Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 17 вересня 2015 року надійшла позовна заява [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу (а. с. 1-7). 22 лютого 2016 року позивачем було подано уточнену позовну заяву (а. с. 63-68). В обґрунтування позовних вимог з урахуванням уточнень позивач посилався на те, що 21 червня 2011 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір банківського депозитного вкладу №SAMDN25000717496581 (Вклад «Стандарт» із щомісячною виплатою відсотків). Договір був укладений у м. Євпаторія АР Крим. По закінченню терміну вкладу, а саме: 21 червня 2013 року договір був автоматично продовжено до 21 червня 2015 року. Відсоткова ставка за вкладом складала 7% річних. На момент підписання договору сума вкладу складала 26\~000,00 євро; 17 вересня 2013 року розмір вкладу був збільшений на 18\~128,14 євро. Відповідно до довідки № 7853968 від 17 червня 2014 року сума вкладу на депозитному рахунку складає 46\~107,88 євро. 18 червня 2015 року представник позивача звернувся до [PERSON] правління ПАТ КБ «Приватбанк» з повідомленням про відмову пролонгації договору депозитного вкладу і заявлено вимогу повернути суму депозитного вкладу та відсотків. Проте відповідачем не були виплачені позивачу відповідні грошові кошти. У зв'язку із зазначеним позивач звернувся на адресу суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути на користь позивача з відповідача загалом суму депозиту 26\~000,00 євро та 18\~128,14 євро; 7% річних за перебування коштів на депозитному рахунку в розмірі 7\~280,00 євро та 2\~231,57 євро; 3% річних у розмірі 19\~609,89 грн. та 12\~002,16 грн..; пеню за період з 22 червня 2015 року по 19 лютого 2016 року у розмірі 322\~996,28 грн. та 197\~517,96 грн.; витрати від інфляції суми депозиту, включаючи 7% річних за період з 22 червня 2015 року по 19 лютого 2016 року у розмірі 26\~043,84 грн. та 15\~662,84 грн. Також позивач просив стягнути на його користь витрати по сплаті судового збору у розмірі 6090,00 грн. (а. с. 63-65). Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, посилаючись на те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. Згідно з п. 5 вказаної Постанови Національного банку України №260, банки, у тому числі ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Таким чином, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя. 02 квітня 2014 року було прийнято [PERSON] № 39-ФЗ «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя». Автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» (АНО «ФЗВ») було придбано права (вимоги) по вкладам і здійснення компенсаційних виплат у порядку, встановленому статтями 7 та 9 [PERSON] Закону від 2 квітня 2014 року № 39-ФЗ «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя». АНО «ФЗВ» взяв на зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати у тому числі клієнтам відділення ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Євпаторія, поза волею відповідача. Отже, зобов'язання за договорами з ПАТ КБ «Приватбанк», укладеними працівниками відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Євпаторія, виконує АНО «ФЗВ», за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АРК та міста Севастополь. Тому, ПАТ КБ «ПриватБанк» фактично є неналежним відповідачем у справі, до АНО «ФЗВ» позивач не звертався, ця організація не відмовляла позивачці у видачі вкладу, а отже і спору зараз, з огляду на вказане, немає. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» також зазначила, що не може ні підтвердити, ні спростувати існування невиконаних зобов'язань за договором банківського вкладу перед позивачем, пославшись на відсутність у ПАТ КБ «Приватбанк» можливості доступу до свого майна, в тому числі і до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, каси і готівки. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до письмових пояснень наданих позивачем, а також копій документів, доданих позивачем до позовної заяви в обґрунтування позовних вимог 21 червня 2011 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір банківського депозитного вкладу №SAMDN25000717496581 (Вклад «Стандарт» із щомісячною виплатою відсотків). Договір був укладено у м. Євпаторія АР Крим. По закінченню терміну вкладу, а саме 21 червня 2013 року договір був автоматично продовжено до 21 червня 2011 року. Відсоткова ставка за вкладом складала 7% річних. На момент підписання договору сума вкладу складала 26\~000,00 євро (а. с. 17), проте 17 вересня 2013 року розмір вкладу був збільшений на 18\~128,14 євро (а. с. 18). Викладені обставини підтверджуються оригіналами наданих представниками позивача у судовому засіданні зазначеного договору та відповідних платіжних документів щодо внесення грошових коштів позивачем. Відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» №7853968 від 17 червня 2014 року сума вкладу на депозитному рахунку складає 46\~107,88 євро (а. с. 21). 18 червня 2015 року позивач звернувся до [PERSON] правління ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про відмову пролонгувати договір депозитного вкладу і повернення суми депозитного вкладу та відсотків (а. с. 19). Листом від 25 червня 2015 року відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача, посилаючись на політичні події в країні, у звязку з якими виникли складнощі з обслуговуванням депозитів і рахунків, відкритих в кримських відділеннях ПАТ КБ «Приватбанк» (а. с. 20). Станом на день розгляду справи грошові кошти позивачу так і не були виплачені. Вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача, приймаючи до уваги, що стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності грошових коштів (станом на день звернення до суду та ухвалення даного рішення) на відповідному банківському рахунку, відкритому на імя позивача в ПАТ КБ «Приватбанк» на виконання умов вищезазначеного договору банківського владу, та враховуючи, що сторона відповідача не змогла ані підтвердити, ані спростувати факт наявності невиконаних перед позивачем грошових зобовязань за цими договорами, суд приходить до висновку щодо недоведеності позовних вимог [PERSON], у звязку з чим вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Роблячи такий висновок суд вважає неналежним та недопустимим доказом наявності на рахунку позивача грошових коштів за договором банківського вкладу довідку № 7853968 від 17 червня 2014 року, відповідно до якої на банківському рахунку відкритому на імя [PERSON] наявні грошові кошти у сумі 46 107,88 євро, оскільки на довідці відсутня печатка ПАТ КБ «Приватбанк» на підтвердження її видачі саме відповідачем (наявна лише нечітка сканкопія печатки), та відсутній підпис особи, якою довідка була видана (наявний лише факсимільний відбиток підпису), тобто відсутні необхідні реквізити документу на підтвердження його справжності. Крім того, дана довідка датована червнем 2014 року, а до суд з відповідним позовом [PERSON] звернувся 17 вересня 2015 року, тобто понад рік після видачі довідки. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позово, не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed