Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , до [PERSON] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , третя особа: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, місцезнаходження: 65078, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 22, в якому просив встановити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , посилаючись на таке. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі від якого народився син - [PERSON] , [INFO] . В червні 2019 року відповідач, під приводом бажання відвідати своїх батьків, разом з сином поїхала до м. Сніжне Донецької області, яке на даний час знаходиться на не підконтрольній Україні території, а саме на території окремих районів Донецької та Луганської областей. На вивезення дитини за кордон позивач надав нотаріальну згоду терміном на 1 рік. В липні 2019 року дружина повернулась з м. Сніжного до м. Одеси без сина. Його вона залишила своїм батькам. До цього часу син перебуває на тимчасово непідконтрольній території Донецької області. В інтересах сина проживати саме із батьком, а не з відповідачкою, оскільки місце проживання сина зареєстроване в квартирі, яка є власністю позивача [ADDRESS] ; житло повністю обладнане для проживання дитини; на час проживання із позивачем він відвідував дитячий садочок та перебував на обліку у дитячій поліклініці у м. Одесі; позивач має офіційне місце роботи та стабільний достатній дохід; на роботі характеризуюсь позитивно; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. З тієї підстави, що відповідач не зацікавлена у вихованні сина, а позивач має можливість створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини та матеріально її забезпечити, вважає, що його місце проживання необхідно встановити із ним. Окрім того, на цей час син проживає без матері і без батька на тимчасово окупованій території в м. Сніжне Донецької області, де постійно ведеться збройний конфлікт, який супроводжується бойовими діями, діє спеціальний пропускний режим. Таке проживання є небезпечним для його життя і здоров`я та має негативний вплив на його фізичний та психологічний розвиток, де органи державної влади України, органи місцевого самоврядування України, українські дитячі садки, школи і т. п. тимчасово не здійснюють свої повноваження, через що неможливо забезпечити контроль за забезпеченням інтересів дитини та вжити заходів щодо захисту її прав, у випадку з їх порушенням. [PERSON] надала до суду відзив на позов, в якому просила визначити місце проживання сина із матір`ю за її місцем проживання, зазначивши, що 18 вересня 2019 року Малиновським районним судом м. Одеси було прийнято рішення про розірвання шлюбу між сторонами по справі, та після розлучення за домовленістю з позивачем, син [PERSON] буде проживати і на сьогоднішній день постійно проживає із матір`ю за адресою: [ADDRESS] та при розгляді справи про розлучення не заперечував проти цього. За час проживання у м. Одеса син [PERSON] , часто хворів на ОРЗ та ларинготрахеїт, бо йому не підходив клімат. Крім того, на протязі 5 років у їх квартирі був тривалий ремонт, у кімнатах відчувалась вологість та дитина дихала будівельним пилом, що позначалося на здоров`ї дитини. Саме через це лікар рекомендував їм змінити місце проживання дитини. Позивач наполягав на проживанні сина лише у м. Одеса, але не думав про стан здоров`я дитини. Влітку 2019 року в інтересах стану здоров`я дитини відповідач разом із сином [PERSON] виїхала до своїх батьків до м. Сніжне, де стан його здоров`я покращився та він перестав хворіти. Позивач за обопільною згодою надавав їй нотаріальну згоду на вивезення дитини за кордон та на території окремих районів Донецької та Луганської областей щорічно терміном на 1 рік. Проживання разом із сином у м. Одеса на орендованій квартирі їй обходилося у 4000,0 грн., а її заробітна плата складала 5500,0 грн., виходячи з цього орендувати житло було складно. Враховуючи стан здоров`я дитини та складність оренди житла, відповідач вирішила змінити місце проживання та переїхати до м. Сніжне Донецької області аби жити разом із сином, опікуватись інтересами і потребами дитини, піклуватись про нього, займатися його вихованням, слідкувати за розвитком та здоров`ям дитини. На даний час відповідач має постійне місце роботи вчителем у МОУ ОШ № 1 ім. Стєніна, має власне житло. У сина [PERSON] є окрема кімната з куточком для відпочинку. Дитина відвідує дитячий садок з 04 жовтня 2019 року та по теперішній час, де вона всебічно розвивається. Позивач ніколи не перешкоджала і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню батька з дитиною, але таке спілкування не повинно шкодити дитині, дитина повинна розуміти де її домівка і з ким вона проживає. Виходячи з того, що увесь час дитина проживала із матір`ю, вона займалася її захованням та піклуванням, відповідач водила її до дитячого садочку, син прив`язаний до неї, відповідач ніколи надовго не залишався з сином, не виявляв проявів належної уваги та виховання сина, навіть в період коли вони проживали разом, то зважає, що суд повинен врахувати ці обставини та визначити місце проживання дитини із матір`ю. Спілкуванню позивача з дитиною відповідач не перешкоджає, але на сьогоднішній день його недисциплінованість і безвідповідальність щодо здоров`я дитини та його погрози відібрати дитину, ускладнюють виконання їх усних домовленостей. Психологічно син не готовий проживати разом з батьком, оскільки вихованням сина здебільшого займалася мати одна і у них з ним тісний зв`язок матері і дитини. Таким чином, проживання сина разом із матір`ю відповідає його інтересам, має можливість забезпечити йому належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого позивач забезпечити не взмозі, тому що він працює вахтовим методом, тобто 2 тижні знаходиться у відрядженні, а наступні 2 тижні має відпустку. Під час перебування позивача у відрядженні доглядати за дитиною нікому. Батьки позивача знаходяться за кордоном, а іншої допомоги в нього немає. Разом з тим, відповідач не чинитиме жодних перешкод для спілкування позивача із сином і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлення піклування батька. Відповідач не заперечує і навіть підтримує положення сімейного законодавства, що кожен з батьків має право брати участь у вихованні своєї дитини. [PERSON] надав до суду відповідь на відзив, зазначивши, що 08 червня 2019 року позивач дійсно надав нотаріальну згоду на тимчасові поїздки (пересування) в період з 20 червня 2019 року по 20 червня 2020 року. В червні 2019 року відповідач під впливом бажання відвідати своїх батьків, разом з їх сином поїхала до м. Сніжне Донецької області та в липня 2019 році повернулась назад до м. Одеси вже без сина, залишивши його своїм батькам. Лише після їх від`їзду до м. Сніжне позивач дізнався, що дружина звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів на утримання дитини. До того часу жодних розмов про розлучення, а тим більше про зміну місця проживання дитини у сторін не було. Отже, таким чином, відповідач шляхом введення позивача в оману змусила надати його нотаріальну згоду. Що стосується усної згоди щодо проживання сина на території м. Сніжне, то вказане твердження є надуманим та таким, що не відповідає дійсності, оскільки питання зміни місця проживання сина жодного разу ними не обговорювалось. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу питання щодо встановлення місця проживання дитини на обговорення не виносилось та в позовних вимогах не зазначалось. На підтвердження того, що дитина часто хворіла та лікарем рекомендовано змінити кліматичні умови проживання відповідачем не надано жодного доказу. Зазначене твердження, щодо того, що вона разом з сином переїхала до м. Сніжне аби опікуватись інтересам і потребам дитини, а також посилається на тісний контакт між нею та сином, не відповідає дійсності з наступних підстав. Відповідач разом з сином виїхала до м. Сніжне Донецької області в червні 2019 року. Звідти вона повернулась сама без сина в липні 2019 року та продовжила проживати та працювати на території м. Одеси. Звільнилась вона з роботи лише 29 листопада 2019 року після того, як дізналась про те, що позивач звернувся з даним позовом до суду, а також після спілкування зі співробітниками Служби у справах дітей ОМР. Зазначене підтверджується листом Служби у справах дітей ОМР від 14 листопада 2019 року, з якого вбачається, що [PERSON] підтвердила факт залишення їх сина з бабусею та дідусем у м. Сніжне Донецької області, а також копією наказу Одеської ЗОШ №31 за №136-К від 29 листопада 2019 року, в якому зазначено, що вона звільнилась 29 листопада 2019 року. Отже, як вбачається із вищезазначеного, [PERSON] переїхала до м. Сніжне Донецької області майже через півроку після того, як перевезла туди їх сина. Тобто їх син був покинутий своєю матір`ю на людей, яких він майже не знав та увесь цей час був позбавлений піклування не лише батька, а й матері, з якою у нього нібито «тісний контакт» та яка залишила його задля задоволення власних егоїстичних інтересів. Окрім того, за час проживання однією сім`єю позивач активно приймав участь у вихованні свого сина. У вільний від роботи час постійно приділяв йому увагу, займався його усестороннім розвитком та перебував з ним у люблячих та тісних відносинах. Однак колишня дружина своїми протизаконними діями позбавляє позивача можливості виховувати та спілкуватись з дитиною, що негативно відображається на його розвитку. Отже, за зазначених умов напрошується висновок, що перевезення сина до м. Сніжне Донецької області обґрунтоване не «станом здоров`я дитини та складністю оренди житла», а бажанням [PERSON] влаштувати власне особисте життя за відсутності дитини. Твердження, щодо не перешкоджання відповідачкою спілкуванні позивача з дитиною також не відповідає дійсності та націлене на введення суду в оману, оскільки з часу від`їзду сина до м. Сніжне Донецької області позивач мав можливість спілкуватись з ним через соціальну мережу Skype декілька разів. Останній раз відеозв`язок із сином був 19 грудня 2019 року. Після того як [PERSON] дізналась про те, що позивач звернувся до суду із позовом про встановлення місця проживання сина із позивачем, вона взагалі заблокувала його в усіх соціальних мережах та перестала виходити на зв`язок. На початку лютого 2020 року відповідач розблокувала позивача в соціальній мережі Вайбер, однак спілкуватись із сином не дає, посилаючись на поганий інтернет зв`язок. Відносно сина відповідає на його запитання стандартними фразами. На теперішній час позивач позбавлений можливості повноцінного спілкування зі своїм сином, що завдає йому моральних страждань. Позивач ніколи не погрожував [PERSON] відібрати дитину. Питання щодо встановлення місця проживання сина із батьком виникло лише після того, [PERSON] самовільно та протиправно змінила місце проживання дитини, лишивши його самого на непідконтрольній Україні території з малознайомими бабусею та дідусем та позбавивши батька можливості спілкування з ним. На теперішній час позивач вважає, що сину буде краще проживати із ним, оскільки в гонитві за досягненням власних інтересів та бажань [PERSON] не зацікавлена у належному вихованні сина. Відповідач вказаними діями порушує його права, як батька їх сина. [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, та просила визначити місце проживання сина із матір`ю. Третя особа: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін та представлених сторонами письмових доказів. 01 серпня 2014 року між [PERSON] , та [PERSON] був укладений шлюб. Від цього шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції від 01 лютого 2016 року, актовий запис №1091, де батьками зазначені: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . В червні 2019 року відповідач, під приводом бажання відвідати своїх батьків, разом з сином поїхала до м. Сніжне Донецької області, яке на даний час знаходиться на не підконтрольній Україні території, а саме на території окремих районів Донецької та Луганської областей. На вивезення дитини за кордон позивач надав нотаріальну згоду терміном на 1 рік. Після їх від`їзду позивач дізнався, що дружина звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом про розірвання шлюбу, а також з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дитини. В липні 2019 року дружина повернулась з м. Сніжного до м. Одеси без сина. Його вона залишила своїм батькам. До цього часу дитина перебуває на тимчасово непідконтрольній території Донецької області, що підтверджується листами Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №184/Ж-12172 від 21 серпня 2019 року та №184/Ж-15155 від 15 жовтня 2019 року. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 липня 2019 року у справі №521/10643/19, з позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказані позовні вимоги позивач визнав в повному обсязі. На даний час заборгованості по сплаті аліментів немає, що підтверджується Довідкою Першого Малиновського ВДВС м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області №24362 від 22 жовтня 2019 року та розрахунком заборгованості від 22 жовтня 2019 року. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2019 року у справі №521/10641/19, шлюб між сторонами по справі було розірвано. На даний час відповідач та син зареєстровані в квартирі позивача, розташованій за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою №233 від 03 жовтня 2019 року. Вказана квартира належить [PERSON] на праві власності згідно договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С. 04 серпня 2016 року за реєстром №784. Окрім того право власності підтверджується Довідкою з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно №182366158 від 25 вересня 2019 року, з якої, окрім вказаної інформації, вбачається, що на вказану квартиру не накладено жодних обтяжень та вона не являється предметом іпотеки. Після фактичного розірвання подружніх стосунків колишня дружина проживає на орендованій квартирі невідомо з ким та невідомо в яких умовах. До моменту від`їзду до м. Сніжне Донецької обл., до 20 червня 2019 року дитина відвідувала Одеський дошкільний навчальний заклад «Ясла-садок» №197, що підтверджується листом №168/01-16 від 25 жовтня 2019 року. Позивач офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, що дозволяло та дозволяє утримувати та матеріально забезпечувати свого сина, що свідчить Довідка №ГТ000000017 від 03 жовтня 2019 року. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Однак згоди на зміну місця проживання дитини у м. Сніжне Донецької області позивач не надавав. Даючи згоду на вивезення дитини за кордон, позивач не знав та не міг знати дійсних намірів своєї дружини про те, що вона їде туди з ціллю залишити там їх сина. Даними діями відповідач фактично на власний розсуд самовільно змінила місце проживання дитини та позбавила батька можливості спілкуватися, бачитися зі своїм сином та приймати участь у його вихованні. Вказаними діями відповідач порушила права позивача, як батька їх сина. Оскільки згідно з ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Окрім того відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Місце проживання сина зареєстроване в квартирі, яка є власністю позивача [ADDRESS] ; житло повністю обладнане для проживання дитини; на час проживання із позивачем він відвідував дитячий садочок та перебував на обліку у дитячій поліклініці у м. Одесі; позивач має офіційне місце роботи та стабільний достатній дохід; на роботі характеризуюсь позитивно; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Згідно листа Служби у справах дітей Одеської міської ради від 20.08.2020 року № 8551 щодо виконання ухвали суду про зобов`язання здійснити підготовку документів щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , повідомлення суд про те, що, беручи до уваги те, що судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на теперішній час, малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає на тимчасово окупованій території України, а саме: м. Сніжне, Донецької області, де тимчасово не діють органи державної влади та місцевого самоврядування, служба у справах дітей Одеської міської ради не має правових підстав виконати вимоги вищевказаної ухвали Малиновського районного суду м. Одеси. Щодо наданих відповідачем до відзиву документів, що свідчать про її працевлаштування, характеристику з місця роботи, перебування дитини в дошкільному закладі тощо, суд не може брати до уваги як доказ, оскільки документи видані на тимчасово окупованій території, а за законом такі документи є недійсним і не створюють правових наслідків, тому що видані органами та/або особами, передбаченими частиною другою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», за частино 3 та 9 цієї статті будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Суду не надано висновку компетентного органу щодо обстеження місця проживання дитини на тимчасово окупованій території України, де органи державної влади та місцевого самоврядування України тимчасово не здійснюють свої повноваження, через що неможливо забезпечити контроль за забезпеченням інтересів дитини та вжиття заходів щодо захисту її прав, у зв`язку з її порушенням. Посилання відповідача на те, що дитина до виїзду на непідконтрольну Україні територію часто хворіла та лікарем було рекомендовано змінити кліматичні умови проживання, а також наявності договору оренди житла в м. Одесі та сплати оренди в розмірі 4000,0 грн., жодним доказом не підтверджено. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дітей, турбуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечити отримання дітьми повної загальної середньої освіти, готувати до самостійного життя. Син проживає без батька на тимчасово окупованій території м. Сніжне Донецької області, де ведеться збройний конфлікт, який супроводжується бойовими діями, діє спеціальний пропускний режим. Таке проживання є небезпечним для життя і здоров`я дитини, має негативний вплив на його фізичний та психологічний розвиток, де органи державної влади України, органи місцевого самоврядування України, українські дитячі садки, школи і т. п. тимчасово не здійснюють свої повноваження, через що неможливо забезпечити з їх боку контроль за забезпеченням інтересів дитини та вжити заходів щодо захисту її прав, у випадку з їх порушенням. Відповідно до ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20 листопада 1989 року № 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 11 липня 2017 року Європейським судом з прав людини ухвалено рішення у справі «М.С. проти України» (№ 2093/13), яким було констатовано порушення вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема, через відмову визначення місця проживання дитини шляхом об`єктивного з`ясування всіх обставин та деталей та «в якнайкращих інтересах самої дитини», а не шляхом використання презумпції на користь матері. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України передбачає, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. За викладених обставин, суд вважає за необхідне позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини - задовольнити. Визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , [INFO] . Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Оскільки позовні вимоги задоволені, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача на користь позивача в розмірі 768,40 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved