Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 13.08.2020 року з позовною заявою звернувся [PERSON] до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звільнення майна з під арешту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в березні 2020 року позивачка звернулася до нотаріуса з метою відчуження належної їй 645/5000 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , і дізналася, що на її частку накладено арешт постановою В-8/496 державного виконавця від 06.11.2007. Про існування виконавчого провадження та арешту до цього часу вона нічого не знала, зобов`язань, які б могли пов`язані з цим виконавчим провадженням не пам`ятає, з метою з`ясування причин накладення арешту та своїх зобов`язань у виконавчому провадження звернулася до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі з заявою та отримала електронний лист-відповідь від 13 квітня 2020 року, яким відповідач повідомив, що підставою арешту квартири позивачки дійсно була постанова Першого ВДВС Приморського району в м. Одесі № В-8/496 від 06.11.2007 року, проте надати інформацію про причини накладення арешту неможливо, оскільки зазначене виконавче провадження було завершене до 2013 року, за даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень (АСВП) інформація до реєстру вноситься з 2013 року, і станом на 13.04.2020 року у відділі виконавчого провадження, в рамках якого був накладений вищезазначений арешт такого виконавчого провадження немає. У зв`язку з вищевикладеним, позивачка звернулась до суду з позовною вимогою про звільнення належного позивачу нерухомого майна з під арешту, а саме з 645/5000 частки квартири [ADDRESS] (номер запису про обтяження 6049356) накладений на підставі постанови В-8/496, 06.11.2007 року, Першого ВДВС Приморського району в м. Одесі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.08.2020 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. В матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи за відсутності позивачка, позовну заяву підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причин не явки не повідомив. Відзиву чи письмових заперечень від відповідача до суду не надходило. Інші учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, причин не явки не повідомили. В матеріалах справи наявні заяви від третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, про розгляд справи за їх відсутності. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення цього рішення є 22.03.2021 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками на праві спільної сумісної власності квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в рівних частках кожному, приватизована загальна площа 75,38 кв. м. складає 645/1000 частин квартири, на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 18.03.1998 року. 30 жовтня 2007 року позивачка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а. с. 11 - 13). Постановою Першого ВДВС Приморського району в м. Одесі № В-8/496, від 06.11.2007, було накладено арешт на 645/5000 частин квартири [ADDRESS] , власником якої на праві спільної сумісної власності є [PERSON] , відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 13.05.2020 року. З відповіді Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м.Одесі вбачається, що вказане обтяження було застосовано у рамках виконавчого провадження № В-8/496, надання інформації щодо причини накладення даного арешту унеможливлено, так як станом на 13.04.2020 року в Автоматизованій системі виконавчих проваджень (АСВП) виконавче провадження в рамках якого було накладений арешт в стані відкритого/завершеного провадження немає, виходячи з наведеного виконавче провадження було завершено до 2013 року. Таким чином, зазначене обтяження у вигляді арешту на частку квартири позивачки існує до теперішнього часу, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Згідно ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і закриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків -не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. У відповідності до ст.321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно арешт (обтяження) майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, водночас, коли потреба для застосування такого заходу відпала, суд вправі звільнити майно власника з-під арешту (обтяження). Статтею 41Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав . лини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Глава 23 Цивільного кодексуУкраїни встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Позивачка є власником 645/5000 нерухомого майна, однак позбавлена можливості на власний розсуд розпоряджатись своєю власністю, у зв`язку із накладеним у 2007 році обтяженням. Суд вбачає, що за відсутність жодних відомостей про виконавче провадження № В-8/496 та його закриттям, зобов`язання позивачки припинилося. Протилежного судом не встановлено. Системний аналіз вищенаведених норм законодавства України про виконавче провадження, дає змогу дійти висновку, що виключно закінчені виконавчі провадження передаються до архіву і в послідуючому знищуються по завершенню терміну зберігання. Завершення (закінчення) виконавчого провадження є безумовною підставою для зняття арешту з майна боржника із метою недопущення протиправного обмеження його у здійсненні цивільних прав боржника. Оскільки обтяження на майно, яке належить позивачу, не скасовано разом із закінченням виконавчого провадження, виконавче провадження знищено, тому суд вважає, що подальше вжиття вказаного обтяження суттєво порушує права позивача. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позовну заява [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved