Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 20 листопада 2019 року звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача 110897 грн. 67 грн. В обґрунтування поданого позову позивач посилалася на те, що вона є єдиним засновником і директором ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа №5». У червні 2014 року, враховуючи необхідність облаштування прилеглої території будівлі, на якій розташована школа, за наполяганням батьків учнів, на загальних зборах було вирішено замінити асфальтове покриття та бордюри, укласти нове покриття частково тротуарною плиткою, та виконати інші необхідні будівельно-ремонтні роботи. Для виконання цих робіт, одним із батьків учня школи було запропоновано залучити Виробничо-комерційну фірму ТОВ «СМУ-7», директором якої є [PERSON] , переговори з яким відносно подальших будівельних робіт батьки учнів школи доручили здійснювати директору школи [PERSON] . У червні 2014 року відповідач прибув до школи і надав свої письмові пропозиції у вигляді переліку необхідних робіт і матеріалів. Після узгодження всіх істотних умов та строку завершення робіт, відповідач привіз на прилеглу територію необхідну кількість будівельної техніки та будівельних матеріалів, і будівельників, які розпочали роботи. У період з липня і до початку вересня 2014 року будівельниками під особистим контролем [PERSON] було виконано певну частину робіт по покриттю асфальтом та укладення брущатки, демонтажу бортових цеглин і встановлення нових. В процесі виконання робіт директор звертала увагу [PERSON] на неякісне виконання цих робіт, на що останній обіцяв усунути недоліки. Відповідач звернувся до директора школи з проханням надати аванс у вигляді певної суми готівкових коштів для здійснення ним оплати роботи будівельників, і 25 серпня 2014 року отримав особисто грошові кошти в розмірі 25 000 грн. 02 вересня 2014 року відповідач знову звернувся до директора школи з проханням заплатити кошти і в цей же день [PERSON] особисто отримав 60 000 грн. У подальшому [PERSON] 05 вересня 2014 року отримав також 11600 грн. і 4500 доларів США. Таким чином загальна сума отриманих особисто відповідачем коштів склала 155 100 грн., на підтвердження чого відповідач особисто здійснив підпис у книзі обліку готівкових коштів, ведення якої здійснювалось у школі. Оскільки «підрядником», яким виступив відповідач у взаємовідносинах зі школою, не були виконанні всі оговорені роботи, а якість тих, що були виконані викликала у директора і батьків сумніви, було прийнято рішення не підписувати наданий [PERSON] акт приймання виконаних робіт і одночасно направити на адресу відповідача пропозицію прийняти участь у проведенні незалежної будівельно-технічної експертизи щодо з`ясування обсягу та якості виконаних робіт. Школа самостійно провела таку незалежну експертизу, згідно із висновками якої було встановлено, що обсяг виконаних робіт є значно меншим ніж було обумовлено домовленістю сторін і меншою за вартістю, ніж отриманні ним гроші, фактична вартість виконаних робіт згідно локального розрахунку складає суму 107 589грн. Таким чином, вартість фактично виконаних робіт менша ніж загальна сума отриманих особисто відповідачем коштів на суму 47 511 грн., до того ж якість цих робіт є незадовільною. Школа була вимушена звернутися з позовом до господарського суду Дніпропетровської області у 2015 році. В ході розгляду справи були проведені судові експертизи, якими підтверджено вчинення підпису у книзі обліку готівкових коштів особисто [PERSON] , господарським судом було прийнято рішення про задоволення вимог та стягнення з ТОВ «СМУ-7» надмірно отриманих коштів в сумі 47 511 грн. Однак, вказане рішення суду було скасовано з підстав не надання школою доказів укладення з ТОВ «СМУ-7» договору підряду і отримання безпосередньо саме цією юридичною особою ТОВ «СМУ-7» вказаної суми грошей. В той же час, жодним із цих рішень не було встановлено і не заперечується той факт, що гроші отримані особисто [PERSON] , що надавало підстави позивачу для звернення з аналогічним позовом до суду загальної юрисдикції з вимогами до фізичної особи [PERSON] . При цьому рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/11608/17 було стягнуто вказані кошти на користь TOB «Приватна середня загальноосвітня школа №5». Проте судом апеляційної інстанції від 04 липня 2019 року вказане рішення було скасовано та зазначено, що позовні вимоги заявлені неналежним позивачем, оскільки під час розгляду справи встановлено, що ТОВ «Приватна середня школа №5» не належить право вимоги щодо стягнення з [PERSON] коштів в розмірі 47511 грн. Фізична особа [PERSON] , яка не залучалась до участі в даній справі, не позбавлена можливості на захист своїх прав та законних інтересів звернутися до суду з цивільним позовом. Оскільки відповідач [PERSON] у добровільному порядку не бажає повернути надмірно отримані ним особисто кошти, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. При цьому, відповідач [PERSON] на протязі п`яти років користується грошима позивача та не бажає їх повертати добровільно, а ці гроші зазнали значного знецінення, позивач вважає за необхідне заявити вимоги про стягнення з відповідача суми з індексацією, яка утворилася з серпня 2014 року по жовтень 2019 року, що становить суму 110 890 грн. 67 коп. (а.с.2-7). Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 листопада 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.18). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.19). До суду 09 грудня 2019 року на запит надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.20). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів (а.с.21-22). До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 15 січня 2020 року надійшов відзив представника відповідача, у якому останній просить позовні вимоги залишити без задоволення. Так, в обґрунтування поданого відзиву представник відповідача зазначив, що у матеріалах справи немає жодних належних доказів, які б підтверджували будь-які договірні відносини між позивачем та відповідачем. Позивач у позовній заяві посилається на те, що сторони домовились про погодження усіх істотних умов договору будівельного підряду, однак це не відповідає дійсності, оскільки позивач повинен був як найменш надати проектно-кошторисну документацію та погодити її, про що підтвердження у наданих позивачем документах немає. Позивачем не надано доказів про те, що [PERSON] отримав будь-які грошові кошти, оскільки «Книга учета выдачи наличных средств» та «папірець» з цифрами, надані позивачем, не є належними доказами передачі та отримання грошей. Також, представник відповідача зазначив, що у матеріалах цивільної справи № 201/11608/17 наявні дві судові почеркознавчі експертизи, згідно яких [PERSON] не робив своєю рукою запис про отримання грошей. Більш того у судовому порядку (у справі № 904/4991/15) було встановлено факт того, що саме працівник позивача робив відповідні записи про нібито отримання грошей [PERSON] , а не особисто [PERSON] , що також не заперечувалось представником позивача. Позивач під час розгляду справи № 201/11608/17 у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська, так і під час слухання справи у Господарському суду Дніпропетровської області по справі № 904/4991/15, стверджував що ремонтні роботи проводились саме ТОВ ВКФ «СМУ-7», а не особисто [PERSON] , про те ці факти були проігноровані позивачем під час складання позову, що свідчить про надуманість та безпідставність позовних вимог, також безпідставність явно вбачається з тексту позову, коли позивач в обґрунтування своєї правової позиції цитує рішення суду першої інстанції, - яке скасоване. Також, у позові позивач посилається на акт приймання виконаних робіт, у якому підроблено підпис [PERSON] , що підтверджується висновками почеркознавчої експертизи від 26 жовтня 2015 року №4017-15, яка проводилась під час розгляду справи № 904/4991/15 у господарському суді Дніпропетровської області. [PERSON] взагалі не визнавав та не визнає, факт того, що їм були отримані будь-які грошові кошти, а свій підпис він міг поставити тільки у журналі відвідувань навчального закладу, який в подальшому, як вважає відповідач, був перероблений у «Книгу учета наличных средств» (документ який не регламентований жодним нормативним документом), всі ці факти були досліджені та відображені у судових рішеннях по справі № 904/4991/15, копії яких надавались до матеріалів цивільної справи № 201/11608/17. Також представник відповідача звертає увагу суду на те, що позивач у позові жодним чином не обґрунтував наявність законних підстав саме у позивача на стягнення не її особистих коштів саме на її користь, адже з тексту позову вбачається, що позивач [PERSON] до указаних грошових коштів ніякого відношення не має. Крім того, представник відповідача просить застосувати до позовних вимог строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав позивач дізналася ще у серпні 2014 року (а.с.25-28, 46). 05 лютого 2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, у якому зазначила, що на початку 2015 року вона звернулася до господарського суду Дніпропетровської області з відповідним позовом до [PERSON] , де справа перебувала на розгляді до 2017 року. В 2017 році позивач звернулася з відповідним позовом до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Таким чином, у відповідності до ст. 264 ЦК України позовна давність переривалася, а отже заява представника відповідача про застосування строку позовної давності є безпідставна. Крім того, вважає, що відповідач вкотре намагається уникнути відповідальності за незаконне утримання чужих коштів. При цьому, всі висновки судових експертів повністю спростовують заперечення відповідача про те, що він начебто не здійснював підпис за отримані ним особисто кошти. Щодо твердження відповідача про неналежність позивачу грошових коштів, позивач зазначила, що саме їй батьки доручили здійснювати всі необхідні перемови з майбутнім виконавцем ремонтних робіт [PERSON] та зібрати гроші на проведення цих робіт. Отже, виконуючи доручення батьків, [PERSON] отримала під звіт зібрані кошти, серед яких є і її особисті, оскільки вона за своїм статусом є одноособовим засновником та виконавчим директором ТОВ «Приватна школа №5» та приватним підприємцем. На думку позивача, відповідач не спростував належними і допустимими доказами вимоги позивача, які останній довів існуючими доказами, отже позовні вимоги обґрунтовані і тому підлягають задоволенню (а.с.61-64). До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 24 лютого 2020 року надійшли заперечення представника відповідача, у яких зазначив, що позивач не підтвердила відсутність строку позовної давності, оскільки до Господарського суду Дніпропетровської області і Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська не зверталася фізична особа [PERSON] . Також позивач уникає того факту, що у судовому порядку було встановлено факт того, що саме робітником ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа 5» було виконано напис про нібито отримання коштів [PERSON] , а тільки підпис виконано ним. Також, позивач не уточнює, яка сума коштів належала особисто їй (а.с.74-77). 02 березня 2020 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача, у якому посилалася на відсутність пропуску строку позовної давності, а належність їй грошових коштів підтверджується постановою Дніпровського апеляційного суду та протоколом загальних зборів батьків учнів школи (а.с.86-88). Також представником позивача було надано 10 березня 2020 року додаткові пояснення та докази, у яких посилалася на те, що [PERSON] є єдиним власником приватної школи та вся діяльність здійснюється виключно за її власні кошти, та в окремих випадках нею додатково можуть використовуватися інші кошти (благодійні внески). Отже, саме [PERSON] є особо, якій неправомірними діями відповідача завдано матеріальної шкоди (а.с.91-92). Від представника позивача 03 серпня 2020 року до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі відповідача, оскільки останній належним чином повідомлений про дату та час слухання справи. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.125). Від представника відповідача електронною поштою до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадженням карантину, а також його особистим перебуваннями на карантині (а.с.126). Суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 1 серпня до 31 серпня 2020 року карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Постановою Кабінету Міністрів № 343 відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів. Постановою Кабінету Міністрів № 392 запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією. Зокрема, дозволено: з 22 травня 2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25 травня 2020 року перевезення пасажирів метрополітенами. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. В той же час суд звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції, статті 2 ЦПК одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] є директором ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» та діє на підставі статуту (а.с.8, 93-94). Під час проведення батьківських зборів у вказаній школі у серпні 2014 року було вирішено провести роботи з ремонту прилеглої території школи (а.с.11). У зв`язку з цим на адресу директора школи [PERSON] було направлено лист № 67 від 20 червня 2014 року за підписом директора «СМУ-7» [PERSON] , який містить перелік необхідних робіт та матеріалів із зазначенням їх вартості (а.с.9). За твердженням позивача, [PERSON] для проведення будівельно-ремонтних робіт отримав від директора школи 25 серпня 2014 року грошові кошти у розмірі 25 000 грн., 02 вересня 2014 року - 60 000 грн., 05 вересня 2014 року - 11 600 грн. і 4 500 доларів США. Таким чином, загальна сума отриманих коштів склала 155 100 грн., про що свідчить підпис останнього у книзі обліку видачі готівкових коштів (а.с.174). Позивач посилається на те, що відповідач виконав роботи не у повному обсязі та неякісно, у зв`язку з чим було проведено будівельно-технічну експертизу. Згідно із висновком будівельно-технічної експертизи фактична вартість виконаних будівельно-дорожніх робіт, проведених на території приватної школи № 5 склала 107 589 грн. У зв`язку з викладеним ТОВ «Приватна загальноосвітня школа № 5» звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовом до ТОВ «СМУ-7» про стягнення 47511 грн. надлишково сплачених грошових коштів за виконанні підрядні роботи з облаштуванню асфальтного покриття навколо приватної школи. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23 лютого 2017 року рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року було скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.41-44). Зокрема під час розгляду справи було встановлено, що договір підряду щодо облаштування асфальтного покриття між сторонами не укладено, акт виконаних робіт між сторонами підписаний не був. Суд апеляційної інстанції зазначив, що висновки судових експертиз не підтверджують виконання підрядних робіт саме відповідачем ТОВ «СМУ-7», отримання оплати за виконанні роботи відповідачем як юридичною особою, ані [PERSON] як фізичною особою (а.с.35-42). У подальшому у серпні 2017 року ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення незаконно отриманих коштів. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2018 року позовні вимоги були задоволенні. Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2018 року було скасоване, у задоволенні позову відмовлено. Так, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги заявлені неналежним позивачем, оскільки під час розгляду справи встановлено, що ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» не належить право вимоги щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 47 511 грн., вказані кошти не обліковувались на балансі школи (а.с.30-34). Під час розгляду справи представником відповідача було заявлено про застосування строку позовної давності. Згідно із ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Заявлені позивачем позовні вимоги не є окремими видами вимог до яких застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік (ст. 258 ЦК України), в тому числі вимога у зв`язку з недоліками проданого товару. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Так, визначений законом строк позовної давності не сплинув, оскільки, про порушення свого права позивач, будучи директором школи, дізналися кінці 2014 року, на початку 2015 ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5» звернулося в суд з позовом до ТОВ «СМУ-7». Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23 лютого 2017 року у задоволенні позову було відмовлено. У подальшому ТОВ «Приватна середня загальноосвітня школа № 5», директором якої є [PERSON] звернулося до суду з позовом у серпні 2017 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2018 року було скасовано, у задоволенні позову відмовлено. 20 листопада 2019 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом в межах позовної давності. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18). Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом саме на позивача покладається обов`язок довести ті обставини, які є підставою для звернення, в тому числі порушення права з боку відповідача. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, оцінивши надані учасниками справи на підтвердження своїх доводів та заперечень докази в їх сукупності за правилами ст. 89 ЦПК України, дійшов до висновку про відсутність належних та допустимих доказів того, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 155 100 грн., а запис у книзі обліку видачі готівкових коштів суд не може прийняти як належний доказ отримання таких коштів. Інших належних та допустимих доказів на отримання відповідачем указаних коштів позивач не надала. З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed