Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом звернувся представник позивача [PERSON] та просив ухвалити судове рішення яким усунути перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS] , що на праві приватної власності належить [PERSON] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком. Позовні вимоги обґрунтував тими обставинами, що згідно Договору дарування, житлового будинку від 25 квітня 2012 року посвідченого Шепітко В.В., приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу, Волик Л.А. отримала від [PERSON] у подарунок житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У будинку, що належить позивачу окрім власника зареєстровані та проживають чоловік [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] [INFO] , а також зареєстрований але не проживає [PERSON] , [INFO] з яким дочка позивача перебувала у зареєстрованому шлюб, що підтверджується інформацією, яка міститься в довідці виконавчого комітету Маслівської сільської ради Миронівського району Київської області № 02-33/524 від 28 серпня 2019 року. Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 24 квітня 2019 року у справі ЄУН 371/112/19 шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірваний. З травня 2018 року [PERSON] залишив сім`ю та перейшов на інше постійне місце проживання в [ADDRESS] . З того часу його особисті речі в будинку позивача відсутні. В судове засідання сторони не з`явились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи, у відповідності до ч. 1 ст. 131 ЦПК України був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не надав, атому враховуючи правила ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, зважаючи на наступне. В судовому засіданні встановлено, що позивач згідно Договору дарування житлового будинку від 25 квітня 2012 року, посвідченого Шепітко В.В., приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу, Волик Л.А. отримала від [PERSON] у подарунок житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-12). У будинку, що належить позивачу окрім власника зареєстровані та проживають чоловік [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] [INFO] , а також зареєстрований але не проживає [PERSON] , [INFO] з яким дочка позивача перебувала у зареєстрованому шлюб, що підтверджується інформацією, яка міститься в довідці виконавчого комітету Маслівської сільської ради Миронівського району Київської області № 02-33/524 від 28 серпня 2019 року. З травня 2018 року [PERSON] залишив сім`ю та перейшов на інше постійне місце проживання в [ADDRESS] . З того часу його особисті речі в будинку позивача відсутні. Частиною 1 ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі ст. 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення осіб у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Згідно актів обстеження від 30 травня 2018 року, 25 листопада 2018 року та 20 вересня 2019 року відповідач [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживає, його особистих речей не виявлено (а.с. 19-21). Таким чином судом встановлено, що відповідач понад рік (з травня 2018 року по час розгляду справи 02 березня 2020 року) відсутній без поважних причин за місцем своєї реєстрації в будинку [ADDRESS] . Частиною 2 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права розпорядження своїм майном. Відповідач, який без поважних причин був відсутній понад один рік у будинку за вказаною адресою втратив право на користування ним, а тому у позивача, як власника будинку, виникло право на звернення до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] , який належить позивачу на праві власності. Цим правом позивач правомірно скористався у спосіб, передбачений ст. 405 Цивільного кодексу України. Правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання регулюються спеціальним нормативно-правовим актом, а саме:\~Законом України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за нормами ст. 7 якого, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком позивача. Щодо позовної вимоги в частині усунення перешкод в користуванні будинком [ADDRESS] то суд вважає, що позивачем не наведено жодних доказів, які свідчать про наявність перешкод саме у користуванні вказаним будинком. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст. ст. 319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: partial