Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 14.01.2016 року звернулась позивач [PERSON], зазначаючи, що наказом №178-к від 27.11.2015 року її звільнено з посади завідувача відділу друку, репрографії і консервації фонду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП. Позивач вважає звільнення незаконним, підсумком особистого ставлення до себе з боку адміністрації відповідача, оскільки за останній рік роботи перед звільненням було проведено безліч безпідставних перевірок та наказами №46, 58, 80 притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Згідно уточненої позовної заяви від 15.08.2017 року позивач просить визнати незаконними накази №80 від 06.11.2015 року та №58 від 04.09.2015 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності, №67 від 27.10.2015 року «Про завершення роботи з післядрукарської обробки бібліографічних показчиків» та наказ №178-к від 27.11.2015 року «Про звільнення завідувача відділу друку, репрографії і консервації фонду Одеської національної наукової бібліотеки Міністерства культури України» та поновити позивача на посаді завідувача відділу друку, репрографії і консервації фонду Одеської національної наукової бібліотеки Міністерства культури України, зобовязати Одеську національну наукову бібліотеку Міністерства культури внести відповідні записи до трудової книжки позивача, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 10\~000 грн. та судові витрати. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Представники відповідача проти задоволення позову заперечували, зазначаючи, що позивач систематично не виконувала покладені на неї обовязки та до суду звернулась з пропущенням строку. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач займала посаду завідувача відділу друку, репрографії та консервації фондів Одеської національної ордену дружби народів наукової бібліотеки імені [PERSON], яка в подальшому була перейменована на Одеську національну наукову бібліотеку Міністерства культури України. Наказом №58 від 04.09.2015 року позивачу оголошено догану. З наказу вбачається, що комісією здійснено повторну перевірку санітарно-гігієнічного стану службових приміщень відділу друку, репрографії і консервації фондів, в результаті якої встановлено, що зауваження комісії від 26.08.2015 року не виконані, в приміщенні відділу постійно перебувають вуличні кішки та коти, які лежать на робочих поверхнях та гори немитого посуду, неприємний запах, що не відповідає санітарним нормам для службових приміщень. Згідно акту про відмову від ознайомлення з документами, 04.09.2015 року наказ №58 було прочитано позивачем, однак від підпису та надання пояснень остання відмовилась. Так, п. 4.4 Посадової інструкції, затвердженої 10.12.2010 року, завідувач відділу несе відповідальність за виконання правил охорони праці, виробничої санітарії та пожежного захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Згідно ст. 19 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» підприємства, установи, організації та громадяни при здійсненні своєї діяльності зобов'язані вживати необхідних заходів щодо запобігання та усунення причин забруднення атмосферного повітря, фізичного впливу на атмосферу в населених пунктах, рекреаційних зонах, а також повітря у жилих та виробничих приміщеннях, у навчальних, лікувально-профілактичних та інших закладах, інших місцях тривалого чи тимчасового перебування людей. Факт антисанітарії в примішенні відділу підтверджується наданими до суду матеріалами фотофіксації, а також показаннями свідків, що були допитані під час розгляду справи, та підтвердили наявність бруду, вуличних тварин, а також стійкий неприємний запах в приміщенні відділу, тож суд вважає правомірним притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за невиконання вимог посадової інструкції в частині дотримання санітарних норм на робочому місці. Так, окрім того, що судом не встановлено ознак безпідставного та протиправного притягнення до дисциплінарної відповідальності, слід звернути увагу на заперечення представника відповідача щодо пропущення позивачем строку на звернення до суду, оскільки з наказом позивач ознайомлена 04.09.2015 року, однак до суду звернулась лише 14.01.2016 року. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно ст. 150 КЗпП України, дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу). Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно п. 4 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року, встановлені статтями 228, 223 КЗпП ( 322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Так, заявляючи вимогу щодо визнання незаконними наказу №58 позивачем не наведено жодних поважних причин пропуску строку на звернення до суду, що також є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Наказом №63 від 02.10.2015 року позивача зобовязано передати, а заступника генерального директора з АГЧ прийняти майно, яке зберігається у приміщеннях групи «Б» та знаходиться на повній індивідуальній відповідальності [PERSON] згідно договору від 28.10.2008 року. Однак, зазначений наказ позивачем не виконано, відмовою від виконання наказу генерального директора ОННБ ім. М. Горького позивач порушила вимоги ст. 139 КЗпП України, яка зобовязує працівників своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової дисципліни, у звязку з чим 06.11.2015 року відповідачем було винесено наказ №80, яким позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Із зазначеним наказом позивач ознайомлена 06.11.2015 року, про що свідчить підпис та запереченння останньої. Разом з тим, заявляючи вимогу про визнання наказу№80 незаконним, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про правомірність її дій та незаконність вимоги щодо передання майна та протиправне притягнення до відповідальності. Вирішуючи питання стосовно правомірності дій відповідача в частині звільнення позивача із займаної посади, судом встановлено, що наказом №67 від 27.10.2015 року зобовязано робочу групу, до складу якої увійшла і позивач, в період з 28.10.2015 року по 04.11.2015 року здійснити ручне фальцювання (згинання, складання в певному порядку, послідовності друкованого паперового аркуша) та аркушопідбір, що не вимагає спеціальних знань та підготовки. Згідно службових записок від 28.10.2015 року, 29.10.2015 року, 30.10.2015 року, 02.11.2015 року позивач та підпорядковані їй як завідуючій відділом працівники [PERSON] та [PERSON] до роботи з фальцювання не приступили. За зазначеним фактом складено доповідну на імя генерального директора ОННБ. Відсутність позивача у приміщенні правового центру довідково-інформаційного відділу для завершення післядрукарської обробки бібліографічних показчиків підтверджується актами про відсутність працівника від 28.10.2015 року, 29.10.2015 року, 30.10.2015 року, 02.11.2015 року. Факт невиконання роботи з фальцювання не заперечується і позивачем, яка до того ж зазначила, що для його здійснення необхідні спеціальні навики. Однак, представником відповідача надано довідку щодо процесу фальцювання, з якої вбачається, що проведення фальцювання не вимагає жодних спеціальних знань та навиків. До того ж, позивачем не надано доказів, які б свідчили, що інші члени групи, яка займалась фальцюванням, пройшли спеціальну підготовку, у звязку з чим змогли виконати покладену на них роботу. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров'я або людей, які його оточують, і навколишнього середовища. Заявляючи вимогу щодо визнання наказу №67 від 27.10.2015 року недійсним, позивач зазначає, що він прийнятий з порушенням вимог законодавства про охорону праці, однак, позивачем не надано доказів того, що робота з ручного фальцювання відноситься до робіт з підвищеною небезпекою для життя та здоровя працівника, таких відомостей не встановлено і судом під час розгляду справи, а відтак не встановлено і підстав, які б дали право позивачу відмовитись від виконання покладеної на неї роботи. В подальшому, наказом №178-к від 27.11.2015 року позивача звільнено із займаної посади у звязку з систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором. З мотивувальної частини наказу вбачається, що позивач не виконала вимоги наказу №67 від 27.10.2015 року, не взяла особистої участі у роботі групи та не забезпечила участі у роботі підлеглих їй працівників, своєю бездіяльністю позивач порушила пункти 2.1, 2.5, 2.14, 2.18 посадової інструкції, затвердженої 10.12.2010 року, вимоги ст. 139 КЗпП України. Крім того, актами перевірки трудової дисципліни виходу на роботу працівників ОННБ від 24.11.2015 року, 26.11.2015 року, доповідною [PERSON] від 24.11.2015 року було встановлено, що співробітник, який безпосередньо підпорядковується завідувачу відділом, без поважних причин зявилась на роботу з запізненням, однак позивачем не було складено коригуючий табель обліку використання робочого часу [PERSON] та не передано даних відомостей до бухгалтерії, чим порушила п. 2.15 посадової інструкції. Суд відхиляє доводи позивача щодо неознайомлення її з посадовою інструкцією, оскільки відповідачем в судовому засіданні на вимогу суду надано для огляду оригінал посадової інструкції завідувача відділу друку, репрографії і консервації фондів [PERSON], на якій міститься підпис позивача про ознайомлення. Згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року, за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Оскільки судом не встановлено підстав для скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, з дня їх винесення не сплинув річний строк, встановлено факт невиконання позивачем покладених на неї обовязків, суд вважає наказ №178-к від 27.11.2015 року обґрунтованим, звільнення позивача законним. Суд також приймає до уваги посилання представника відповідача на пропущення позивачем місячного строку для звернення до суду, який поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Так, судом встановлено, що з наказом про звільнення позивач ознайомлена 27.11.2015 року, однак до суду звернулась лише 14.01.2016 року. Зазначаючи на погіршення стану здоровя у звязку із звільненням, позивачем не надано доказів перебування на стаціонарному лікуванні протягом всього зазначеного періоду, тож судом не встановлено поважних причин пропуску строку на звернення до суду. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки судом не встановлено ознак порушення прав позивача внаслідок звільнення, відсутні і правові підстави для відшкодування моральної шкоди, яку позивачем оцінено в розмірі 10\~000 грн.

Outcome: dismissed