Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

До Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулось АТ КБ «Приватбанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обгрунтування позовних вимог зазначається, що 15 квітня 2011 року, згідно заяви [PERSON] їй відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому збільшився до 11000,00 гривень. З умовами кредитування та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви відповідач ознайомлений. Підпис відповідача свідчить про те, що остання підтвердила згоду на умови надання кредиту, які складають договір. При укладанні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, за яким договір приєднання може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона позбавлена можливості запропонувати свої умови договору. Позивач зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Всупереч договірним зобов`язанням, відповідач неналежно виконувала умови договору. Станом на 30 квітня 2020 року [PERSON] має перед позивачем заборгованість за кредитним договором в розмірі 779870,52 гривень, з яких: 10759,11 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 768811,41 гривень - заборгованість за нарахованими відсотками та 300,00 гривень - нарахована пеня. Позивач на власний розсуд визначив остаточну заборгованість розмір якої становить 138387,72 гривень, з яких: 10759,11 гривень - заборгованість за кредитом та 127628,61 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом в період з 15 квітня 2011 року по 29 січня 2018 рік. Позивач просить суд стягнути з [PERSON] зазначену вище заборгованість та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника за наявними у справі доказами, підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Не заперечують проти заочного рішення суду. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надано відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості у якому посилається на те, що останній платіж по кредитному договору нею здійснено 06 вересня 2014 року про що свідчить заочне рішення суду, яке набрало законної сили. Цю обставину засвідчує наданий позивачем розрахунок заборгованості. З огляду на те, що АТ КБ «Приватбанк» звернувся поза межами строку позовної давності, яка минула у вересні 2017 року [PERSON] просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відповіді на відзив представник АТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що за умовами договору строк позовної давності був збільшений до 50 років, що свідчить про дотримання строків позовної давності при зверненні до суду. Зауважується, що відповідач до певного часу належним чином виконував зобов`язання за кредитом, знав про умови кредитування та визнав зобов`язання до кредитним договором. З огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань просять задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачем надано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, яке обґрунтоване тим, що при підписані нею 15 квітня 2011 року заяви позичальника не було обумовлено у ній строк позовної давності у 50 років, а умови надання споживчого кредиту, де передбачений зазначений строк, [PERSON] не підписувала. При цьому зауважує, що письмовий договір про збільшення строку позовної давності, як це передбачено законодавством, вона з позивачем не підписувала, а строк дії картки, як вказує позивач у відповіді діє до вересня 2015 року. Також [PERSON] зазначає про те, що вона зареєстрована та постійно проживає в м.Мирноград, Донецької області, який відноситься до населеного пункту, де здійснюється антитерористична операція, тому за положеннями Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» позивач зобов`язаний скасувати нараховану пеню та штраф, що нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором. Просить суд відмовити АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та розглянути справу без її участі. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з`ясувавши обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам: На підтвердження домовленості між сторонами мається підписана 15 квітня 2011 року [PERSON] анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, а також згоду з тарифами в Приватбанку, які були надані першій для ознайомлення в письмовому вигляді. При цьому в зазначеній вище анкеті не вказано, яку саме картку виявляє бажання оформити відповідач з наявною процентною ставкою. За розрахунком заборгованості за договором б/н від 15 квітня 2011 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] , вбачається, що остання станом на 30 квітня 2020 року має перед позивачем заборгованість за кредитним договором в розмірі 779870,52 гривень, з яких: 10759,11 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 768811,41 гривень - заборгованість за нарахованими відсотками та 300,00 гривень - нарахована пеня. Позивач на власний розсуд визначив остаточну заборгованість розмір якої становить 138387,72 гривень, з яких: 10759,11 гривень - заборгованість за кредитом та 127628,61 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом в період з 15 квітня 2011 року по 29 січня 2018 рік. Судом достовірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з карткового рахунку боржника відбувалось автоматичне списання коштів, за період після 06 вересня 2014 року по 26 червня 2019 рік, що підтверджується виписками по картковому рахунку (а.с.13-24, а.с.78-97). Останній платіж по кредитному договору, як це встановлено рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області №235/1993/19 від 24 червня 2019 року, [PERSON] здійснила 06 вересня 2014 року, що в силу ст.82 ЦПК України, не потребує доказуванню (а.с.99-101). Так з вказаного рішення суду, яке набрало законної сили 04 серпня 2019 року, вбачається, що виконавчий, вчинений приватним нотаріусом, про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» визнано таким, що не підлягає виконанню. [PERSON] останній платіж по кредитному договору здійснила 06 вересня 2014 року, та у свою чергу право вимоги для кредитора настало з дня невиконання позичальником умов кредитного договору щодо погашення кредиту, то право кредитора звернутись з вимогою про стягнення заборгованості у примусовому порядку виникло - 06 вересня 2017 року, в той час як виконавчий напис нотаріуса вчинено 24 жовтня 2017 року, тобто після спливу трьох років. Заборгованість за кредитним договором №б/н від 15 квітня 2011 року, у сумі 108229,86 гривень, що підлягає стягненню з [PERSON] за виконавчим написом нотаріуса №16556, не можна вважати безспірною. Згідно з ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, вбачається порушення умов кредитного договору з боку відповідача щодо неповернення суми кредиту за основними зобов`язаннями (тіло кредиту), проте суд приймає рішення у відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України, за якою позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач по справі заявила про застосування позовної давності в своїй заяві. Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд виходить з наступного. Згідно штампу Межівського районного суду Дніпропетровської області вх.№2398/20-Вх від 23 липня 2020 року АТ КБ «Приват Банк» звернулось до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права лише 23 липня 2020 року, позовна заява датована 02 липня 2020 року, тобто подана зі спливом трирічного строку, оскільки рішенням суду, що набрало законної сили встановлено, що останній платіж відповідачем було зроблено 06 вересня 2014 року, після чого заборгованість не погашалась, тобто позивачу було відомо про порушення його прав та законних інтересів. Встановлений п.1.1.7.31. Умов та правил надання банківських послуг збільшений строк позовної давності у 50 років по вимогам про стягнення кредиту та відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором, суд не приймає до уваги, оскільки за змістом ч.1 ст.259 ЦК України встановлена законом позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору про це у письмовій формі. В дані справі такий письмовий договір за підписом сторін відсутній. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, встановлений у п.1.1.7.31 Умов збільшений строк позовної давності у 50 років по вимогам про стягнення кредиту та відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором суд не приймає до уваги, оскільки за змістом ч.1 ст.259 ЦК України встановлена законом позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору про це у письмовій формі. У даному випадку судом встановлено, що між сторонами відсутній письмовий договір щодо збільшення строку позовної давності. Умови, на які посилається позивач, як на підставу збільшення строку позовної давності, де відсутній підпис відповідача, не є належним та допустимим доказом укладання між сторонами такої угоди. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 04 листопада 2015 року у справі №6-1926цс 15, що в силу вимог ч.2 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приват Банк» слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed