Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вказаним позовом звернулася позивач та просила суд стягнути із [PERSON] 29000 гривень на відшкодування нанесених їй збитків. Позовні вимоги обґрунтовувала тими обставинами, що вона являється фізичною особою-підприємцем по продажу засобів захисту рослин. 27 лютого 2015 року вона прийняла на роботу по реалізації товару [PERSON], з якою було укладено договір про повну матеріальну відповідальність за збереження матеріальних цінностей. 11 липня 2015 року було проведено ревізію, під час якої було виявлено недостачу товару на суму 5800 гривень, про що був складений акт. До даного часу матеріальна шкода відповідачем їй не відшкодована, а тому просила стягнути з відповідача 29000 гривень завданої шкоди. В судовому засіданні позивач зменшила розмір позовної вимоги та просила стягнути з [PERSON] заподіяну майнову шкоду в розмірі 5800 грн. Відповідач в судове засідання не з'явилася, клопотання про розгляд справи за її відсутності не надала, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом надсилання повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки до суду не повідомила. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Оскільки в судове засідання не з'явився відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, тому суд на підставі ст. ст. 223 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановити заочне рішення. Заслухавши позивача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 232 Кодексу законів про працю України трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації розглядаються безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах. В судовому засіданні встановлено, що 23 квітня 2003 року позивач [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець. Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії [NUMBER]. 27 лютого 2015 року сторони уклали договір про повну матеріальну відповідальність. Вказана обставина підтверджується договором про повну матеріальну відповідальність (а.с. 9). За договором про повну матеріальну відповідальність відповідач приймає на себе повну матеріальну відповідальність за всі в установленому порядку передані йому під звіт Роботодавцем товарно-матеріальні цінності та кошти, а також за ті товарно-матеріальні цінності й кошти, що будуть надходити йому під звіт протягом усього терміну дії цього договору; у випадку виявлення недостачі переданих під звіт товарно-матеріальних цінностей або коштів більше встановлених допустимих норм, знищення, пошкодження, зниження якості або псування з його вини товарно-матеріальних цінностей, він зобов'язувався відшкодувати недостачу коштів та заподіяну шкоду відповідним товарно-матеріальним цінностям. На підставі акту про результати ревізії від 11 липня 2015 року, було встановлено, що [PERSON] отримала товар на суму 59400 грн., здала касу на 38000 грн., здала товар на суму 13211 грн., витрати (базарні чеки, уцінка товару, придбання пакетів) 2389 грн., недостача на суму 5800 грн. (а.с. 10). Відповідно до правил ст. 130 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Статтею 134 Кодексу законів про працю України встановлена відповідальність у повному розмірі шкоди, в тому числі, у випадках коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; шкоди завдано недостачею. За змістом ст. 136 Кодексу законів про працю України покриття шкоди, що перевищує середній місячний заробіток провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду. Судом встановлено, що відповідач була матеріально відповідальною особою та зобов'язана була нести відповідальність за схоронність матеріальних цінностей, отриманих у підзвіт, своєчасну передачу власнику грошових цінностей, отриманих від реалізації товару, та допустила недостачу товару на суму 5800 грн. Відповідно до положень ст. 135-3 Кодексу законів про працю України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів. Згідно Положення про інвентаризацію активів та зобов'язань, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 02.09.2014 за № 879 для проведення інвентаризації на підприємстві розпорядчим документом керівника підприємства створюється інвентаризаційна комісія з представників апарату управління підприємства, бухгалтерської служби (представників аудиторської фірми, централізованої бухгалтерії, суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, яка здійснює ведення бухгалтерського обліку на підприємстві на договірних засадах) та досвідчених працівників підприємства, які знають об'єкт інвентаризації, ціни та первинний облік (інженери, технологи, механіки, виконавці робіт, товарознавці, економісти, бухгалтери). Інвентаризаційну комісію очолює керівник підприємства (його заступник) або керівник структурного підрозділу підприємства, уповноважений керівником підприємства. У тих випадках, коли бухгалтерський облік ведеться безпосередньо керівником підприємства, інвентаризаційну комісію очолює керівник підприємства самостійно. Голова і члени інвентаризаційної комісії (робочих інвентаризаційних комісій) забезпечують додержання правил проведення інвентаризацій, повноту і точність внесення до інвентаризаційних описів (актів інвентаризації) даних про фактичні залишки активів та повноту відображення зобов'язань, правильність та своєчасність оформлення матеріалів інвентаризації. Наявність активів при інвентаризації встановлюється шляхом обов'язкового підрахунку, зважування, обміру. Переважування, обмір, підрахунок проводяться у порядку розміщення активів у приміщенні, де вони зберігаються. Зі змісту акту від 11 липня 2015 року вбачається, що під час ревізії проводилося підрахунок конкретних товарно-матеріальних цінностей та готівкових коштів, розмір шкоди було визначено за фактичними втратами. Згідно зі ст. 138 Кодексу законів про працю України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу, зокрема факту порушення покладених на працівника трудових обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач у судове засідання не з'явилася, заперечень на позов та доказів, що спростовують зазначені у позовній заяві обставини, не подала. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача матеріальних збитків від втрати нею товарно-матеріальних цінностей у розмірі 5800 гривень, ґрунтуються на законі, підтверджені матеріалами справи і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто, у випадку незгоди відповідача із цим рішенням, вона має змогу звернутися до Миронівського районного суду Київської області із заявою про перегляд цього рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь. На підставі викладеного, ст. ст. 24, 130, 134, 135-1, 135-3, 136, 138, 232 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial