Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 11.10.2007 року звернувся [PERSON], який згідно уточнених позовних вимог від 14.07.2016 року ( т.4 а/с 4) просить суд визнати недійсним договір дарування ? частини житлового будинку під номером [ADDRESS], укладений 05.11.2003 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. та зареєстрований в реєстрі за [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на вищезазначену ? частину житлового будинку у порядку спадкування, за заповітом від 15.11.2001 року після смерті [INFO] [PERSON]; витребувати на його користь від [PERSON] ? частину житлового будинку під номером [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON], підтримала позов та наполягала на його задоволенні, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що позивач, який на протязі декілька років до смерті [PERSON] проживаючи з нею та прийнявши спадщину після її смерті [INFO], вважає, що договір дарування від 05.11.2003 рок від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] є не дійсним, так як [PERSON] не мала намір відчуження своєї власності і уклала договір не розуміючи значення своїх дій і не маючи можливості керувати ними, а належне [PERSON] майно у відповідності до укладеного 15.11.2001 року заповіту, як спадкове майно є власністю позивача, який має право захищаючи свої права витребувати його від [PERSON] , як добросовісного набувача. Відповідач [PERSON], та його представник - [PERSON], у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, та наполягали на тому, що [PERSON] за власним бажанням при житті подарувала належну їй частину домоволодіння, а відповідач прийняв дар, зареєструвавши його відповідно до вимог закону, тому набув право власності, і скориставшись даним правом подарував вищезазначену частину будинку [PERSON] Також, представник відповідача, вважає, що позивач який взагалі не звернувся до нотаріуса після смерті [PERSON] втратив будь-яке право на спадщину, в нього відсутнє право на звернення до суду стосовно визнання договору, стороною якого він не був недійсним, та крім-того він пропустив строк звернення до суду із даними вимогами, звернувшись після спливу строку в один рік, який встановлений законодавством як спеціальний строк позовної давності для оспорювання договорів дарування. Представник відповідача, вважає, що у судовому засіданні з боку позивача, та його представника не доведене і наявність підстав визнання договору дарування недійсним. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], позовні вимоги не визнала, вважаючи їх необґрунтованими та недоведеними у судовому засіданні. Третя особа - [PERSON], погодився із позовними вимогами [PERSON] Третя особа - Колодяжна А.В. заперечувала проти задоволення позову, вважаючи, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору дарування від 05.11.2003 року, який був посвідчений нею, як нотаріусом, з дотриманням законодавства України. Тривалість розгляду справи пов'язано з тим, що 01.12.2010 року по справі були винесено рішення про задоволення позовних вимог ( т.2 а/с 30), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.04.2011 року (т.2 а/с 102). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21.09.2011 року рішення Київського районного суду та ухвала апеляційного суду Одеської області були скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції ( т.2 а/с 141). Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.01.2014 року позовна заява залишена без розгляду ( т.3 а/с 88). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.04.2016 року ухвала Київського районного суду м. Одеси про залишення позовної заяви без розгляду була скасована (т.3 а/с 171). Ухвалою Київського районного суду м. Одеси було розглянуто і задоволено самовідвід головуючого по справі ( т.3 а/с 186). Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16.06.2016 року справа була об'єднана с цивільною справою №520/5901/14ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 05.11.2003 року та визнання права власності за [PERSON] на ? частку будинку [ADDRESS] ( т.4 а/с 266). По справі тричі призначались судові експертизи, пов'язані із встановлення стану психічного здоров'я [PERSON], яки приводились тривалий час. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] , на праві власності з 1998 року належало домоволодіння під [ADDRESS]. Підтвердженням права [PERSON] є дублікат свідоцтва про право власності під №5-25.03.1994, виданий Третьою Одеською нотаріальною конторою 16.08.1997 року, за реєстровим [NUMBER], зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об1єктів нерухомості 13.05.1998 року в книзі №1 доп. стор. 67, за №18017 та дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом, виданий Третьою Одеською нотаріальною конторою 25.03.1994 року, за реєстровим номером [NUMBER], зареєстрований в ОМБТІ та РОН 15.08.1998 року в книзі №1 доп.стор. 67, за №18017. На підставі договору купівлі-продажу , укладеного 11.06.1998 року [PERSON] продала а [PERSON] купував 1/2 частку вищезазначеного домоволодіння (т.1 а/с 16). Після укладення договору купівлі-продажу [PERSON] залишилась проживати на належної їй ? частині домоволодіння , а співвласник [PERSON] і його рідний брат [PERSON] , який з 1999 року зареєстрований за даною адресою, почали допомагати [PERSON] у зв'язку із її важким матеріальним станом і погіршенням здоров'я. 07.08.2001 року [PERSON] подарував належну йому ? частину будинку [ADDRESS] [PERSON] 15.11.2001 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла належну їй ? частину будинку [PERSON] Заповіт посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А. за реєстровим номером 1-2780 (т.1 а/с 6). 05.11.2003 року приватним нотаріусом Колодяжною А.В. посвідчено договір дарування , згідно якого [PERSON] подарувала а [PERSON] прийняв в дар ? частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд номер [ADDRESS] ( т.1 а/с 14). Договір дарування зареєстрований в Комунальному підприємстві « Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» в книзі №137 доп-[NUMBER], номер запису [NUMBER]. [INFO], у віці 86 років, померла [PERSON] у зв'язку із церебральним атеросклерозом з гіпертонією, про що у книзі реєстрації актів про смерть у Першому відділі актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси зроблено відповідний запис за [NUMBER] ( т.1 а/с 7). Після смерті [PERSON] і до теперішнього часу в 1\\2 частині будинку, в якої проживала [PERSON], проживає позивач,. Даний факт визнається сторонами, і тому у відповідності до вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України, не потребує доказування в судовому засіданні. 15 серпня 2007 року, державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори, посвідчено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарував а [PERSON] прийняв в дарунок ? частину житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] ( т.1 а/с 32). Правовідносини яки виникли між сторонами і пов'язані із визначенням права власності на спадкове майно, визнання недійсним договору дарування та витребування майна у добросовісного набувача врегульовані Цивільним кодексом ( у подальшому ЦК) України. Так у відповідності до ч. 1-5 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у ст. 203 ЦК України. Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою даної статті встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому іншій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (пункт 1 статті 717 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ч.1 ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини, у відповідності до ч.1 ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами першої та третьої статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право, на підставі вимог ч.3 ст. 388 ЦК України, витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Враховуючи вищенаведене, суд з урахуванням пояснень учасників процесу, проаналізувавши надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав: В судовому засіданні, на думку суду, представником позивача було доведено що позивач, постійно проживав разом із [PERSON] на час її смерті. Дані обставини доведені поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та допитаного в якості свідка третій особою [PERSON] У судовому засіданні 14.11.2016 року, вищезазначені свідки пояснили що останні роки перед смертю [PERSON] потребувала стороннього догляду в силу стану здоров'я і вікових обмежень, у зв'язку із чим позивач постійно проживав з ній разом. Факт постійного проживання разом з [PERSON] [PERSON] підтвердив 14.11.2016 року і свідок з боку відповідача - [PERSON], який розповідав, що після укладення договору дарування [PERSON] не бажав зустрічатись із [PERSON], який постійно находився біля [PERSON], а тому просив свідка передавати «гостинці» від його імені. Свідок рідко заходив до [PERSON], лише коли не було [PERSON]. Також факт постійного проживання [PERSON] разом з [PERSON], і ведення спільного господарства, підтверджується довідкою від 28.02.2007 року, виданої головою дільничного комітету громадськості (т.1 а/с 5). Таким чином, встановлення факту проживання [PERSON] разом з [PERSON] на час її смерті, у відповідності до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України, дає підстави суду вважать, що наявність договору дарування від 05.11.2003 року, впливає на права позивача, а тому визнає за [PERSON] право на звернення до суду із вимогами про визнання договору недійсним. За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Стосовно строку звернення до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування судом приймається до уваги, що Цивільним кодексом України передбачені наступні підстави припинення договору дарування: 1) відмова однієї зі сторін; 2) розірвання договору дарування; 3) недійсність. Підстави розірвання договору дарування передбачені у ст. 227 ЦК України. До вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік ( ч.1 ст. 728 ЦК України). Таким чином, спеціальний( скорочений) строк звернення до суду встановлений законодавцем лише до розірвання договору. До вимог, пов'язаних із визнанням договору дарування недійсним законодавцем не встановлений спеціального строку, тому у відповідності до вимог ч.1 ст. 257 ЦК України до даних вимог застосовується загальна позовна давність тривалістю в три роки, яка не була порушена позивачем. По справі призначалось декілька судових експертиз, пов'язаних із встановлення психічного стану [PERSON] на час укладення договору дарування: -згідно висновків посмертної судової психолого-психіатричної експертизи від 28.07.2010 року, проведеної експертами-лікарями Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1- « [PERSON], на час укладення договору дарування 05.11.2003 року по своєму психічному стану, віку, і актуальному психоемоційному стану не могла правильно усвідомлювати характер і значення своїх дій і керувати ними» (т.2 а/с 238) ; -повторна посмертна комплексна судова психолого-психіатрична експертиза від 25.12.2012 року, яка була також проведена експертами-лікарями Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1, прийшла до висновку, що « на момент укладення договору дарування від 05.11.2003 року, [PERSON] по своєму психічному стану могла правильно розуміти характер і значення своїх дій на момент і під час укладення договору і керувати ними» ( т.3 а/с 3); -відповідно до висновків судово-психіатричного експерта №396 від 16.07.2015 року, проведеного експертами-лікарями Херсонської обласної психіатричної лікарні - « [PERSON] під час укладення договору дарування 05.11.2003 року, страждала хронічним психічним захворюванням, внаслідок чого не могла розуміти характер і значення своїх дій і керувати ними» ( т. 4 а/с 178). Судом, також приймається до уваги, що у судовому засіданні з боку відповідачів, свідків та третій особі - нотаріуса Колодяжної А.В., яка безпосередньо посвідчувала договір, не було логічного пояснення, чому [PERSON] - людина похилого віку, яка не мала іншого місця проживання, уклала безоплатний договір, по якому позбулась права власності і права користування своїм майном. Пояснення відповідача [PERSON], про існування усної домовленості на проживання [PERSON] до смерті у своєму будинку не може прийматися судом. Договір дарування не містить подібних домовленостей, тобто відповідач просить встановити про таку довіру до нього з боку [PERSON] яка не підтверджується жодними доказами по справі, у тому числі і поясненнями свідків з боку відповідачів. Також суду є незрозумілим, при наявності укладеного договору дарування подальші дії [PERSON], який не відвідував своє майно, « тому що не хотів зустрічатись з [PERSON]», як розповідав у судовому засіданні свідок, з боку відповідачів, [PERSON], не намагався після смерті [PERSON] виселити [PERSON], який продовжував проживати в даної частині домоволодіння, поки останній не звернувся із позовом до суду, та ї взагалі приховував інформацію про те, що він є власником частини будинку в якому мешкає [PERSON] від [PERSON], хоча йому було відомо, що [PERSON] продовжують піклуватись над [PERSON] витрачаючи на це власні кошти. Все вищенаведене в сукупності надає змогу вважати, що укладення договору дарування [PERSON] на імя [PERSON] 05.11.2003 року, не відповідало її внутрішній волі, і було укладено у зв'язку із неможливістю [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому зазначений договір має бути визнаний недійсним. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, в розумінні вимог ч.1 ст. 236 ЦК України, є недійсним з моменту його вчинення, і відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а тому об'єкт нерухомості - ? частина будинку [ADDRESS], вважається такою, що належала на [PERSON] на час її смерті, а також є підставою для встановлення дійсності заповіту від 15.11.2001 року. Встановлення судом факту постійного проживання [PERSON] разом з [PERSON] на час її смерті, у відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України, є підставою вважати, що [PERSON], як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину, і згідно вимог ч.1 ст. 1216 ЦК України на нього переходить права і обов'язки від спадкодавця, у тому числі, і право власності на належну їй на час смерті ? частини будинку [ADDRESS]. Даний випадок - коли наявні спірні правовідносини по спадковому майну, пов'язані з встановлення його юридичного та правового стану, на думку суду, унеможливлює отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріуса, а тому поновлення порушеного права спадкоємця можливо шляхом визнання за ним права власності на спадщину за рішенням суду. Визнання судом недійсним договору дарування від 05.11.2003 року, та визнання право власності на спадкове майно за [PERSON] є підставою і для задоволення позовних вимог відносно захисту права власності шляхом витребування майна, на підставі ч.3 ст. 388 ЦК України, у [PERSON], який, набув його безоплатно в особи, яка не мала право його відчужувати ( визнано недійсним договір, на підставі якого [PERSON] володів даною частиною будинку). Судом, також приймається до уваги, що [PERSON] придбав зазначений об'єкт нерухомості безоплатно, та коштів на його утримання не витрачав. Стосовно заяви представника відповідача - [PERSON], щодо незаконності об'єднання справ за тотожними позовами в одне провадження, судом роз'яснюється наступне: після того, як позовні вимоги [PERSON] по справі № 2-7390/11 ухвалою від 27.01.2014 року були залишені без розгляду, 21.05.2014 він звернувся до суду з тотожними вимогами, які були прийняті до провадження, і заведена справа №520/5901/14ц. По нової справи були забезпечені докази шляхом призначення і проведення судово-психіатричної експертизи №396 від 16.07.2015 року. Після скасування апеляційним судом ухвали від 27.01.2014 року, і нового автоматичного розподілу справи №2-7390/11 обидві справи знаходились у провадженні одного складу суду. Залишення без розгляду позову від 21.05.2014 року привело б до необхідності нового розгляду питання щодо забезпечення доказів - проведення експертизи, у зв'язку із тим, що у справі було два різні висновки експертів, а справа знаходиться на розгляді дуже тривалий час, головуючим було прийнято рішення про об'єднання даних справ в одне провадження і збереження процесуального статусу всіх доказів отриманих судами по справам. На підставі викладеного та

Outcome: approved