Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

До Краматорського міського суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. Із позову вбачається, що у 1993 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем по справі. В період шлюбу з відповідачем народилася дитина - донька [PERSON], [INFO], яка мешкає з відповідачкою і знаходиться на її утриманні. 07.08.2002 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Позивачка займається вихованням дитини, забезпечує дитині достатній рівень життя, її фізичного, інтелектуального, морального розвитку. Батько позивачки проживає у Кемеровській області м. Кіселевськ РФ. Позивачка зверталася к відповідачу з проханням надати згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон у її супроводі, на що відповідач відмовився. Позивач бажає тимчасово виїхати з донькою за кордон до Російської Федерації, де мешкає її батько. Просить суд винести рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за кордон до Російської Федерації у Кемеровську область, строком на один рік у супроводі її матері [PERSON] без згоди її батька [PERSON]. У судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі та суду пояснила, що у неї дуже старенький батько, який проживає у РФ. З позовом вона зверталася ще тоді, коли на території міста були бойові дії. З відповідачем вона не спілкується, їй не відомо де він. Бачила відповідача перед початком бойових дій на території міста, просила дати згоду на виїзд дитини, він їй відмовив. Не прохала відповідача звернутися до нотаріуса для надання згоди. Вона не знає на якій строк їй необхідно надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON]. Коли вона разом з донькою збирається поїхати до РФ у судовому засіданні пояснити не змогла. Просить суд винести рішення суду, яким задовольнити позовні вимоги та коли у неї буде потреба поїхати до РФ, тоді вона і скористається рішенням суду. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяви про відкладення розгляду справи не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разi неявки в судове засiдання вiдповідача, який належним чином повiдомлений i вiд якого не надiйшло повiдомлення про причини неявки, або якщо зазначенi ним причини визнанi неповажними, суд може ухвалити заочне рiшення на пiдставi наявних у справi доказiв, якщо позивач не заперечує проти такого вирiшення справи. На підставі ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, ухваливши заочне рішення. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, проаналізувавши в сукупності зібрані в справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 150, 155 СК України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України». Частиною 2 статті 4 вказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 2 ч. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, зі змісту вказаних вище норм вбачається, що у разі наявності відмови одного з батьків про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, такий виїзд може бути дозволено на підставі рішення суду. При цьому, по даній категорії справ позивачем може бути заявлено позов про надання одноразового дозволу на виїзд за межі України з неповнолітньою чи малолітньою дитиною без згоди батька (матері) з туристичною метою, для участі у спортивних чи іншого роду заходів, з метою оздоровлення чи з інших мотивів одноразового характеру. Крім того, позивачем у позовній заяві має бути зазначено до якої саме країни має намір виїжджати та на який термін, чи відповідає виїзд неповнолітньої чи малолітньої дитиною за межі України її інтересам, які умови проживання (тимчасового перебування) матиме дитина за кордоном, чи не порушуються при цьому права відповідача на спілкування з дитиною та ін. Як вбачається із змісту наведеного закону, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон. Вищенаведена правова позиція викладена також у Постанові Верховного Суду України від 09 лютого 2011 року № 6-26604св10, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. У судовому засіданні встановлено, що позивачка і відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі та 07.08.2002 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 9). У шлюбі народилася донька [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Дитина проживає з позивачкою за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 10) Позивачка має намір виїхати з дитиною за кордон - в Кемеровську область РФ до батька. Законодавцем надано право суду приймати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної поїздки з зазначенням країни та часу перебування і відмови одного з батьків у надані згоди на цей виїзд. Позивач стверджує, що відповідач їй відмовляє у дачі згоди на виїзд дитини за межі України, але жодних доказів на підтвердження факту звернення до відповідача за отриманням дозволу на виїзд дитини за кордон з дотриманням наведених вище вимог закону суду не надала. Крім того, позивачкою не зазначено відповідного часового проміжку перебування у РФ та не вказано мети виїзду за кордон. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України та ст. 16 ЦК України кожна особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Між тим, позивачка не довела, що її права порушені, оскільки матеріали справи не містять відомостей про звернення позивачки до [PERSON] із спірного питання та відмови останнього у наданні згоди на цей виїзд. Крім того, з пояснень позивачки, наданих нею у судовому засіданні, встановлено, що рішення суду їй необхідно на випадок того, що коли у неї буде потреба поїхати до РФ, тоді вона і скористається рішенням суду, тобто у судовому засіданні встановлено, що позивачкою на час винесення рішення не вирішено питання коли вона разом з неповнолітньою дитиною збирається виїжджати до РФ, що суперечить вимогам діючого законодавства. Таким чином, суд вважає що вимоги позивача не ґрунтуються на законі та у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю вимог.

Outcome: dismissed