Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася представник Одеської міської ради з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Юлія Анатоліївна, державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Шеплоцька Христина Богданівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Галина Леонідівна, в якому просила визнати спадщину після смерті [PERSON] , що складається з квартири за адресою: [ADDRESS] відумерлою, витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь ОМР зазначену квартиру. Також просила встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого воно є підставою для скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну квартиру. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що співробітниками Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, в ході якого встановлено наступне. Так, [INFO] померла [PERSON] , після якої відкрилася спадщина, що складається з двокімнатної квартири загальною площею - 37,3 кв.м., житловою площею - 24,0 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак, жодний спадкоємець до нотаріальної контори для прийняття спадщини не звертався. Вказана квартира входила до складу спадщини, а тому, враховуючи відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, є відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади м. Одеси. 17 жовтня 2017 року державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] , на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2003 року по справі №2-3100/2003. Надалі, 30.11.2017 року вказаним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію змін, за яким була змінена площа спірної квартири. 04 грудня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. посвідчено договір купівлі - продажу, за яким [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] , та зареєстровано право власності на квартиру за [PERSON] . Оскільки, на думку позивача, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2003 року по справі №2-3100/2003 право власності за [PERSON] не визнавалось, останній не набував права власності на спірну квартиру, та не мав права її відчужувати. Тому позивач вважає, що територіальна громада м. Одеси з часу відкриття спадщини набула речові права на нерухоме майно, а спірне майно вибуло з її володіння поза її волею на підставі договору купівлі - продажу, а тому таке майно підлягає витребуванню з чужого володіння. Також просить встановити порядок виконання, за яким рішення суду про задоволення позову є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за Одеською міською радою, а попередні реєстрації права власності на спірну квартиру підлягають скасуванню. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Подберезська Н.В. у судовому засіданні надала пояснення, відповідно до яких позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволені. Пояснила, що відповідач є добросовісним набувачем та позивач не набув право на спірну квартиру, тому й не може витребувати у неї майно. А вона є власником квартири, відповідно до договору купівлі - продажі, який не визнано недійсним. Обґрунтування своєї правової позиції викладено у відзиві до позовної заяви та письмових поясненнях [PERSON] , які долучені до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] у судових засіданнях участі не приймав. Відповідно до актового запису про смерть, яка була надана в процесі розгляду справи, [PERSON] помер [INFO] . Згідно даних з нотаріальної контори спадкова справа після його смерті не заводилась. Спадкоємців, які на час смерті проживали разом з спадкодавцем судом не встановлено. Враховуючи особливості позовних вимог до вказаного відповідача, його смерть не змінює кваліфікацію спірних правовідносин, збільшення суб`єктивного складу, та не впливає на прийняте рішення по суті за результатами розгляду справи. Треті особи - державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А., державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Шеплоцька Х.Б. та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Г.Л. у судовому засіданні участі не приймали, про дату, час та місце розгляду справи були сповіщені у встановленому законом порядку, про причини неявки до суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників процесу, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви частково - в частині визнання спадщини відумерлою, в іншій частині відмовляє у задоволені. Судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні до них правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , про що у книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний актовий запис №4074. Після її смерті відкрилася спадщина, що складається з двокімнатної квартири загальною площею - 37,3 кв.м., житловою площею - 24,0 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому, жодна особа не зверталася до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини, а тому не було спадкоємців за заповітом та за законом. Крім цього, згідно з довідкою форми №1 від 29.05.2018 року №1060, виданою посадовими особами КП «ЖКС «Хмельницький», померла [PERSON] до [INFO] проживала одна за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положення ст. 1277 ЦК України визначають, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. З цієї норми права випливає, що у разі наявності вказаних умов, на підставі рішення суду спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. До звернення з заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. Цей інтерес (законні очікування) полягає у прагненні органу місцевого самоврядування набути право власності на відумерлу спадщину. Паралельно з цим інтересом у територіальної громади існує обов`язок звернутися до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси ( частини 1 і 2 ст. 3 ЦПК України). Згідно ст. ст. 5, 140 і 143 Конституції України передбачено, що народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Територіальна громада міста безпосередньо або через утворені органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування» передбачено, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Виконуючи вказаний обов`язок, з метою захисту майнового права і законного інтересу громади м. Одеси представник Одеської міської ради звернувся до суду з позовними вимогами. Відповідно до ст. 338 ЦПК України, суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Враховуючи, що відсутні спадкоємці після смерті [PERSON] за заповітом і за законом, що підтверджується матеріалами справи та не оспорювалось учасниками процесу, а також той факт, що заява про визнання спадщини відумерлою подана після спливу одного року з часу відкриття спадщини, наявні підстави для її задоволення та визнання спірної квартири відумерлою спадщиною. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідач [PERSON] та її представник фактично не заперечували проти визнання спадщини відумерлою. Що стосується позовних вимог про витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради спірної квартири, суд зазначає наступне. 17 жовтня 2017 року державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37599631, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2003 року по справі №2-3100/2003. В подальшому, 30.11.2017 року, вказаним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію змін, індексний номер: 37599631, за яким була змінена площа спірної квартири. Між [PERSON] та [PERSON] 04.12.2017 року було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., якою також прийнято рішення та внесено відповідний запис про державну реєстрацію права власності нерухомого майна за [PERSON] . Так, позивач стверджує, що реєстрація права власності на спірну квартиру відбулася на підставі підробленого рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2003 року по справі №2-3100/2003. Цей факт було встановлено в процесі розгляду справи, та підтверджується відповіддю керівника апарату суду Німас І.Я. від 15.03.2019 року, в якому зазначено, що під номером справи №2-3100/03 зареєстровані інші сторони. Стосовно вказаної обставини сторони не заперечували та фактично визнали у судовому засіданні. У зв`язку з тим, що фактично право власності за [PERSON] зазначеним рішенням суду не визнавалося, він не набув права власності на спірну квартиру та не мав права її відчужувати. Тому, на думку позивача, спірна квартира підлягає витребуванню з володіння [PERSON] на користь Одеської міської ради. При цьому, позивач не заявляв позовні вимоги про визнання договору купівлі - продажу недійсним та визнання за ним права власності. Суд не може погодитися з доводами позивача, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під - час розгляду справи та не доведені належними доказами, та позовні вимоги в частині витребування майна не обґрунтовані. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: 1) визнання права; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення . Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Право на відумерлу спадщину регулюється Книгою 6 ЦК - Спадкове право і знаходиться у главі 87 - Здійснення права на спадкування. Вказане право виникає із специфічних, виключних спадкових відносин і прирівнюється до спадкування за законом. В даному випадку територіальна громада міста Одеси на час укладання вказаного договору відчуження спірної квартири остаточно не набула права власності на цю квартиру, захист її права не може здійснюватися шляхом віндикаційного позову. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно статті 388 цього Кодексу, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи, зокрема, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Суд враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що [PERSON]., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до [PERSON]. як спадкоємця [PERSON], відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру [PERSON] . стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви [PERSON] . про визнання його спадкоємцем [PERSON] По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені [PERSON]. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності [PERSON]. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях [PERSON]. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій [PERSON]. було порушено. З огляду на що [PERSON] . був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття [PERSON] квартири [PERSON] . практично збіглося з його визнанням як спадкоємця [PERSON] і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії [PERSON]. і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Добросовісне набуття права власності на нерухоме майно [PERSON] сторонами визнано та не оспорювалось. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 p., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Виходячи із принципу відповідальності держави перед людиною за свою діяльність (ст. 3 Конституції України), уповноважений державний орган має виконувати свої повноваження з тією метою, з якою йому ці повноваження були надані відповідним законом. В свою чергу, [PERSON] , яка уклала угоду купівлі - продажу належної їй квартири з [PERSON] , мала усі підстави розраховувати, що вона набуває право власності на нерухоме майно на підставі законних документів його власника, адже вони були отримані ним від органів державної влади в межах повноважень цих органів, в даному конкретному випадку, органів державної реєстрації речових прав, та їх перевірку здійснювала нотаріус перед посвідченням договору купівлі - продажу, що входить до його обов`язку. Крім цього, [PERSON] не мала можливості, а тим більше обов`язку, перевіряти правомірність проведених державним реєстратором процедур і достовірно знати про їх протиправність. Фактичне покладання на [PERSON] з боку Одеської міської ради відповідальності за неналежне виконання уповноваженими органами держави своїх функцій, покладених на них законом, вочевидь, не відповідає принципу верховенства права. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року (справа № 521/8368/15-ц). Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у [PERSON] , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Отже, у задоволенні позовної вимоги про витребування спірного майна суд відмовляє. Стосовно вимоги позивача про встановлення порядку виконання рішення суду, що є підставою для скасування реєстрації права власності, а також підставою для реєстрації за Одеською міською радою права власності на спірну квартиру, суд відмовляє у їх задоволені, виходячи з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із ст.ст. 26, 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентують, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав, а також, що Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, зокрема, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, рішення суду по цій справі є саме таким рішенням, яке передбачено вищенаведеними положеннями ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому немає підстав для встановлення порядку його виконання, та можливе лише у разі відмови відповідного органу реєстраційної служби у вчинені певних дій. Крім цього, слід зазначити, що позивач просить, зокрема, встановити порядок виконання рішення суду, в частині реєстрації права власності за Одеською міською радою, однак, позивачем вимоги про визнання за ним права власності на спірне майно не заявлялися та не були предметом розгляду у судовому засіданні, а тому немає підстав для встановлення такого порядку виконання рішення суду. Також слід зазначити, що ці вимоги не є саме позовними, оскільки позивач вказує про встановлення порядку виконання рішення. А відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 265 ЦПК України, порядок та строк виконання рішення в резолютивній частині вказується у разі необхідності. Однак, такої необхідності немає з підстав вказаних вище. Така позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі за №265/5040/13-ц. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з врахуванням часткового задоволення позовних вимог, вирішення питання розподілу судових витрат не є необхідним та покладається пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Попри це, суд не вирішує це питання, оскільки сторонами в судовому засіданні такі вимоги заявлені не були. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу № 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Outcome: partial