Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

До канцелярії Орджонікідзевського районного суду міста Харкова надійшов цивільний позов [PERSON] до ТОВ «Спортивний Клуб ХТЗ», третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради «Про визнання трудових відносин припиненими». Позивач, з урахуванням уточнення поданого до суду 08.07.2019 року, прохає визнати трудові відносини між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спортивний Клуб «ХТЗ» припиненими з 07.05.2019 року у зв`язку зі звільненням за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Зобов`язати Департамент реєстрації Харківської міської ради внести зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань шляхом виключення запису про [PERSON] як керівника (директора) та підписанта ТОВ «Спортивний клуб «ХТЗ» у зв`язку зі звільненням [PERSON] , як директора, з посади за власним бажанням з 07.05.2019 року. Позов мотивовано тим, що [PERSON] був директором ТОВ «Спортивний клуб «ХТЗ» відповідно до наказу № 3 від 06.02.2018 року. Відомості, щодо позивача, як керівника внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. З 07 травня 2019 року припиненні трудові відносини з ТОВ «Спортивний клуб «ХТЗ» у зв`язку зі звільненням за власним бажанням. 04 квітня 2019 року позивачем було подано до ТОВ «Спортивний клуб «ХТЗ» заяву про звільнення з посади директора з 07 травня 2019 року, однак процедура звільнення директора з займаної посади не може вважатися завершеною внаслідок припинення трудових відносин з Товариством, бо відповідне рішення засновників повинно бути внесено до ЄДРПОУ, що не зроблено Відповідачем. Оскільки, звернення позивача до ТОВ «Спортивний клуб «ХТЗ» не мали реального результату, то і можливості розірвати трудовий договір, за встановленою законом процедурою, з підстав, що не залежать від [PERSON] - він у зв`язку з цим змушений звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22.05.2019 року провадження по справі відкрито (а.с. 34). Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, прохали задовольнити з урахуванням уточненої позовної заяви, надали письмово заяву. Представник відповідача та представник Департаменту реєстрації Харківської міської ради в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку згідно зі ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не сповістили, відзиву на позов не надали. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, приходить до наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Відповідно до ч.2 ст.8 Конституції України, звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується. Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом 1 частини першої статті 23 КЗпП України закріплено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Відповідно до наказу № 3 від 06.02.2018 року [PERSON] призначено на посаду директора ТОВ «Спортивний клуб «ХТЗ» (а.с.9). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору також є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Згідно з положеннями статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Установлено, що 04.04.2019 року Позивачем була подана заява про звільнення з займаної посади директора ТОВ «Спортивний клуб «ХТЗ» за власним бажанням (а.с. 20). Відповідно до наказу № 1/19 від 07.05.2019 року [PERSON] звільнено із займаної посади директора ТОВ «Спортивний клуб «ХТЗ» з 07.05.2019 року за власним бажанням, на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України (а.с.10). Згідно ч. 3 та 6 статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Згідно ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. За змістом ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності. Виходячи з вимог ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до п.7 ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. Аналізуючи надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не суперечить закону, а відповідає найбільш ефективному способу захисту трудових прав позивача. Таким чином, позовні вимоги про припинення трудових правовідносин слід задовольнити, оскільки позовні вимоги позивача є доведеними та обґрунтованими, встановлено порушення прав позивача, що підлягають захисту, у зв`язку з цим позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved