Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 25 серпня 2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування своїх вимог позивач у позовній заяві посилалась на те, що 01 липня 2015 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого сторони домовились, що позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти у сумі 500000,00 грн, а позичальник приймає вказані вище грошові кошти та зобов`язується повернути їх до 01 червня 2020 року. Також, в забезпечення зобов`язання позичальника перед позикодавцем за договором позики, 01 липня 2015 року, між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань [PERSON] , що виникли з договору позики від 01 липня 2015 року. На даний час грошові кошти [PERSON] не повернуті, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду. З урахуванням викладеного позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно суму боргу у розмірі 500000 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2020 року було замінено позивача [PERSON] на правонаступника [PERSON] у цивільній справі № 201/8079/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу. Від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить задовольнити його в повному обсязі. Від [PERSON] та [PERSON] до суду також надійшли заяви з проханням розглядати справу без їх участі, в яких останні визнали позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 01 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого сторони домовились, що позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти у сумі 500000,00 грн, а позичальник приймає вказані вище грошові кошти та зобов`язується повернути їх до 01 червня 2020 року. Відповідно до розписки від 01 липня 2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] 500000 грн. строком до 01 червня 2020 року. В забезпечення зобов`язання позичальника перед позикодавцем за договором позики, 01 липня 2015 року, між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань [PERSON] , що виникли з договору позики від 01 липня 2015 року.Відповідно до пункту 3.3 договору поруки у випадку невиконання (неналежного виконання) Основного зобов`язання, Поручитель і Позичальник відповідають перед Позикодавцем як солідарні боржники. На час розгляду справи грошові кошти відповідачем [PERSON] не повернуті, у зв`язку із чим позивач вимушена звернутися до суду із відповідним позовом. 01 вересня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відшкодування витрат, згідно умов якого [PERSON] було сплачено [PERSON] суму боргу, відповідно до умов договору позики від 01 липня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. З огляду на вищевикладене, [PERSON] набув право вимоги за договором позики від 01 липня 2015 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] . Згідно із ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 ЦК України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому Позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин 1,2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Частиною 1 статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідачі належним чином не виконали умов договору позики у встановлений строк. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є уповноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази у їх сукупності, а також те, що відповідачі свої зобов`язання за договорами не виконали та надали суду заяву про визнання позову, суд вважає можливим стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу за договором позики від 01 липня 2015 року у сумі 500000 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає необхідним стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2500 грн., а також стягнути солідарно з відповідачів на користь держави судовий у розмірі 2500 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved