Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 22 листопада 2018 року надійшла позовна заява [PERSON] , який, уточнивши позов, просив суд стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду у розмірі 251 243 грн. 37 коп. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, а також 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. [PERSON] вимоги мотивує тим, що 03 лютого 2011 року його затримано у порядку статті 115 КПК України (у редакції 1960 року) за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. 03 лютого 2011 року прокуратурою Жовтневого району м. Маріуполя Донецької області порушено кримінальну справу № 2011-017-01-0106 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. Постановою старшого слідчого прокуратури Жовтневого району м. Маріуполя від 11 лютого 2011 року позивачу пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. 12 лютого 2011 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Маріупольському слідчому ізоляторі. Під час проведення досудового розслідування у кримінальній справі слідчим прокуратури 24 лютого 2011 року винесено постанову у порядку ст. 147 КПК України (у редакції 1960 року) про відсторонення позивача від посади на період проведення досудового розслідування та судового розгляду. 11 березня 2011 року кримінальну справу відносно позивача направлено з обвинувальним актом до Жовтневого районного суду м. Маріуполя для розгляду по суті. Під час розгляду кримінальної справи прокурором - державним обвинувачем постановою від 21 березня 2012 року обвинувачення змінено, кваліфікація дій змінено з ч. 2 на ч. 1 ст. 368 КК України. Ухвалою суду від 21 березня 2012 року запобіжний захід змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд та звільнено з-під варти у залі судового засідання з покладенням обов`язків з`являтися на виклик до суду, не виїжджати за межі м. Маріуполя без дозволу суду, повідомляти суд про зміну місця свого проживання, утриматися від спілкування із свідками [PERSON] та [PERSON] 31 травня 2012 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя ухвалив обвинувальний вирок, яким визнав позивача винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, та призначив покарання у вигляді 6 місяців арешту із забороною обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на 1 рік. Міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд - залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 12 листопада 2012 року обвинувальний вирок відносно [PERSON] скасований, справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд в іншому складі. При новому розгляді справи суд першої інстанції почав розгляд справи з правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 368 КК України. Вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 липня 2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 6 місяців арешту із забороною обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 1 рік. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з місця постійного проживання залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 13 березня 2014 року обвинувальний вирок скасований, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд залишено без змін. Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28 жовтня 2014 року кримінальну справу за обвинуваченням позивача за ч. 2 ст. 368 КК України повернуто прокурору Жовтневого району м. Маріуполя на додаткове розслідування у зв`язку з неправильністю досудового слідства. Запобіжний захід - підписку про невиїзд - залишено без змін. Кримінальна справа за підслідністю була направлена з прокуратури до Жовтневого РВ ММУ для проведення додаткового розслідування. 21 листопада 2014 року матеріали указаної кримінальної справи за правилами розділу ХІ перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року) внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014050770004631 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. Під час проведення додаткового розслідування, рішення про закриття кримінального провадження № 12014050770004631 від 21 листопада 2014 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України приймалося двічі. Перша постанова про закриття кримінального провадження від 09 січня 2014 року слідчого СВ Жовтневого РВ ММУ Кононихіної Ф.О. скасована 10 лютого 2015 року прокурором Жовтневого району м. Маріуполя, матеріали кримінального провадження № 12014050770004631 направлені до Жовтневого РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області для продовження проведення досудового розслідування. 08 лютого 2016 року слідчим СВ Жовтневого РВ ММУ Тарасенко І.Л. вдруге прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 12014050770004631 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - за відсутністю в діях складу кримінального правопорушення, про що винесено постанову. Ця постанова прокурором не переглядалася. Таким чином, позивач вважає, що він незаконно затримувався, незаконного притягнутий до кримінальної відповідальності, незаконно взятий під варту, відсторонений від посади, підданий судовому розгляду, двічі незаконно визнаний винним та безпідставно засуджений вироками Жовтневого районного суду м. Маріуполя. Кримінальну справу відносно позивача порушено відповідно до норм КПК України (в редакції 1960 року), а закрито кримінальне провадження відповідно до норм КПК України (в редакції 2012 року). Внаслідок цих обставин, з 03 лютого 2011 року позивач перебував під арештом в ІТТ, а у подальшому під вартою у слідчому ізоляторі по 21 березня 2012 року, тобто 14 місяців 15 днів. Під запобіжним заходом у вигляді підписки про невиїзд позивач перебував з 21 березня 2012 року до дня закриття кримінального провадження органом досудового розслідування, тобто до 08 лютого 2016 року. Загальна кількість місяців перебування під слідством та судом складає 60 місяців 5 днів. У той же час, після закриття кримінального провадження позивач залишився відстороненим від посади протягом одного року, і увесь цей період посадові особи прокуратури Донецької області на порушення вимог КПК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», проявили бездіяльність, не зважаючи на численні скарги позивача, та у передбачений законом строк не вирішили питання відновлення трудових прав позивача, зокрема не була скасована постанова про відсторонення від посади, тому позивач вимушений був протягом тривалого часу домагатися відновлення цих прав, у зв`язку з чим такою бездіяльністю йому заподіяно моральні страждання. Посилаючись на указані обставини та положення ст. 56 Конституції України, ст. ст. 16, 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України, ст. ст. 1 - 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», позивач вказує, що незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності йому завдано моральної шкоди, оскільки його нормальні життєві зв`язки порушені, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач є державним службовцем, працював державним виконавцем, чутки про його арешт одразу розповсюдилися по усіх службах державної виконавчої служби, по телебаченню показаний сюжет про арешт державного виконавця Жовтневої ДВС, камера зафіксувала його руки у кайданках. Також у засобах масової інформації надрукована стаття з інтерв`ю слідчого прокуратури Хая Д.В. , у провадженні якого перебувала кримінальна справа відносно позивача, з якої зрозуміло, що вона про позивача та ця стаття містила наклеп щодо позивача та йому це було неприємно. Після зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд для позивача розпочалися важкі часи, оскільки він був відсторонений від посади, у зв`язку з чим залишився без постійного заробітку та засобів до існування. Три роки позивач ходив до суду у судові засідання практично щомісячно. Перші 14 місяців його возили із слідчого ізолятору та водили до залу судових засідань у кайданках. У приміщенні суду іноді перебували його знайомі. Перебуваючи під підпискою про невиїзд, позивач майже чотири роки не мав можливості виїхати з міста. Його стосунки з оточенням були напружені, оскільки йому постійно доводилося приховувати свій статус підсудного у кримінальній справі, йому було соромно за те, що його тримали під вартою у СІЗО як злочинця. Таким чином, моральну шкоду у розмірі 251 243 грн. 37 коп. позивач поєднує у зв`язку із незаконним засудженням, притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним застосуванням запобіжного заходу, а моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. - у зв`язку з тим, що після закриття кримінального провадження - 08 лютого 2016 року - орган досудового розслідування не скасовував постанову про відсторонення від осади, без чого він не міг повернутися до роботи, постанова про поновлення його на посаді та допуск до роботи винесена майже через рік після закриття кримінального провадження - 30 січня 2017 рок, а до роботи позивач допущений лише 02 лютого 2017 року на підставі наказу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, тому з тривалою бездіяльністю органу державної влади (а. с. 1 - 7, 131 - 133). Заступник прокурора Донецької області Г.Коршун 04 січня 2019 року подав до суду відзив на позов, який мотивований тим, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з таких підстав. [PERSON] з 03 лютого 2011 року по 08 лютого 2016 року перебував під судом та слідством за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. Постановою слідчого СВ Жовтневого РВП Маріупольського ВП ГУНП в Донеіькій області від 08 лютого 2016 року кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення. Правовою підставою для відшкодування моральної шкоди є положення ст. 1176 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися з мінімальної заробітної плати у сумі 3 723 грн. за формулою - 3 723 грн. х кількість місяців перебування під слідством та судом, тобто 60 місяців 6 днів, у зв`язку з чим у [PERSON] виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 224 124 грн. 60 коп., оскільки позивач у первісному позові вимагав саме 224 044 грн. 82 коп., тому, з урахуванням ст. 13 ЦПК України, прокуратура Донецької області вважає, що вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., то відповідач з цими вимогами не погоджується, оскільки позивачем не надано доказів протиправності дій відповідача, зокрема ним не доведено у встановленому порядку, що з боку прокуратури Донецької області мало місце незаконна бездіяльність щодо скасування постанови про поновлення на роботі. При цьому, для відшкодування втраченого заробітку у зв`язку з несвоєчасним поновленням на роботі законом передбачений інший спеціальний порядок, а саме: втрачені доходи відшкодовуються на підставі п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та їх розрахунок здійснюється у порядку статті 12 цього Закону шляхом винесення постанови про визнання розміру відшкодування. Відшкодування моральної шкоди передбачено п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону та воно має здійснюватися у судовому порядку. Таким чином, відшкодування втрачених доходів та моральної шкоди є різними видами відшкодування, а відшкодування одного виду витрат за рахунок іншого є недопустимим. При цьому, постановою слідчого СВ Центрального ВП ГУНП в Донецькій області від 24 липня 2017 року [PERSON] визначено розмір відшкодування такої шкоди, яка серед іншого складалася з не отриманої заробітної плати за періоди з 03 лютого 2011 року по 23 лютого 2011 року та з 24 лютого 2011 року по 08 лютого 2017 року у розмірі 155 967 грн. 16 коп. Постановою першого заступника керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 1 від 15 вересня 2017 року зазначену постанову слідчого в частині відшкодування 155 967 грн. 16 коп. не отриманої заробітної плати у цьому розмірі залишено без змін. Вказаний розмір відшкодування позивачем не оскаржений. З урахуванням цих обставин, підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. у зв`язку із втратою заробітку відсутні, тому в цій частині вимог прокуратура Донецької області просила відмовити (а. с. 63 - 65). Від Головного управління національної поліції в Донецькій області 04 січня 2019 року до суду надійшов відзив на позов, який мотивований тим, що у позивача на підставі ст. ст. 1, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 224 044 грн. 82 коп., однак вимоги щодо стягнення 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки позивач не наводить розрахунку (калькуляції) такої суми, із яких засад та підстав він виходив, визначаючи саме такий розмір моральної шкоди, тому просило в цій частині вимог відмовити (а. с. 87, 88). Не погоджуючись із відзивами відповідачів, 22 січня 2019 року позивач подав відповідь на відзиви, яка мотивована тим, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 4 173 грн., тому розмір відшкодування буде складати 251 243 грн. 37 коп. Разом з цим, позивач вказує, що вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. заявлені саме з підстав бездіяльності прокуратури, яка полягає у несвоєчасності винесення постанови щодо скасування постанови про відсторонення позивача від посади, а не у зв`язку із неотримання заробітної плати за цей період. При цьому, позивач неодноразово звертався із скаргами на бездіяльність органу досудового розслідування і до Маріупольської місцевої прокуратури № 1, і до Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо здійснення дій з відновлення порушених прав позивача, однак такі дії не вчинялися. У подальшому позивач вимушений був звертатися до слідчого судді щодо оскарження цієї бездіяльності органу досудового розслідування. Та лише після звернення позивача до суду слідчим Центрального ВП 30 січня 2017 року, тобто через 11 місяців після закриття кримінального провадження, винесена постанова про поновлення трудових прав позивача. Отже, правові підстави для відшкодування позивачу 10 000 грн. моральної шкоди ґрунтуються на бездіяльності органу державної влади та на положеннях ст. 130 КПК України, ст. 1174 ЦК України (а. с. 94 - 98). У подальшому, під час підготовчого судового засідання, після уточнення позовних вимог позивачем, 06 березня 2019 року від Головного управління національної поліції в Донецькій області надійшов відзив на позов, який мотивований тим, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верхового Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати. Частиною 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому, відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн. Таким чином, розмір відшкодування має визначатися з мінімального розміру заробітної плати у сумі 1 600 грн. та складати відповідно 96 275 грн. 86 коп. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., то мотиви для відмови позову в цій частині є аналогічними із мотивами, висловленими у первісному відзиві. Таким чином, відповідач вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди лише у розмір 96 275 грн. 86 коп. (а. с. 174, 175). Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області 06 березня 2019 року подало до суду відзив на позов, який мотивований тим, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Листом від 29 січня 2019 року Головне управління державної казначейської служби у Донецькій області отримало від Державної казначейської служби України пакет документів про повне виконання постанови СВ Центрального ВП ГУНП в Донецькій області від 21 липня 2017 року, з урахуванням постанови Маріупольської місцевої прокуратури № 1 від 15 вересня 2017 року про часткове скасування постанови слідчого. Як убачається з відмітки Державної казначейської служби України на постанові СВ Центрального ВП ГУНП в Донецькій області від 21 липня 2017 року про визначення розміру відшкодування шкоди, зазначеної у пунктах 1, 4 частини 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у зв`язку із закриттям кримінального провадження № 12014050770004631 від 21 листопада 2014 року за відсутністю у діях складу кримінального правопорушення, Державною казначейською службою України 21 листопада 2018 року у повному обсязі відшкодовано шкоду у розмірі 193 967 грн. 16 коп. Посилаючись на указані обставини, а також на те, що позивачем не доведений факт заподіяння йому моральної шкоди, відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а. с. 150, 151). 11 березня 2019 року сторона позивача, не погоджуючись із відзивом на позов Головного управління Державної казначейської служби в Донецькій області від 06 березня 2019 року, подала відповідь на цей відзив, яка мотивована тим, що доказами завдання позивачу моральної шкоди є документально підтверджені факти, які долучені до матеріалів справи, а доказом незаконності дій є постанова про закриття кримінального провадження. Висловлені казначейською службою аргументи не ґрунтуються на положеннях ст. ст. 1174, 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при цьому розмір моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості, оскільки не перевищує мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під судом і слідством. Позивачу частково відшкодовано саме матеріальну шкоду, а не моральну (а. с. 178, 179). Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2018 року відкрито провадження у справі, її розгляд вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, роз`яснено учасникам справи право та строки на подачу відзиву на позов, відповідь на відзив та письмові заперечення (а. с. 59). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2019 року відмовлено позивачу у прийнятті заяви про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог, за клопотанням позивача в якості третіх осіб без самостійних вимог залучені: Маріупольська місцева прокуратура № 1, Центральний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області, роз`яснено їх право на подачу письмових пояснень на позов (а. с. 127). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 лютого 2019 року заяву про уточнення позовних вимог [PERSON] прийнято до розгляду по суті, роз`яснено сторонам їх право на подачу відзиву на уточнений позов, відповіді на відзив, заперечень та письмових пояснень (а. с. 137). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті дану цивільну справу (а. с. 186). Позивач до судового засідання не з`явився, попередньо подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник позивача - адвокат Кравчук Л.Г. у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, у подальшому подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник прокуратури Донецької області - Пітерська А.О. у судовому засіданні підтримала відзив на позов та вважала, що позов підлягає частковому задоволенню з підстав, які зазначені у відзиві на позов, у подальшому подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник Головного управління Національної поліції в Донецькій області - Варчин Р.С. у судовому засіданні підтримав відзив на позов та вважав, що позов підлягає частковому задоволенню з підстав, які зазначенні у відзиві на позов, у подальшому подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник ГУ ДКСУ у Донецькій області - Зливка І.І. до судового засідання не з`явилася, попередньо подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в яких просила відмовити у задоволенні позову. Треті особи, які не заявляють окремих вимог, своїх представників до суду не направили та своїм право на подачу письмових пояснень не скористалися, причини неявки представників та відповідно не подачі письмових пояснень не вказали, їх неявка у відповідності до змісту ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу здійснювалося у відповідності до ст. 247 ЦПК України. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до постанови старшого слідчого прокуратури Жовтневого району м. Маріуполя Донецької області Хая Д.В. від 03 лютого 2011 року порушено відносно [PERSON] кримінальну справу за фактом отримання хабара, поєднаного з його вимаганням від [PERSON] у розмірі 4 000 грн., діючого в інтересах [PERSON] , тобто за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України (а. с. 8). Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 05 лютого 2011 року [PERSON] , підозрюваному у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, продовжений строк затримання до 10 діб (а. с. 9). Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12 лютого 2011 року відносно [PERSON] обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Маріупольському слідчому ізоляторі (а. с. 11). Наказом Головного управління юстиції у Донецькій області від 24 лютого 2011 року № 199 [PERSON] , державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, відсторонено від виконання повноважень за посадою з 24 лютого 2011 року на період проведення досудового слідства та судового слідства. Підстава: постанова «Про відсторонення звинуваченого від посади від 24 лютого 2011 року (а. с. 12). Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 березня 2012 року відносно [PERSON] змінений запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд з покладенням обов`язків, передбачених ст. 149-1 КПК України (у редакції 1960 року) (а. с. 13). Постановою прокурора Жовтневого району м. Маріуполя Железняк М.А. від 21 березня 2012 року змінено обвинувачення, пред`явлене [PERSON] , кваліфікувавши його дії за ч. 1 ст. 368 КК України (а. с. 14 - 17). Вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 травня 2012 року [PERSON] визнано винним та призначено покарання за ч. 1 ст. 368 КК України у виді 6 місяців арешту з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконання організаційно-розпорядчих функцій строком на 1 рік, міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд залишено без змін до набрання вироком законної сили (а. с. 18 - 21). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 12 листопада 2012 року вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 травня 2012 року скасований, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі (а. с. 22, 23). Вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 липня 2013 року [PERSON] визнано винним та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 368 КК України у виді 6 місяців арешту з позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 1 рік. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд залишено без змін до набрання вироком законної сили (а. с. 24 - 33). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 13 березня 2014 року вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 липня 2013 року скасований, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд в іншому складі (а. с. 34, 35). Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 жовтня 2014 року кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 368 КК України повернуто прокурору Жовтневого району м. Маріуполя Донецької області для проведення додаткового розслідування у зв`язку з неправильністю досудового слідства (а. с. 36 - 39). Постановою слідчого СВ Жовтневого РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області Кононихіна Ф.О. від 09 січня 2014 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014050770004631 від 09 січня 2014 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а. с. 40, 41). У даному кримінальному провадженні прокурором Кім О.Г. надані слідчому СВ Жовтневого РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області 05 березня 2015 року вказівки щодо розслідування кримінального провадження № 12014050770004631 (а. с. 42). Постановою слідчого СВ Жовтневого ВП Маріупольського ВП ГУНП в Донецькій області Тарасенко І.Л. кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014050770004631 від 21 листопада 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення (а. с. 45 - 48). Начальник СВ Центрального ВП ГУ НП в Донецькій області 17 січня 2017 року направив [PERSON] листа з додатками: постанова про закриття кримінального провадження від 08 лютого 2016 року та повідомлення щодо права [PERSON] на відшкодування шкоди (а. с. 43, 44). Постановою слідчого СВ Центраального ВП ГУНП в Донецькій області Шафорост О.О. від 30 січня 2017 року поновлено на посаді та допущено до роботи державного виконавця Жовтневого відділу ДВС м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Закір`янова О.В., відстороненого від посади 24 лютого 2011 року (а. с. 51, 52). Ця постанова направлена [PERSON] 30 січня 2017 року (а. с. 50). Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 02 лютого 2017 року № 146/1 визнано таким, що приступив до виконання повноважень за посадою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Закір`янова О.В., з 09 лютого 2017 року (а. с. 54). До матеріалів цивільної справи долучений лист, на якому наявний наступний текст: «у свою чергу старший слідчий прокуратури Жовтневого району Дмитро Хая розповів, що декілька місяців по цьому спійманий на «гарячому» працівник Державної виконавчої служби Жовтневого району. Державний виконавець прийшов до дому до громадянина за сумою, яку вимагав в останнього. За невиконання законного рішення суду хотів отримати 4 000 грн. Зловмисник настільки був впевнений, що відкрито у робочому кабінеті оголошував свій «прейскурант». Також пихато він вів себе на досудовому розслідуванні та намагався завадити слідчим діям» (а. с. 54). Постановою слідчого СВ Центрального ВП ГУНП в Донецькій області Шафорост О.О. від 21 липня 2017 року визначений розмір шкоди, завданої [PERSON] незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у зв`язку з незаконним затриманням, триманням під вартою, відстороненням від посади у кримінальному провадженні № 12014050770004631 від 21 листопада 2014 року, яка підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету у розмірі 234 134 грн. 16 коп. (а. с. 66 - 78). Постановою першого заступника керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 1 від 15 вересня 2017 року постанову слідчого СВ Центрального ВП ГУНП в Донецькій області Шафорост О.О. від 24 липня 2017 року, скасовано у частині відшкодування 40 167 грн. (а. с. 79 - 82). Відповідно до свідоцтва про народження від 23 червня 2016 року серії [NUMBER] , [PERSON] має доньку [PERSON] , [INFO] (а. с. 99). До матеріалів справи стороною позивача долучені скарги на непредставлення копії постанови про закриття кримінального провадження № 12014050770004631 та невиконання вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», які адресовані до Маріупольської місцевої прокуратури № 1, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, з наявними листами-відповідями, а також скарга до Жовтневого районного суду м. Маріуполя, під час розгляду якої правоохоронним органом виконані вимоги [PERSON] (а. с. 100 - 107, 113). Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2016 року із [PERSON] стягнуті аліменти на утримання малолітньої доньки (а. с. 113). Головним управління Державної казначейської служби в Донецькій області представлені докази виплати [PERSON] матеріальної шкоди, визначеної слідчим та відповідно зменшеної прокурором, у розмірі 193 967 грн. 16 коп. (а. с. 154 - 173). Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлений стороною позивача лист, на якому наявний текст нібито виступу прокурора Дмитра Хая (а. с. 54), суд, у силу вимог ст. 77 ЦПК України, визнає його не належним доказом, оскільки із нього не можливо встановити дійсні обставини справи. Інші представлені суду докази відповідають замісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотиви, які є підставою для відхилення цих доказів. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, а також моральної шкоди, заподіяної внаслідок бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування щодо несвоєчасного винесення постанови про поновлення прав, обмежених під час кримінального провадження. Мотиви суду. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон № 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі й на осіб, стосовно яких закрито кримінальне провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. У чинному КПК України це право закріплене вперше. Згідно зі статтею 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. У справі, яка є предметом розгляду судом установлено, що позивач [PERSON] протягом 60 місяців та 6 днів перебував як під вартою, так і під запобіжним заходом у вигляді підписки про невиїзд, двічі відносно нього ухвалювалися обвинувальні вироки, які скасовувалися судом апеляційної інстанції, та лише 08 лютого 2016 року кримінальне провадження відносно нього закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Зважаючи на вказане, помилковими є наведені у відзиві Головного управління ДКС України в Донецькій області доводи, що стягнення коштів є необґрунтованим, оскільки позивачем не доведено факту заподіяння шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи до стягнення розмір моральної шкоди, суд керується тим, що на підставі положень Закону № 266/94-ВР [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з 03 лютого 2011 року по 08 лютого 2016 року. Позивачем у лютому 2019 року уточнені вимоги, де він вказав, що з 01 січня 2019 року мінімальна заробітна плата в Україні, згідно з Законом № 2692-VIII «Про державний бюджет України на 2019 рік» у місячному розмірі складає 4 173 грн., тому розмір відшкодування відповідно повинен складати 251 243 грн. 37 коп., який обрахований виходячи з таких підрахунків: 4 173 грн. х 60 місяців 6 днів. Суд погоджується із наведеним позивачем розрахунком, оскільки він повністю узгоджується із наведеними вимогами Закону № 266/94-ВР та відповідає тим моральним стражданням, яких позивач зазнав протягом більше ніж 5 років у зв`язку із незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, триманням під вартою, застосування інших запобіжних заходів, що очевидно свідчить про позбавлення позивача можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У той же час, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування у бік збільшення залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Як установлено судом, позивачем визначений розмір моральної шкоди, виходячи із установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто станом на 2019 рік, і він не виходить за межі цього мінімального розміру, тому саме визначений позивачем в уточнених вимогах розмір моральної шкоди підлягає відшкодуванню позивачу. Суд відхиляє аргументи відповідача - Головного управління Національної поліції в Донецькій області про те, що обрахунковою величиною для визначення мінімального розміру моральної шкоди повинна бути не мінімальна заробітна плата, а мінімальний прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений Законом України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки цим Законом не вносилися зміни у положення ч. 2 ст. 13 Закону № 266/94-ВР. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, суд визначає мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, а саме станом на 2019 рік. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування щодо несвоєчасного винесення постанови про поновлення прав, обмежених під час кримінального провадження. У справі установлено, що кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито 08 лютого 2016 року, а постанову про поновлення на посаді і допуск до роботи винесено слідчим лише 30 січня 2017 року. У той же час, відсторонення від посади [PERSON] проведено відповідно до вимог ст. 147 КПК України (в редакції 1960 року). Положеннями ч. ч. 1, 5 ст. 147 КПК України (в редакції 1960 року) передбачено, що в разі притягнення посадової особи до кримінальної відповідальності за посадовий злочин, а так само, якщо ця особа притягається до відповідальності за інший злочин і може негативно впливати на хід досудового чи судового слідства, слідчий зобов`язаний відсторонити її від посади, про що виносить мотивовану постанову. Відсторонення від посади скасовується постановою слідчого (прокурора), коли в подальшому застосуванні цього заходу відпадає потреба. За змістом ст. 6 Закону № 266/94-ВР громадянин, відсторонений від посади у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, має бути поновлений на колишній роботі (посаді), а в разі неможливості цього (ліквідація підприємства, установи, організації, скорочення посади, наявність інших передбачених законом підстав, що перешкоджають поновленню на роботі (посаді) - йому має бути надано державною службою зайнятості іншу підходящу роботу. Робота (посада) надається громадянинові не пізніше ніж через один місяць з дня звернення, якщо воно надійшло протягом трьох місяців з дня набрання законної сили виправдувальним вироком або винесення постанови (ухвали) про закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до ст. 9 КПК України слідчий зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договір, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень (ч. ч. 1, 3 ст. 28 КПК України). Аналіз наведених норм свідчить про те, що слідчий, прокурор, приймаючи рішення про закриття кримінального провадження, одночасно зобов`язаний вчинити дії на відновлення порушеного права особи, яка притягувалася до кримінальної відповідальності, зокрема у спосіб відновлення його трудових прав, зволікання із поновленням прав особи, яка незаконно притягується до кримінальної відповідальності, вказує на негативні наслідки, які продовжуються для підозрюваного, обвинуваченого після закриття кримінального провадження стосовно неї, відсутність постанови слідчого, прокурора про припинення відсторонення від посади, тривала неможливість приступити до роботи, свідчить про бездіяльність органу досудового розслідування, скарги [PERSON] до слідчого, прокурора та суду з приводу відновлення його трудових прав свідчать про реальний характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, у зв`язку із тривалим порушенням його права на працю, докладання значних зусиль для можливості відновлення цього права, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження його престижу, репутації, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Оскільки у справі підставою для відшкодування шкоди є тривала протиправна бездіяльність слідчого СВ Центрального ВП ГУНП в Донецькій області в частині невиконання своїх службових обов`язків щодо відновлення трудових прав позивача одночасно із винесенням постанови про закриття кримінального провадження, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Так, право позивача на працю відновлено лише через 11 місяців після закриття кримінального провадження, у зв`язку з чим суд вважає, що вимоги позивача в цій частині ґрунтуються саме на положеннях ст. 1174 ЦК України та з урахуванням дій, які він вчинив на відновлення свого порушеного права, враховуючи реальний характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, у зв`язку із тривалим порушенням його права на працю, докладання значних зусиль для можливості відновлення цього права, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження його престижу, репутації, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, суд вважає, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди у 10 000 грн. у достатній мірі відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних і душевних страждань, ступеню тривалості бездіяльності слідчого, з урахуванням вимог розумності та справедливості. Аргументи відповідачів: прокуратури Донецької області та Головного управління Національної поліції України в Донецькій області в частині того, що позивачу виплачені грошові кошти за втрачений дохід за цей час, судом відхиляються, оскільки правовою підставою для відшкодування моральної шкоди є саме тривала бездіяльність слідчого, а не отримання втраченого заробітку. За таких обставин заявлені позивачем вимоги є законними та обґрунтованими. Згідно з підпунктом 2 пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Отже, як з підстав, передбачених як ст. 1174 ЦК України, так і ст. 1176 ЦК України належним відповідачем у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним засудженням, притягненням до кримінальної відповідальності, застосуванням запобіжного заходу та у зв`язку з бездіяльністю слідчого є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є: 1) прокуратура Донецької області та Головне управління Національної поліції в Донецькій області і 2) Державна казначейська служба України (орган, який здійснює списання коштів з єдиного казначейського рахунку). Розподіл судових витрат у цивільній справі здійснюється відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Законом України «Про судовий збір» визначено правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Оскільки при зверненні до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, судовий збір не справляється, то судові витрати мають бути компенсовані за рахунок держави. Зі змісту положень пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України, пункту 3 частини третьої статті 175 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі. Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру (відшкодування моральної шкоди) ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди у розмірі 261 243 грн. 37 коп., позивач мав би сплатити судовий збір за ставкою 1 відсоток ціни позову у розмірі 2 612 грн. 43 коп., який має бути компенсований за рахунок держави.

Outcome: approved