Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. 07 березня 2018 року за договором купівлі - продажу позивачем [PERSON] був придбаний будинок за адресою: [ADDRESS], згідно п. 11 якого, попередній власник зобов'язаний разом з іншими співвласниками звільнити будинок та знятися з реєстраційного обліку. Проте, звільнивши будинок, відповідач не знявся з реєстраційного обліку, чим створює перешкоду у користування майном позивачу, тому [PERSON] просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2018 року справа прийнята у провадження судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя Дмитрієвої М.М., відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04 липня 2018 року підготовче засідання у справі закрито, призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач не з'явився, до суду направив свого представника. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що позовні вимоги підтримує, не заперечує проти винесення заочного рішення, на фіксуванні судового процесу не наполягає. Відповідач [PERSON], повідомлена своєчасно та належним чином про дату, час та місце розгляду справи, шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не з'явилася, причини її неявки суду невідомі. Направлені на її адресу конверти із судовими повістками були повернуті до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Оскільки суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву, позицію представника позивача, що останній не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив, на підставі ст. 280 ЦПК України, розглянути справу заочно та, згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальнуваного технічного засобу. Встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] на праві власності належить будинок за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу від 07 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горбашко М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 158, та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В зазначеному будинку зареєстрована з 26 травня 2015 року, але не проживає [PERSON], [INFO], що підтверджується довідками Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 02 квітня 2018 року № 04-42/3-3/1097 та від 08 травня 2018 року № 01-17/01/2899. Згідно зі ст. ст. 30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з нормами ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Крім того, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні його права користування чи розпорядження своїм майном. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved