Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 30.05.2019 року звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] та просить суд визнати недійсним договір дарування від 05.03.2011 року на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Гуляєвою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5-186. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу та його дружині [PERSON] в рівних частках належала квартира [ADDRESS] , однак 22.05.2019 року він дізнався про те, що вони з дружиною 05.03.2011 року подарували цю квартиру в рівних частках кожний їхньому сину [PERSON] . Позивач вважає, що договір дарування від 05.03.2011 року підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст. 229 ЦК України, у зв`язку із допущенням помилки під час укладення правочину. Позивач зазначає, що укладаючи договір дарування, він з дружиною вважали, що підписують заповіт на користь свого сина, ніколи не мали наміру дарувати своє єдине житло та помилилися у реальних правових наслідках вчиненого правочину. Окрім цього, позивач зазначає, що не володіє українською мовою, сам не мав можливості прочитати договір, так як погано бачить, нотаріус йому в голос договір не зачитувала та не перекладала, він погано чує, тому не розумів що підписує, в силу свого віку потребував сторонньої допомоги та догляду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.06.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.10.2019 року закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема зазначила, що позивач не надав суду належні докази на обґрунтування наявності помилки під час укладення договору, спірний договір від 05.03.2011 року було укладено за взаємною згодою сторін. Підписанням спірного договору сторони підтвердили, що договір уклали добровільно, без впливу помилки, були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами чинного законодавства, що регулюють укладений правочин, діяли відповідно внутрішній волі. Окрім того, за життя [PERSON] не зверталась до суду з позовом про визнання договору від 05.03.2011 р. недійсним та 24.03.2011р. Сімферопольською районною державною нотаріальною конторою за № 2-840 в реєстрі нотаріальних дій від імені [PERSON] був посвідчений заповіт, що спростовує доводи позивача про те, що вона уклала договір дарування помилково, замість заповіту. Окрім цього, представником відповідача заявлено про застосування строків позовної давності, оскільки в заяві за № 213/02-14 від 19.02.2014 року про прийняття спадщини за законом та в інших зверненнях до органів нотаріату за 2016 рік, які сам позивач надав у якості доказів до суду, він зазначав, що квартира за адресою: [ADDRESS] на день смерті спадкодавця [PERSON] належала йому на праві власності, тобто з 2014 року позивачу було достеменно відомо про укладення ним та його дружиною договору дарування, а не заповіту, однак до суду позивач звернувся лише 30.05.2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01.07.2005 року № 8-17395, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на підставі розпорядження № 189947 від 01.07.2005 року [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належала квартира [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.09.1978 року. Згідно договору дарування від 05.03.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Гуляєвою Н.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 5-186, [PERSON] та [PERSON] подарували в рівних частках кожний, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на квартиру було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 17.03.2011 року в книзі 722пр-31, номер запису 311, реєстраційний номер майна 11969946, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав власності № 167501224 від 22.05.2019 року. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 21.07.2007 року, що видане Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, [PERSON] та [PERSON] 21.07.2007 року уклали шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 350. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29.12.2011 року, що видане Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 3153. Спадкова справа № 133/2012 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] заведена Другою одеською державною нотаріальною конторою 04.07.2012 року. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.01.2014 року, що видане виконавчим комітетом Мирнівської сільської ради, Сімферопольського району Автономної Республіки Крим, [PERSON] помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 11. Спадкова справа № 131/2014 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] заведена Сімферопольською районною державною нотаріальною конторою 19.02.2014 року. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги є батько померлого - [PERSON] , та дружина померлого [PERSON] 19.02.2014 року [PERSON] звернувся до Сімферопольської районної державної нотаріальної контори із заявою за № 213/02-14 про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а саме: квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] , будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] , грошових внесків в банківських установах, іншого нерухомого та рухомого майна. 08.12.2016 року [PERSON] звернувся до Другої одеської державної нотаріальної контори, до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, до Міністерства юстиції України із запитами щодо порядку оформлення спадщини за законом після смерті сина, [PERSON] , померлого [INFO] , в яких зазначав у переліку спадкового майна квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що звертаючись із заявами про прийняття спадщини після смерті свого сина, позивачу було достеменно відомо про належність сину на праві власності квартири, тобто позивач усвідомлював наслідки укладеного ним правочину. Згідно\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3\~ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином, відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Відповідно до\~статей 229 - 233 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Аналогічні роз`яснення містяться в пункті 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»\~та в п.11 Аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», проведеного Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. У справі, що розглядається, сторони, які уклали оспорюваний договір дарування, не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, волевиявлення їх було вільним і відповідало їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі. Суд враховує, що спірний договір нотаріально посвідчений і нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст статей\~Цивільного та Сімейного кодексу України, які регулюють питання укладення договору дарування, та прав членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Доводи позивача про те, що він не розуміє українську мову спростовуються наявними в матеріалах справи зверненнями [PERSON] до Другої одеської державної нотаріальної контори, до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, до Міністерства юстиції України складеними українською мовою за підписом позивача. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач на день укладення договору мав вади слуху, зору, не мав можливості прочитати договір, не розумів що підписує, потребував сторонньої допомоги. Окрім цього, позивач не надав жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про допущення помилки під час укладення договору з сторони його дружини [PERSON] , яка померла [INFO] , за своє життя з позовом про визнання договору від 05.03.2011 року недійсним до суду не зверталась. Сімферопольською районною державною нотаріальною конторою 24.03.2011року за № 2-840 в реєстрі нотаріальних дій від імені [PERSON] був посвідчений заповіт. Тому підстави вважати, що при укладанні договору від 05.03.2011 року вона помилково вважала, що підписує заповіт відсутні. До того\~ж,\~приходячи до\~висновку про\~відсутність помилки\~щодо істотних\~умов укладеного\~позивачем договору,\~суд виходить\~з того,\~що 19.02.2014\~року [PERSON] \~звернувся до\~Сімферопольської районної\~державної нотаріальної\~контори із\~заявою за\~№ 213/02-14\~про прийняття\~спадщини за\~законом після\~смерті [PERSON] ,\~померлого [INFO] .\~В цій\~заяві позивач\~зазначав,\~що на\~день смерті\~спадкодавця залишилось\~майно,\~що складається\~з квартири,\~яка розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~тобто позивач\~розумів,\~що право\~власності на\~квартиру на\~момент смерті\~належало синові внаслідок вчинених ним дій при укладенні спірного договору дарування. Окрім цього, судом встановлено, що позивач вже звертався до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно та рішення Приморського районного суду м. Одеси 23.01.2018 року у справі № 522/20810/17 за позивачем було визнано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті його сина [PERSON] . Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.02.2019 року відкрито апеляційне провадження на вказане рішення суду. Враховуючи встановлені судом обставини та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття сторонами договору фактичних обставин правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, оскільки з наявних в матеріалах справи доказів встановлено наявність чіткого розуміння позивачем наслідків посвідчення ним договору дарування внаслідок чого право власності на майно перейшло до обдарованого. Відмовляючи в застосування заявленої представником відповідача позовної давності, суд виходить з наступного. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача за захистом якого той звернувся до суду. (ВП ВС, справа № 372/1036/15-ц 07.11.18). Виходячи з вимог\~ст. 261 ЦК України\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. \~Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.\~І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний\~законом\~інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Outcome: dismissed