Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом [PERSON] до Державного підприємства «Центру державного земельного кадастру», в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 2370,02 гривень (компенсацію з інфляційних втрат за строк невиплати), суму у розмірі 79420,14 гривень (середній заробіток за весь строк затримки виплати), що разом складає 81790,16 гривень, а також просив витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача, обґрунтовуючи свою вимогу таким. [PERSON] працював в Одеській регіональній філії Державного підприємства Центр державного земельного кадастру» на посаді директора з 04 квітня 2016 року. Звільнився з посади 13 березня 2017 року, проте, порушуючи положення ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України, роботодавець не здійснив повний розрахунок з [PERSON] у день звільнення.Відповідач сплатив позивачу заборгованість у розмірі 26286,80 гривень лише 03 січня 2018 року, тобто через 279 днів (дата звільнення 13 березня 2017 року). На адвокатський запит за № 62 від 28 вересня 2017 року відповідач надав позивачу довідку за № 01-01/3214 від 20 жовтня 2017 року, в якій вказав середньоденну заробітну плату за 1 робочий день в розмірі 284,66 гривень. Тому, позивач, посилаючись на ст. ст. 47, 116, 117 КЗпП України, ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадян частини доходів, у звязку із порушенням строків їх виплати», вимушений звернутися з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів. [PERSON] підприємство «Центр державного земельного кадастру» позов не визнав, надав відзив на позов, в яких просив у задоволенні позову позивача відмовити, посилаючись на те, що відповідно до розрахунків у позовній заяві, позивач перемножив середньоденну заробітну плату на загальну кількість днів прострочення. Доводи позивача, про розрахунок заборгованості за весь час прострочення (включаючи вихідні дні) не ґрунтується на вимогах законодавства. Пояснення представника повивача про неотримання відомостей про середню заробітну плату за два останні місяці не відповідають дійсності. На адвокатський запит, відповідач, листом від 20 жовтня 2017 року за № 01-01/3214, надав відомості про середню заробітну плату яка становила 284,66 грн. (середньоденна заробітна плата за 1 робочий день.). Відповідний розрахунок було здійснено на підставі порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року (п. 8 «...Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) відпрацьованих робочих днів (годин...). З урахуванням вимог Кодексу законів про працю України та інших законодавчих актів які регулюють тривалість робочого тижня, середньомісячна кількість робочих днів, при п'ятиденному робочому тижні, складає приблизно 21 день та в свою чергу кількість робочих днів прострочення у виплаті заробітної плати становить 203 дні, а тому сума яка повинна була бути розрахована стороною позивача складає 57785,98 грн. (284,66 грн. х 203 дні).Окрім цього, позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки положення ст. 117 КЗпП України, в даному випадку не підлягає застосуванню. Відповідно до відомостей які надав позивач (копія трудової книжки) останній працював на посаді директора філії. Заборгованість по виплаті заробітної плати виникла у період коли позивач займав керівну посаду на підприємстві. Згідно з статтями положення про Одеську РФ ДП «ЦДЗК», управління філією здійснює начальник філії. Тобто, начальник філії є керівним органом Підприємства (управлінський персонал), на які покладено обов'язки забезпечувати раціональне використання коштів, організовувати та проводити весь комплекс робіт пов'язаних з отриманням прибутку. Як, вже зазначалося, перед позивачем у відповідача була наявна заборгованість з виплати заробітної плати яка виникла у зв'язку з відсутністю грошових коштів на рахунках та доведення регіональної філії майже до стану банкрутства. Оскільки, відповідний стан (критичний), відбувся за управління (менеджменту) керівництва філії до складу якого входив [PERSON], а тому саме, зокрема і з його вини, як працівника керуючої ланки управління підприємства відбулася відповідна затримка по виплаті заробітної плати. З вищенаведеного вбачається, що оскільки заборгованість по виплаті заробітної плати сталася, зокрема, і з вини [PERSON], як працівника (директора філії), положення статті 117 КЗпП України не можуть застосовуватися, а вимога про стягнення середнього заробітку за весь строк затримки виплат - є незаконною та необґрунтованою.Відповідні відомості зокрема підтверджуються приписами головного управління Держпраці в Одеській області, де встановлюються зокрема і порушення трудового законодавства щодо інших працівників, дотримання якого покладається на посадових осіб підприємства.Більше того, позивач взагалі не надає та не наводить ніяких доводів щодо наявності вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум. У наступному судовому засідання позивачем були зменшені позовні вимоги, оскільки відповідач сплатив позивачу заборгованість у розмірі 26286,80 гривень лише 03 січня 2018 року, тобто через 279 днів (дата звільнення 13 березня 2017 року), а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 2173,92 гривень (компенсація з інфляційних витрат за строк невиплати)і 79420,14 гривень (середній заробіток за весь строк затримки виплати), що разом складає 81594,06 гривень. Дослідивши матеріали справи, допитавши сторін, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених ними письмових доказів. [PERSON] працював в Одеській регіональній філії Державного підприємства Центр державного земельного кадастру» на посаді директора з 04 квітня 2016 року по 13 березня 2017 року. Роботодавець не здійснив повний розрахунок з [PERSON] у день звільнення. Станом на дату звільнення заборгованість Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» перед [PERSON] складала 26286,80 гривень. Відповідач сплатив позивачу заборгованість у розмірі 26286,80 гривень 03 січня 2018 року, тобто через 279 днів (дата звільнення 13 березня 2017 року). На адвокатський запит за № 62 від 28 вересня 2017 року відповідач надав позивачу довідку за № 01-01/3214 від 20 жовтня 2017 року, в якій вказав середньоденну заробітну плату за 1 робочий день в розмірі 284,66 гривень. Загальна сума інфляції за період квітень 2017 року по листопад 2017 року складає 100,9% х 101,30% х 101,60% х 100,20% х 99,9% х 102% х 101,2% 100,9% = 108,27%. Сума боргу з урахуванням комненсації складає 26286,80 грн. / 100% х 108,27% = 28460,72 грн. Таким чином сума компенсації в наслідок затримання відповідачем розрахунку з позивачем, складає 28460,72 грн. - 26286,80 грн. =2173,92 грн. Кількість днів між днем звільнення 13 березня 2017 року та по день погашення заборгованості (03 січня 2018 року) складає 203 робочі дні, а тому сума яка повинна бути сплачена відповідачем складає 57785,98 грн. (284,66 грн. х 203 дні). Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у ній статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Обчислення середньої заробітної плати у випадках виплати вихідної допомоги та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати, встановлено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року. Відповідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про працю» суд, установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку у разі звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації, суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності. Згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-11 та Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, заробітна плата, яка виплачується з порушенням строків її виплати, підлягає виплаті з компенсацією втрати частини доходу (заробітної плати) у зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції. Відповідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Таким чином, загальний розмір компенсації втрати частини доходу у зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції [PERSON] складає 2173,92 гривень. Крім того, при вирішенні спору про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, при не проведенні його до розгляду справи, - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норми матеріального права, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України розглядаючи справу від 26 жовтня 2016 року за № 6-1395цс16 (№ в ЄДРСРУ 62425737) підтвердили раніше висловлені правові позиції, а саме: в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності (Постанова ВСУ від 03 липня 2013 року по справі № 6-60цс13 (№ в ЄДРСРУ 32532907). За постановою ВСУ від 21 січня 2015 року по справі № 6-2807цс16 механізм здійснення відповідного розрахунку визначено згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов частково обґрунтованим та стягнути з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь [PERSON] 2173,92 гривен (компенсація з інфляційних втрат за строк невиплати), 57785,98 гривен (середній заробіток за весь строк затримки виплати), а у загальній сумі 59959,90 грн. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до розміру ставок судового збору, підпункту 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подачу позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем сплачується 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (704,80 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (8810,0 грн.). Таким чином, суд має стягнути із Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь держави судовий збір в сумі 704,80 гривень. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial