Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із позовом про поділ спільного майна подружжя звернулася [PERSON], просила суд визнати за нею та відповідачем право власності на автомобіль марки «ВАЗ 21102», 2004 року випуску, кузов № ХТА 21102040698824, в рівних частинах по 1/2 кожному, стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля в розмірі 40 917 гривень. В судовому засіданні 29 жовтня 2015 року представник позивача за первинним позовом не підтримав позовну вимогу про поділ спільного майна подружжя та визнання за [PERSON] і [PERSON] право власності на автомобіль в рівних частинах по 1/2 кожному. [PERSON] підтримала вказану позицію свого представника. 03 березня 2016 року представник позивача подав заяву про зменшення розміру позовної вимоги до 27 938 гривень 29 копійок. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовну вимогу про стягнення з [PERSON] 27 938 гривень 29 копійок в якості компенсації вартості 1/2 частини вищезазначеного автомобіля. Позовну вимогу про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «ВАЗ 21102», 2004 року випуску, кузов № ХТА 21102040698824, [PERSON] обґрунтовувала тим, що автомобіль набутий відповідачем під час перебування з нею у зареєстрованому шлюбі, а тому, на підставі ст. ст. 60, 70 [PERSON] кодексу України, половина автомобіля належить їй. Відповідач за первинним позовом [PERSON] позовну вимоги про стягнення з його 27 938 гривень 29 копійок в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіля визнав повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на те, що [PERSON] в судовому засіданні визнав позов [PERSON] про стягнення з нього на користь позивача за первинним позовом грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «ВАЗ 21102», 2004 року випуску, кузов № ХТА 21102040698824, яка складає 27 938 гривень 29 копійок, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає визнання [PERSON] позову, як наслідок позовна вимога про стягнення зі нього 27 938 гривень 29 копійок підлягає задоволенню. До початку розгляду справи по суті, 16 жовтня 2015 року до Миронівського районного суду Київської області із зустрічним позовом до [PERSON] звернувся [PERSON] та просив суд стягнути із [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частки майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя в розмірі 37 666 гривень 50 копійок. Зустрічну позовну вимогу обґрунтовував тим, що позивачем та відповідачем під час спільного шлюбу придбано рухоме майно, вартість 1/2 частини якого він оцінює у 37 666 гривень 50 копійок, а тому на підставі ст. ст. 60-61, 63, 65, 68-71 [PERSON] кодексу України, половина від вказаного майна належить йому. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник свою позовну вимогу підтримали і просили її задовольнити з підстав наведених у зустрічному позові. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник в судовому засіданні зустрічний позов визнали частково в розмірі 575 гривень, в задоволенні решти позову просили відмовити, у звязку із його необґрунтованістю Заслухавши пояснення учасників судового засідання, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб (ст. 1 ЦПК України). Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст. 71 [PERSON] кодексу України). Отже, у випадку поділу майна подружжя та не досягнення останніми порозуміння щодо порядку поділу майна, з метою захисту прав свобод та інтересів кожного із подружжя, цей спір може бути переданий на вирішення до суду. [PERSON] звернувся по судовий захист у звязку із невизнанням [PERSON] вартості частки майна, що є їх спільною сумісною власністю та відсутності спільної домовленості про порядок поділу майна. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії 1-ОК № 037392, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції Київської області, між [PERSON] та [PERSON] (після шлюбу [PERSON]) 29 грудня 2006 року укладено шлюб, про що у книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис під № 156 (а.с. 6). На момент постановлення рішення по справі, шлюб між [PERSON]В та [PERSON] не розірвано, отже зареєстровані шлюбно-сімейні відносини між ними тривають з 29 грудня 2006 року по день постановлення судового рішення. В судовому засіданні встановлено, що майно, яке підлягає поділу, придбане сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Згідно з ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зважаючи на те, що право власності на майно, яке підлягає поділу, виникло під час перебування сторін у спільному зареєстрованому шлюбі, з огляду на припис ст. 8 [PERSON] кодексу України, суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми [PERSON] кодексу України, а у випадку не урегульованості цим кодексом, слід застосовувати норми Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 60 [PERSON] кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 [PERSON] кодексу України). Усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права, 12 грудня 2015 року по справі № 6-148цс12 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Викладена правова позиція Верховного Суду України міститься у постанові, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, тому є обовязковою до застосування судом під час розгляду цивільних справ з аналогічних питань. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 [PERSON] кодексу України). В судовому засіданні сторонами визнано, що під час перебування у шлюбі ними придбано за спільні кошти наступне майно: підставку під телевізор, мякий кухонний куточок, комод на три шухляди, компютерний стіл та лінолеум. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, суд вважає доведеним факт набуття сторонами зазначеного майна за спільні кошти під час перебування у шлюбі, тому, зважаючи на перелічені норми [PERSON] кодексу України, суд приходить до висновку, що вони є їх спільною сумісною власністю. Крім того з показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], судом встановлено, що під час шлюбу сторони спільно придбали та встановили у квартирі, в якій мешкали, шість пластикових вікон, шафу купе, двері на кухню та холодильник. Оскільки пластикові вікна, шафа купе, двері на кухню та холодильник придбані сторонами під час перебування у шлюбі, за кошти набуті під час шлюбу, встановлені в квартирі у якій позивач та відповідач мешкали, суд приходить до висновку, що вони є їх спільною сумісною власністю. Статтею 63 [PERSON] кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 69 [PERSON] кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 [PERSON] кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст. 71 [PERSON] кодексу України). Як розяснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 року № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК України. Присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК). Підставка під телевізор, мякий кухонний куточок, комод на три шухляди, компютерний стіл, лінолеум, шафа купе, шість пластикових вікон, двері на кухню та холодильник є неподільними речами, а тому з огляду на ст. 365 Цивільного кодексу України їх поділ в натурі не можливий. За таких обставин суд вважає правомірним звернення [PERSON] з вимогою про стягнення зі [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частки зазначеного майна. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п. 22 постанови Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 року № 11). Оскільки сторони не дійшли згоди щодо вартості вищезазначеного майна, то вартість частки майна, яка підлягає компенсації [PERSON] вираховується із дійсної вартості майна на час розгляду справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином позивач за зустрічним позовом [PERSON] повинен довести вартість 1/2 частки вищезазначеного майна, дійсну на час розгляду справи, шляхом надання належних та допустимих доказів. Позивач за зустрічним позовом не надав належних та допустимих доказів вартості зазначеного майна, дійсної на час розгляду справи. Тобто, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують вартість підставки під телевізор, мякого кухонного куточка, комоду на три шухляди, компютерного столу, лінолеуму, шафи купе, шести пластикових вікон, дверей на кухню та холодильника, дійсну на момент розгляду справи. Суд не бере до уваги копії товарних чеків, квитанцій, договір про виготовлення та встановлення виробів з профілів ПВХ систем, доданих [PERSON] до зустрічної позовної заяви, оскільки вони датовані 2009-2014 роками, тобто не відображають дійсну (з урахуванням фізичного та морального зносу) вартість спірного майна на час розгляду справи. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] визнала зустрічний позов в частині 575 гривень, а тому з огляду на норму ст. 174 ЦПК України, зустрічний позов підлягає задоволенню в частині стягнення із [PERSON] 575 гривень компенсації вартості 1/2 підставки під телевізор, мякого кухонного куточку, комоду на три шухляди, компютерного столу, лінолеуму, шафи купе, шести пластикових вікон, дверей на кухню та холодильника, набуті нею із позивачем за зустрічним позовом під час перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти, для спільного сімейного використання. Щодо зустрічного позову [PERSON] про стягнення із [PERSON] вартості 1/2 частки майна, що є спільною сумісною власністю, а саме: двоспального ліжка, телевізора «LG», гідро боксу «Atlantis», пральної машини «LG», кухонної мебельної гарнітури (стінки), музичного центру, бойлеру «Арістон», мякого куточку, плазмового телевізор «Samsung», кухонної витяжки, кондиціонера, вхідних дверей, суд вважає, що в цій частині позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. [PERSON] кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості [PERSON] кодекс України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 [PERSON] кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 [PERSON] кодексу України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 [PERSON] кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (постанова Верховного Суду України від 01.07.2015 справа № 6-612цс15). Позивачем за зустрічним позовом [PERSON], в супереч ст. 60 ЦПК України, не надано беззаперечних доказів, які свідчать про те, що перелічені речі придбані сторонами під час перебування у шлюбі, за спільні кошти, та для спільного використання. Виходячи з показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які узгоджуються із поясненнями відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та третьої особи [PERSON], двоспальне ліжко, телевізор «LG», пральна машина «LG», кухонна мебельна гарнітура (стінка), вхідні двері придбані [PERSON] за власні кошти, до укладення шлюбу із [PERSON], музичний центр придбаний на особисті кошти подаровані [PERSON] на її день народження, гідро бокс «Atlantis», бойлер «Арістон», плазмовий телевізор «Samsung» та кондиціонер, куплені третьою особою [PERSON] За таких обставин, суд не погоджується із доводами позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що зазначені речі є обєктом права спільної сумісної власності сторін по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору, витрат на правову допомогу, витрат повязаних із проведенням судових експертиз. При зверненні до суду [PERSON] понесла наступні судові витрати: сплатила судовий збір в розмірі 487 гривень 20 копійок (а.с. 1); оплатила правові послуги адвоката [PERSON] в розмір 1000 гривень (а.с. 93, 212); оплатила вартість судової автотоварознавчої експертизи в розмірі 1300 гривень (а.с. 194). Таким чином [PERSON], у звязку із розглядом її позову понесла судові витрати в загальному розмірі 2787 гривень 20 копійок, які підлягають стягненню з відповідача на її користь. При зверненні до суду із зустрічним позовом [PERSON] поніс наступні судові витрати: сплатив судовий збір в розмірі 487 гривень 20 копійок (а.с. 46); оплатив правові послуги адвоката [PERSON] в розмір 4960 гривень 80 копійок (а.с. 57, 214-216). Таким чином [PERSON], у звязку із розглядом його зустрічного позову поніс судові витрати в загальному розмірі 5448 гривень, які підлягають стягненню із [PERSON] на його користь. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 8, 60, 61, 63, 69-71 [PERSON] кодексу України, ст. ст. 11, 16, 365, 372 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial