Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб: державного нотаріуса Першої Краматорської державної нотаріальної контори Фареника Олега Олександровича, [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, яка мотивована тим, що позивач 16.11.2004 року придбала житловий будинок в [ADDRESS] . З осені 2018 року чоловік позивача, [PERSON] , потребує дорогої хірургічної операції. Позивач не мала достатньо коштів для оплати операції через скрутне матеріальне становище. В цей час [PERSON] , який працює лікарем, пообіцяв їй допомогти, після чого, для отримання необхідних коштів, вона надала [PERSON] довіреність на продаж земельної ділянки та будинку в [ADDRESS] . Не порадившись з позивачем, [PERSON] , діючи в своїх інтересах, 09.02.2019 року продав вказаний житловий будинок з земельною ділянкою своєму батькові. В зв`язку з викладеним просила визнати недійним договір купівлі-продажу житлового будинку від 09.02.2019 року, зобов`язати відповідачів повернути їй житловий будинок в [ADDRESS] , та стягнути з відповідачів судові витрати. Відповідачем [PERSON] надано відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому він зазначив, що позов не визнає, вважає його необґрунтованим та безпідставним, в порушення вимог ст.81 ЦПК України позивачем не надано суду та учасникам справи жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. В задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Відповідачем [PERSON] надано відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому він зазначив, що позов не визнає, вважає його необґрунтованим та безпідставним, оскільки позивачем не надано жодних належних, достовірних доказів, які підтверджують викладені обставини. В задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач, [PERSON] , повідомила, що у 2018 році їй зателефонував її чоловік [PERSON] , та повідомив, що йому потрібні гроші на операцію, на той час вона була на заробітках та грошей в неї не було. Чоловік попросив видати довіреність на їхнього сусіда, [PERSON] , для продажу будинку, та з цих грошей заплатити за операцію. У листопаді 2018 року вона видала довіреність на [PERSON] для продажу будинку. Після цього вона неодноразово телефонувала чоловіку, та він продовжував казати, що необхідно ще пройти обстеження. У травні 2019 року вона вирішила зустрітись з [PERSON] та дізнатись, чому досі не зробили операцію її чоловіку, але [PERSON] відмовився від зустрічі. Вона поїхала до нотаріуса, забрала в нього копію договору купівлі-продажу будинку, будинок був проданий 09.02.2019 року, гроші їй за будинок не віддали, операцію чоловіку не зробили. Медичних документів, які підтверджують вартість операції та необхідність операції для її чоловіка, у неї немає. Про те, що [PERSON] лікар, їй відомо з його слів. Представник позивача, [PERSON] , в судовому засіданні підтримав позов, просив його задовольнити, зазначив, що відповідно до ч.3 ст.328 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або у інтересах іншої особи. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі за участю його представника [PERSON] . Представник відповідача, [PERSON] , в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, зазначив, що позивачем не надано жодних доказів щодо необхідності проведення операції, не підтверджено, що [PERSON] обіцяв провести операцію та повернути залишок грошей, не погоджується з правовими підставами позову. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та за участю його представника [PERSON] . Представник відповідача, [PERSON] , в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Третя особа, державний нотаріус Першої Краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О., в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні позову просив відмовити. Третя особа, [PERSON] , в судовому засіданні зазначив, що знайомий з [PERSON] з 2014 року, у 2018 році в нього виникла необхідність в проведенні операції через грижу, [PERSON] возив йому ліки, їжу, цигарки. У 2019 році він разом з [PERSON] поїхав до нотаріуса в Краматорськ для оформлення опікунства, там підписав якісь документи. [PERSON] пообіцяв зробити йому операцію, вартість операції складала близько 10 000 грн., таких грошей в нього не було. Після того, як він віддав [PERSON] довіреність на продаж будинку, той за ним почав доглядати. Коли були у нотаріуса, там були обидва відповідачі, але про будинок йому нічого не казали. Операцію йому не зробили, оскільки [PERSON] повідомив, що перед операцією необхідно лягти до лікарні на 5 днів, він не міг залишити будинок. Медичне обстеження до сьогодні він не пройшов, медичних документів для підтвердження необхідності проведення операції в нього немає. В телефонному режимі він просив дружину видати довіреність [PERSON] для продажу будинку, щоб з цих грошей оплатити операцію. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що позивач є її матір`ю, з відповідачем вони знайомі, з [PERSON] має неприязні стосунки. У жовтні 2018 року їй зателефонувала мати, сказала, що батько хворіє і йому потрібна операція, на яку потрібні значні кошти. Мати сказала, що видала довіреність [PERSON] для продажу будинку, частина грошей піде на операцію, а решту він їй поверне. У січні 2019 року вона приїхала до батька, дізналась, що довіреність вже видана, потім вона дізналась, що будинок продали, а операцію не зробили. У липні 2020 року її мати телефонувала [PERSON] , а він сказав, що вони ні про що не домовлялись. З 2018 по 2020 роки її батько до лікарів не звертався, про необхідність проведення операції йому повідомив [PERSON] . Також, він казав татові, щоб мати зробила на нього довіреність для продажу будинку. Мати не пропонувала оформити довіреність на неї, свідком угоди вона не була, особисто з [PERSON] не спілкувалась, вартість операції їй невідома, допомогу батькові вона не надавала, лише привозила гостинці. Зазначила, що має шістьох дітей, тому не мала часу на оформлення довіреності. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 23.10.2018 року [PERSON] довіреністю уповноважила [PERSON] продати за ціну і на відомих їй умовах належні їй земельну ділянку та житловий будинок, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Довіреність посвідчена 23.10.2018 року нотаріусом Солонешенського нотаріального округу Алтайського краю. 09.02.2019 року [PERSON] , за яку на підставі довіреності діє [PERSON] , та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу житлового будинку з допоміжними будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці загальною площею 0,2387 га за кадастровим номером 1424284600:02:000:0202 за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку 09.02.2019 року посвідчений державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О. В абз.6 п.1 вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку зазначено, що житловий будинок, який є предметом цього договору, є спільною власністю з [PERSON] , який окремою заявою, посвідченою 09.02.2019 року Першою краматорською державною нотаріальною конторою по реєстру №2-383, надав згоду на його відчуження. Відповідно до п.2 вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку продаж житлового будинку з допоміжними будівлями та спорудами за домовленістю сторін вчиняється за 101 700,00 грн., які покупець сплатив в повному обсязі продавцю до підписання цього договору. Крім зазначеного, в матеріалах справи міститься посвідчена державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О. заява [PERSON] від 21.10.2020 року про повний розрахунок, відповідно до якої [PERSON] підтвердив, що 09.02.2019 року він особисто отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 101 700,00 грн. за проданий на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 09.02.2019 року державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О., житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав йому з [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Фінансових, майнових та інших матеріальних та не матеріальних претензій до [PERSON] він не має. Заява підписана [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] зазначив, що не підписував заяву про повний розрахунок, підпис в заяві йому не належить. На питання суду про наявність клопотань ані позивачем, ані представником позивача клопотань про призначення почеркознавчої експертизи не заявлялось. За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави недійсності правочину. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова Пленуму) роз`яснив, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Статтею 233 ЦК не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, зокрема договору купівлі-продажу. Таким чином, для визнання правочину недійсним з цих підстав необхідно встановити наявність двох обставин - тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає доведеною ту обставину, що відповідач за придбання житлового будинку сплатив позивачу 101 700,00 грн. Факт отримання позивачем від відповідача вказаної суми грошових коштів в судовому засідання не спростований. Сплачена відповідачем [PERSON] сума у розмірі 101 700,00 грн. за житловий будинок відповідає його оціночній ринковій вартості на момент продажу, що слідує з абз.2 п.2 договору купівлі-продажу житлового будинку. Таким чином, судом не встановлено вкрай невигідних умов вчинення позивачем оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку. Оцінюючи надані сторонами докази, суд також не вбачає наявності у позивача тяжких обставин на момент укладення оспорюваного договору. Так, позивачем не надано жодних доказів щодо свого скрутного матеріального становища, щодо необхідності проведення операції чоловіку та вартості такої операції. В судовому засіданні представник позивача наполягав на тому, що вказаний договір був укладений в особистих інтересах представника за довіреністю, оскільки він продав житловий будинок своєму батькові. Відповідно до ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Тобто, для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками. Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України). За змістом статей 244-245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Як убачається зі змісту довіреності від 23.10.2018 року, яку [PERSON] видала [PERSON] , з забороною передачі повноважень третім особам, строком на три роки, останній уповноважений бути представником позивача при продажі за ціну і на відомих їй умовах належних позивачу земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: [ADDRESS] . 09.02.2019 року [PERSON] , за яку на підставі довіреності діє [PERSON] , та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу житлового будинку з допоміжними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Отже, [PERSON] на підставі вищезазначеної довіреності продав належний [PERSON] житловий будинок за 101 700,00 грн. - ціною, визначеною за висновком про вартість майна від 08.02.2019 року, складеного ПП «Капітал-Експерт», про що зазначено в абз.2 п.2 договору купівлі-продажу житлового будинку. Договір купівлі-продажу житлового будинку було нотаріально посвідчено. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За змістом ч. 1ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Укладення договору купівлі-продажу, в ситуації коли від імені продавця діє представник (син відповідача), саме по собі не свідчить, що мала зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем (батьком представника). Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.09.2019 року за № 554/10202/13-ц. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. У силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження фактів умисної змови представника однієї сторони з іншою стороною проти інтересів позивача, якого він представляв, та про наявність збитків й причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками, крім того, встановлено, що представник не є одночасно представником обох сторін за оспорюваним договором, тому суд приходить до висновку, що [PERSON] мав повноваження на відчуження житлового будинку. Суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що спірний договір було укладено під впливом тяжкої для позивача обставини та на вкрай невигідних умовах, а тому відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним. Оскільки твердження позивача про недійсність договору купівлі-продажу житлового будинку доказами відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України не підтверджено, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed