Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом звернулись [PERSON] та [PERSON] та просили ухвалити рішення, на підставі якого визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що будинок [ADDRESS] належить їм на праві приватної власності. У вказаному будинку зареєстрований їх син та племінник [PERSON], відповідач по справі. З 1996 року до сьогоднішнього дня відповідач у будинку не проживає, не бере участі в оплаті комунальних послуг та проведенні поточного ремонту, не має жодних особистих речей в будинку. Позивачі вказують, що вони не чинили жодних перешкод в користуванні їх нерухомістю, його рішення виїхати з будинку було добровільним та самостійним. Реєстрація відповідача за даною адресою є формальною. Вищевикладені обставини і вимусили позивачів звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14.11.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Призначено судове засідання. Клопотання позивачів про виклик та допит свідків в судовому засіданні було задоволено. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов підтримала, дала пояснення про обставини, які викладені у рішенні вище. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, раніше надавав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причину не явки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. У зв'язку з чим, на підставі вимог ч. 4 ст. 223 та ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити по справі заочне рішення, проти чого не заперечували позивачі. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. У судовому засіданні було встановлено, що на підставі реєстраційного посвідчення Міського бюро технічної інвентаризації від 07.02.1979 року №49286 та рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів Харківської області від 15.09.1981 року №143-22 [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS]. (а.с.10,11) [INFO] року [PERSON] помер. З 12 грудня 1958 року на момент смерті за адресою [ADDRESS] разом з ним мешкали і постійно зареєстровані були: [PERSON], [INFO] (з 12.12.1984 року по теперішній час), [PERSON], [INFO] (з 25.07.1995 року по теперішній час), [PERSON], [INFO] (12.11.1988 р. по теперішній час), [PERSON], [INFO] (з 25.05.1995 р. по теперішній час). (а.с. 21, 25) На підставі ч. 1 ст. 529 ЦК України (в ред. 1963р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках діти (у тому числі і усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (в ред. 1963р.), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як пояснила позивач [PERSON], оскільки всі спадкоємці продовжували жити разом у будинку, фактично прийняли спадщину у рівних частках. Мати [PERSON] померла [INFO] року, на момент смерті позивачі [PERSON] та [PERSON] проживали разом із нею в будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно довідки з місця проживання № 301 від 25.09.2018 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (за даною адресою зареєстрований, але фактично не проживає з січня 1995 року по теперішній час). (а.с. 22) В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що відповідач є її сином, та з моменту одруження не проживає у будинку. З 1996 року живе окремо з дружиною. Після поїхав на заробітки. Чотири роки про нього нічого не відомо. [PERSON] будинком не цікавиться, комунальні послуги не сплачує. Особисті речі відповідача в будинку відсутні. Реєстрація відповідача носить формальний характер. Дані ствердження позивача об'єктивно підтверджуються актом, який складений у присутності трьох свідків, в якому зафіксовано, що [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає з червня 1996 року та по теперішній час. ( а.с. 26) Опитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] є її мати, відповідач [PERSON] є її рідним братом. Більше чотирьох років відповідача вона не бачила, місцезнаходження його їй не відомо. Його особистих речей у домі не має, він не проживає в будинку більше 20 років. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивачів. Відповідач з моменту одруження не проживає у будинку, приблизно більше 20 років. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разу відсутності члена сім'ї без поважним причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У зв'язку з тим, що в судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] у будинку не проживає без поважних причин понад один рік, будь-якої домовленості стосовно цього між ним та власниками будинку не має, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів відповідають вимогам закону, а тому підлягають безумовному задоволенню. На підставі вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved