Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Запоріжжя звернувся [PERSON] з позовом до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа Міське комунальне підприємство «Основаніє» про поновлення реєстрації місця проживання. В позові зазначає, що в серпні 2008 року комунальне підприємство «Ремонтно-експлуатаційне підприємство по обслуговуванню гуртожитків звернулось до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання втратившими право користування житловим приміщенням, скасування реєстрації та стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.02.2009 р. позову було задоволено, визнано до [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS], зобов'язано сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області скасувати реєстрацію зазначених осіб за вищезазначеною адресою, стягнуто з них у солідарному порядку на користь позивача 4 621,46 грн. за комунальні послуги. На підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.02.2009 р., [PERSON], 01.10.2009 р. було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Дізнавшись про це, [PERSON], 10.09.2014 р. звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 09.02.2009 р. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03.10.2014 р. заочне рішення від 09 02.2009 року скасовано. Після скасування заочного рішення з уточненим позовом до суду звернулось міське комунальне підприємство «Основаніє», в якому зазначило, що 27.04.2012 р. рішенням Запорізької міської ради було припинено діяльність КП «РЕПОГ» шляхом їх приєднання до МКП «Основаніє». МКП «Основаніє» є правонаступником КП «РЕПОГ». Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2014 р. [PERSON] визнано такою, що втратила право користування [ADDRESS], та відмовлено у визнанні [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS]. Таким чином, позивача зняли з реєстрації за заочним рішенням, яке скасовано, при перегляді справи в загальному порядку у задоволенні позову відмовлено. Отже, право користування кімнатою [ADDRESS] в нього збереглося. На сьогоднішній день [PERSON] продовжує жити в зазначеній кімнаті, але змінилася її нумерація: замість [NUMBER] стало просто [NUMBER]. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач [PERSON] просить суд зобов'язати Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради поновити реєстрацію місця проживання [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, але до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, але до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову на вищезазначених підставах не заперечував, зазначив, що згідно рішення міської ради від 25.03.2016 року [ADDRESS] була перейменована у квартиру [NUMBER]. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно талона зняття з реєстрації місця проживання в Україні [PERSON] знято з реєстрації місця проживання 01.10.2009 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03.10.2014 року скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.02.2009 року по справі за позовом КП РЕПОГ до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та призначити справу до розгляду в загальному порядку на 30.10.2014 року на 14-00 год. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.11.2014 року позов МКП «Основаніє» до [PERSON], [PERSON] про визнання втратившими право користування житловим приміщенням, скасування реєстрації та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено частково, [PERSON] визнано такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS], відмовити у визнанні [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS], з [PERSON] стягнуто на користь МКП «Основаніє» заборгованість у сумі 4621, 46 грн. Статтею 7 Закону України від 11.12.2003 №1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналогічне положення містить в абз. 3 п. 3.1 розділу III Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 №1077 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 за №2109/22421 (далі - Порядок №1077). Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких є відновлення становища, яке існувало до порушення. Крім того, слід врахувати, що навіть якщо позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права, що порушене, то у таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11, в якій суд прийшов до наступних висновків: «У звязку з цим відмова суду касаційної інстанції у задоволенні позову з тих підстав, що обраний ним спосіб захисту не передбачений законом не можна визнати обґрунтованим. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення га наслідкам, спричиненим ним порушенням». Так як постанову Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6- 20цс11 було прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права в подібних правовідносинах, вона відповідно до процесуального законодавства є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, а також зумовлює обов'язок останніх привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved