSON] на земельну ділянку, площею 1,625 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; визнати право власності на земельну ділянку (пай) із земель колишнього КДСП «Вікторія», яка виділена в натурі на місцевості у розмірі земельної частки (паю) відповідно до рішення Бузівської сільської ради № 84 від 27 листопада 2000 р., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бузівської сільської ради та зобов`язати Магдалинівську райдержадміністрацію передати вказану земельну ділянку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву в якій прохав розглянути справу без його участі. Представники третіх осіб в судовому засіданні не заперечували проти задоволення позовних вимог. Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що Бузівською сільською радою Магдалинівського району Дніпропетровської області рішенням 13 сесії XXIII скликання № 84 від 27 листопада 2000 року було відведено позивачеві земельну ділянку в натурі (на місцевості) площею 1,625 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та передано її у приватну власність, про що виданий 24.10.2001 р. державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 095343, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за МД № 5919 (а. с. 8). Згідно викопіювання виданого Бузівською сільською радою Магдалинівського району Дніпропетровської області, позивачеві в натурі (на місцевості) відводиться ј частина земельної ділянки площею 5,163 га (пай № 317) (а. с. 10). За змістом статті 17 ЗК України 1990 року (в редакції, яка була чинною на час прийняття рішення виконавчого комітету Бузівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області) передача земельних ділянок у приватну власність провадилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Відповідно до статті 22 ЗК України 1990 року (в редакції, яка була чинною на час видачі спірного державного акта) право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК України 1990 року в редакції, яка була чинною на час видачі спірного державного акта), та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно зі статтею 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 8790, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143146, 149, 151,\~153158,\~161,\~210,\~212\~ЗК України,\~глав 27,\~33,\~34\~ЦК України,\~статті 15\~ЦПК України,\~статті 12\~Господарського процесуального\~кодексу України\~судам підсудні\~справи за\~заявами,\~зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Оскільки позивачеві видано державний акт на право приватної власності в якому вказані дані, які не відповідають документам на підставі, яких його видано, суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача шляхом визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнавши за позивачем право на земельну частку (пай) із земель колишнього КДСП «Вікторія», яка виділена в натурі на місцевості. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Виходячи з матеріалів справи, відсутні відомості щодо звернення позивача до відповідного органу місцевого самоврядування або органу державної влади із заявою про передачу земельної ділянки, у зв`язку із чим вимога про зобов`язання передати Магдалинівську райдержадміністрацію позивачеві земельну ділянку не підлягає задоволенню.

Outcome: partial