Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

До суду звернувся позивач, ПАТ КБ «Надра» із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Надра» про зобовязання вчинити дії. 23.12.2005р. між ВАТ КБ «Надра» Хмельницьке РУ, правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 23/12/2005/840-К/398, відповідно до умов якого [PERSON] надано кредит на суму \~39 600 доларів США, з платою за користування 12,00% \~річних, з кінцевим терміном повернення по 22.12.2025 р. Також 23.12.2005 року з [PERSON] було укладено Додаткову угоду №1, відповідно до якої позичальник зобовязався сплачувати комісію в розмірі 0,3% від суми залишку кредитної заборгованості протягом всього строку користування кредитними коштами. В забезпечення виконання кредитних зобовязань між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки. Однак всупереч підписаній угоді, відповідачі встановленого порядку погашення позики не дотримувалися, в звязку із чим виникла заборгованість. 14.09.2007 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір кредитної лінії № 252/МК/2007-840, відповідно до умов якого останній отримав кошти в сумі 75\~000 дол. США на строк до 12.09.2014 року зі сплатою 14,4% річних. 14.09.2007 року було укладено додаткову угоду №1 до даного договору, згідно з якою транш в сумі 75\~000 дол. США надавався з процентною ставкою 14,4% річних по терміновому кредиту та 28,8% річних по просточеному кредиту. 29.03.2013 року вдруге у зв'язку із простроченням сплати заборгованості між сторонами було підписано додатковий договір №3 до договору кредитної лінії від 14.09.2007 року, відповідно до якої на прострочені відсотки було видано новий транш. В якості забезпечення виконання зобов'язання між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] 14.09.2007 року та 29.03.2013 року укладено відповідно договір поруки №252/1 та додатковий договір №1 до договору поруки. Відповідачі належним чином зобов'язання по поверненню коштів не виконують, тому позивач просить стягнути 130\~735,46 дол. США заборгованості по тілу кредиту, нарахованих відсотках та комісії і 61\~834, 88 грн. пені та судовий збір. Відповідач [PERSON] в зустрічному позові просить здійснити перерахунок всіх платежів та банківських операцій, що були проведені між сторонами по кредитному договору №23/12/2005/840-К/398 від 23.12.2005 року та перевести в гривню і здійснити перерахунок всіх платежів та операцій, що були проведені між сторонами по договору кредитної лінії № 252/МК/2007-840 від 14.09.2007 року та перевести в гривню. Відповідач-позивач посилається на те, що грошові кошти він отримував у національній валюті, а не у доларах США, додаткова угода №1 до кредитного договору № 23/12/2005/840-К/398 від 23.12.2005 року ним не підписана. [PERSON] вважає незаконними дії банку щодо нарахування комісії, оскільки питання по оплаті комісії за користування кредитними коштами із ним не погоджувалось, відповідні договори не укладались, отже є невірним розрахунок заборгованості. В судовому засіданні представник позивача-відповідача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить задоволити заяву з викладених у позові підстав. Проти задоволення зустрічног позову заперечує. Представник відповідачів, відповідача-позивача, проти позовних вимог заперечує, вважає позов безпідставним та необгрунтованим, просить відмовити в його задоволенні, зустрічний позов підтримує в повному обсязі, просить задоволити. Суд заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що первинна позовна заява підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні було встановлено, що відповідачі взяли на себе зобовязання по поверненню коштів, отриманих згідно кредитних договорів і договору поруки та не виконали в зазначений строк, що підтверджується письмовими доказами, долученими до матеріалів справи. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обвязковим для виконання сторонами. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 2 ст. 1050 ЦК України вказує, якщо договором встановлено обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати належних йому процентів. Суд частково погоджується з розрахунками позивача-відповідача і вважає, що стягненню з [PERSON] підлягає сума 96\~452,76 дол. США (31565,74 + 64887,02) - заборгованість по тілу кредиту, 9\~189,57 дол. США (2415,34 + 6774,23) - заборгованість по відстотках. В частині стягнення рефінансованих відсотків в сумі 24\~543,64 дол. США, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки ця сума не доведена позивачем-відповідачем. У відповідності до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Пунктом 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року передбачено що істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Представник відповідача-позивача в наданих поясненнях зазначав, що виплати по кредиту припинились у звязку із значним погіршенням матеріального становища боржника. За таких обставин, враховуючи часткове погашення боржником суми заборгованості, його важке матеріальне становище, стан здоровя, суд приходить до висновку, що слід зменшити розмір пені нарахованої за несвоєчасність виконання зобовязань за договором до 2\~000 грн. Між позивачем-відповідачем та [PERSON] було укладено договір поруки, вона є солідарним боржником, відповідно до вимог \~ч. 1 ст. 553 ЦК України, де визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У відповідності до ч.1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники… Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України та листа Верховного Суду України від 01.02.2015 року щодо аналізу застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобовязань, порука є видом забезпечення виконання зобовязань, а отже обовязковими умовами договору поруки є посилання на основне зобовязання, його зміст, розмір та визначення обсягу відповідальності поручителя. Відповідно до умов договору поруки не передбачено що зміна і доповнення умов основного договору можуть здійснюватись без повідомлення поручителя. У листі від 01.02.2015 року Верховний Суд України вказав, що при вирішенні справ цієї категорії судам рекомендується керуватись позицією ВСУ, висловленою в постанові від 21.05.2012 року у справі №6-20цс11 збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Зміна зобовязання, забезпеченого порукою тягне і зміни у договорі поруки та за своєю правовою природою фактично є і зміною умов договору поруки. В матеріалах справи міститься копія додаткової угоди №1 до кредитного договору 3 23/12/2005/840-К/3978 від 23.12.2005 року, яку суд не може оцінити як належний та допустимий доказ, оскільки вона не підписана [PERSON], доказів іншого суду не надано. За таких обставнин, відповідно не настало збільшення відповідальності поручителя. У листі від 01.02.2015 року Верховний Суд України також вказує, що особливістю припинення поруки з підстав зміни зобовязання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобовязання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обовязок за договором поруки повністю припиняється перестає існувати. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Також матеріали справи містять копію претензії до поручителя [PERSON] від 15.12.2014 року, однак відсутні докази отримання нею такої претензії, що судом не може оцінюватись як належний доказ. Отже, на підставі викладеного, з врахуванням того, що припинений солідарний обовязок поручителя щодо погашення кредитної заборгованості на підставі ст. 559 ЦК України, суд вважає, що в позові до [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Що стосується вимог зустрічного позову, заявленого [PERSON], то вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до ПАТ КБ «Надра» про зобовязання вчинити дії слід залишити без задоволення. Керуючить ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 259, 261, 264, 525, 526, 551, 559, 629, 610, 1054, 1050, 654, 547 ЦК України, правовою позицєю в постанові Верховного суду України від 19.03.2014 року у справі №6-20цс14, правовою позицією ВСУ, висловленою в постанові від 21.05.2012 року у справі №6-20цс11, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 рок суд, - \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved