Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 327337,89 грн. На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 01.10.2005 року наказом № 1/к від 01.10.2005 року її призначено на посаду начальника загального відділу Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа». 27 грудня 2018 року наказом ККП «Маріупольтепломережа» № 249/к позивачку звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Постановою Донецького апеляційного суду від 30.04.2020 року з Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» на користь позивачки недоплачену вихідну допомогу в сумі 3850,51 грн. На виконання рішення Донецького Апеляційного суду ККП «Маріупольтепломережа» було перераховано 3243,04 грн. та листом від 17.09.2020 року №61.3.7-25621-61.3.71 повідомлено, що заборгованість з виплати індексації заробітної плати за період роботи позивачки відсутня. Таким чином, враховуючи наведене, відповідачем не було проведено з позивачкою повний розрахунок з виплати заробітної плати та інших платежів при звільненні. Позивачка зазначає, що загальна кількість прострочених відповідачем днів складає 629. Враховуючи викладене, сума компенсації становить 520,41 грн. (середньоденна заробітна плата) х629 днів =327337,89 грн. 06 січня 2021 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. Дійсно, 01.10.2005 року наказом № 1/к від 01.10.2005 року її призначено на посаду начальника загального відділу Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа». 27 грудня 2018 року наказом ККП «Маріупольтепломережа» № 249/к позивачку звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до розрахункового листа за травень 2020 року позивачці було нараховано вихідну допомогу у розмірі 3850,51 грн., із якої проведено відрахування загальнообов`язкових податків, таким чином, що після їх відрахування позивачці було виплачено 3099,66 грн. 01.09.2020 року позивачка звернулась до відповідача із листом про виплату компенсації у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, на що відповідач листом від 17.09.2020 року повідомив, що сума компенсації становить 198,37 грн., та на момент звільнення заборгованість ККП «Маріупольтепломережа» з виплати індексації відсутня. Строк звернення до суду за середнім заробітком, відповідно до закону, три місяці з дня, коли позивачка дізналась про те, що роботодавець розрахувався з нею. Однак, усупереч тому, що позивачка дізналась 12.06.2020 року, у день фактичного розрахунку за постановою Донецького апеляційного суду, про наявність підстав для звернення до суду, вона звернулась до суду із пропущеним строком. Відповідач зазначає, що включення періоду з 28.12.2020 року по 12.06.2020 року до періоду прострочення відповідачем розрахунку заробітної плати є неправомірним, оскільки з боку відповідача біло своєчасно здійснено нарахування та виплату суми вихідної допомоги згідно рішення суду. У додаткових поясненнях відповідача від 16.03.2021 року зазначено, що позивачкою завищено розрахунок суми компенсації на 148454,76 грн., у відповідності до наданого розрахунку. Крім того, посилаючись на позицію Верховного Суду України у справі №6-113цс16 від 27.04.2016 року, у якій зазначено про принцип справедливості та співмірності, сума, що може бути заявлена до стягнення не може перевищувати 5662,95 грн. 16.03.2021 року від позивачки [PERSON] на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивачка на полягала на задоволенні позовних вимог,, зазначила, що посилання відповідача на те, що він фактично мав законні підстави не здійснювати розрахунок компенсації відповідно до закону, є неспроможними, оскільки індексації заробітної плати є складовою її частиною, та відповідач умисно не проводив повний розрахунок з позивачем при звільненні, хоча міг це зробити під час судового розгляду. Крім того, виплачені відповідачем 159,69 грн. є сумою менше, ніж повинна бути виплачена, а отже відповідачем досі не проведено повний розрахунок з позивачем при звільненні. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження, по справі призначено підготовче судове засідання. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на\~позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою від 15 липня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання позивачки про зупинення розгляду справи. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову підтримала у повному обсязі та наполягала на його задоволенні. Відповідач у судове засідання не з`явився, від його представника на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності відповідача, проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено і це не заперечується сторонами, що 27 грудня 2018 року наказом ККП «Маріупольтепломережа» № 249/к [PERSON] звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Постановою Донецького апеляційного суду від 30 квітня 2020 року у справі №263/1283/19 стягнуто з ККП «Маріупольтепломережа» на користь [PERSON] вихідну допомогу в сумі 3850,51 грн. Як вбачається з виписки по надходженням по картці [PERSON] АК КБ «Приватбанк», 12.06.2020 року та 17.09.2020 року ККП «Маріупольтепломережа» було здійснено зарахування на картку позивачки в сумі 3099,66 грн. та 159,68 грн. відповідно. Листом ККП «Маріупольтепломережа» від 17.09.2020 року №61.3.7-25621-61.3.7.1 [PERSON] повідомлено, що заборгованість виплати індексації за період роботи у КПП «Маріупольтепломережа» на момент звільнення відсутня. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ст. 77 ЦПК України належним визнається доказ, який містить інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми доказами у відповідності до ст. 80 ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП України). У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду) (постанова Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15). Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (постанова Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16). У статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами (постанова Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 490/9707/14-ц). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі відсутності спору щодо належних до виплати сум викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з пунктом 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до наданого суду розрахунку середнього заробітку позивача вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні повні два місяці роботи перед його звільненням складала 520,41 грн., що не оспорюється відповідачем. Як зазначено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд не погоджується з обрахунком позивача суми середнього заробітку за затримку розрахунку з огляду на помилковість застосування ним календарних, а не робочих днів. Так позивач у тексті позовної заяви наводить розрахунок компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за період з 28 грудня 2018 р. по 16 вересня 2020 р., який становить 327337,89 грн. Проте даний розрахунок зроблено позивачем на підставі середньоденної заробітної плати, помноженої на календарні дні, а не на робочі Відповідно до п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 при здійсненні розрахунків необхідно застосовувати кількість робочих днів у місяці, а не календарних. При цьому кількість робочих днів за указаний період слід обчислювати на підставі інформації Міністерства соціальної політики України, яка щорічно викладається у листах «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» на певний рік. Таким чином, у період з листопада по грудень 2017 року становило 43 робочих дні, з січня по грудень 2018 року 250 робочих днів, з січня по грудень 2019 року 250 робочих днів, з січня по 16 вересня 2020 року 177 робочих днів, що разом складає 720 робочих днів. Середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні станом на 16 вересня 2020 р. становить - 427 робочих днів х 520,41 грн. = 222215,07 грн., з яких утриманню підлягають обов`язкові платежі (податок з доходів фізичних осіб у розмірі 18% та військовий збір у розмірі 1,5%). Суд вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (222215,07 грн.) порівняно із розміром несвоєчасно сплаченої заробітної плати було б несправедливим та могло б унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Таким чином, враховуючи практику Верховного Суду України, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №\~761/9584/15-ц вказала, що слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16), окремі з яких згадані Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в ухвалі про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Приймаючи рішення про необхідність розгляду справи № 761/9584/15-ц Великою Палатою Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив про необхідність відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Ззвертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві [PERSON] Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням N 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №\~761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ. Сума несвоєчасно виплаченої позивачу зарплати загалом понад сто разів менше, ніж визначена у позовних вимогах самим позивачем та понад 90 разів меншою за визначену за обрахунками суду сумою середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні. Позивач звернувся до суду з цим позовом у грудні 2020 року, тобто зі спливом майже двох років після звільнення з роботи, яке мало місце 27 грудня 2018. При цьому сума несвоєчасно виплаченої позивачу зарплати йому виплачена без зволікань у день винесення постанови Донецьким апеляційним судом. Таким чином, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, час повної виплати суми заборгованості, поведінку позивача і відповідача, обставин цієї справи суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 1000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити. Аналогічна позиція щодо зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, залежно від розміру недоплаченої суми викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №\~711/4010/13-ц, у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі №\~185/5661/19, у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі №\~761/11253/19. З урахуванням наведеного обґрунтування позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з квитанції про сплату судового збору, розмір судових витрат, понесених позивачем при подачі позову, складає 3274,00 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 1000 грн. х 100% : 327337,89 грн. грн. ціни позову = 0,3 %), тобто 0,3 % від ціни позову (0,3 % х 3274,00 грн. сплаченого судового збору позивачем : 100% = 9,82 грн.), що складає 9,82 грн.

Outcome: partial