Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

До суду звернувся позивач з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі еквівалентному 2400 доларам США та 13000 гривень. В обґрунтування позову вказує, що у червні 2014 року між сторонами було досягнуто усної домовленості щодо відчуження позивачу нерухомого майна - квартири [ADDRESS]. На той час у відповідача не було всіх технічних документів на будинок, тому сторони вирішили, що позивач виплатить частину коштів наперед, а відповідач за дані кошти розробить документи на будинок, а в подальшому ці кошти будуть зараховані в частину виплат позивача за будинок. Тому сторони 10 червня 2014 року уклали договір завдатку, позивач передав відповідачу 1000 доларів США у рахунок оплати за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. У подальшому позивачем було внесено ще 200 доларів США та 6500 гривень. Договір купівлі-продажу наразі не укладений, відповідач ухиляється від його укладення, повернути кошти не бажає, позивачем було направлено відповідачу письмову претензію щодо повернення кошті, однак відповіді не отримав. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, вказав, що спочатку ціна будинку була 10000 доларів США, згодом відповідач збільшила ціну до 12000 доларів США, позивач би не мав наміру придбати будинок, якби знав, що дане майно перебуває у спільній частковій власності, а не виділене в натурі. Також позивач зазначив, що відповідач не повідомила про вартість виготовлення технічної документації, він передав їй 1200 доларів США та 6500 гривень. Представник позивача просить задовольнити позовні вимоги, у судовому засіданні вказав, що між сторонами було укладено саме договір завдатку, вважає, що посилання сторони відповідача на те, що позовні вимоги є передчасними не є обґрунтованим. Також вказує, що у розписці зазначено отримання саме 200 доларів США, а не 2400 гривень. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, вказала, що документи на майно були готові, не було оцінки землі, позивач вказав, що у нього не було коштів, тому він попросив відстрочку у три місяці, щоб розрахуватися, після телефонного дзвінка відповідача сторони зустрілися й позивач передав їй 2400 гривень, про які вона розписалася як 200 доларів США на його прохання, потім позивач дав 6500 гривень. Також відповідач підтвердила, що договір завдатку укладався добровільно, розстрочку виконання зобов'язання позивачем було дано до 27 жовтня 2017 року. Відповідач стверджувала, що письмову претензію не отримувала, не відмовляється від укладення договору купівлі-продажу, умови договору не порушувала, ціна будинку та розстрочка у три місяці є усними домовленостями між сторонами. Представник відповідача вказав, що позивачем не зазначено у чому конкретно виявилося невиконання зобов'язань відповідачем, заперечує отримання відповідачем 200 доларів США, а вказує, що відповідач отримала 2400 гривень. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що 10 червні 2014 року позивач прийшов до його офісу, він його бачив уперше, його дружина повідомила, що позивач бажає придбати у них будинок. Свідок стверджує, що запропонував сторонам укласти попередній договір, однак позивач сказав, що не варто витрачати грошей на надання нотаріальних послуг, гроші віддасть восени, після того як отримає кошти за реалізовану продукцію та після пологів дружини. До Нового року позивач не розрахувався, а весною стало відомо, що у позивача фінансові проблеми та негаразди зі здоров'ям, тому дружина свідка повідомила, що позивач відмовився віддавати гроші й вимагав повернення завдатку. З червня 2014 року по травень 2015 року позивач проживав у спірному будинку та пропонував його продати, у будинку були його речі - інструменти та сіль. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є клієнткою відповідачки, посеред літа у приміщенні, де знаходиться СК «ТАС» на другому поверсі, домовилася зустрітися з відповідачкою, позивач пам'ятає дуже добре. Сторони розмовляли між собою, змісту розмови не чула, бачила, що позивач перерахував кошти, після відповідач віддала їй борг у розмірі 1000 гривень купюрами по 100 гривень, бачила гривні, які віддала відповідачка, остання зробила якісь записи на папері. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухався пояснення сторін, показання свідків, дослідивши докази у їх сукупності, Сторони не заперечують, що між ними було досягнуто згоди щодо продажу нерухомості, однак не дотримано встановленої форми правочину. У судовому засіданні встановлено, що сторони домовилися щодо істотних умов договору купівлі-продажу, однак не додержали вимоги закону про його обов'язкове нотаріальне посвідчення. Тому суд приходить до висновку про недійсність даного правочину, тому вимоги позивача щодо повернення коштів, які було сплачені ним, підлягають частковому задоволенню. Згідно зі статтею 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правила статті 571 Цивільного кодексу України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов'язання випливає із договору, укладеного сторонами. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу нерухомості. Даний виснок узгоджується з висновком Верховного Суду України у справі № 6-176цс12, зробленим у Постанові від 13 лютого 2013 року з подібних правовідносин, який підлягає застосуванню відповідно до вимог статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України. Судом встановлено, що сторони уклали договір 10 червня 2014 року про передачу та отримання завдатку, пунктом першим якого передбачили, що позивач передає відповідачу завдаток у сумі 1000 доларів США у рахунок оплати за договором купівлі-продажу квартири №1 в будинку №43, розташованого по вулиці Гоголя в місті Коростишеві Житомирської області. Пунктом 3 даного договору сторонами передбачено, що відповідач зобов'язується передати документи, що посвідчують право власності та майно по акту прийому-передачі після остаточного розрахунку, а договір купівлі-продажу буде зареєстрований сторонами після його передачі від відповідача до позивача. На даному договорі міститься розписка з підписом відповідача про отримання 200 доларів 21 липня 2014 року та про отримання 6500 гривень від 27 жовтня. Також міститься напис про те, що відповідач дає розстрочку на три роки до 2017 року, тому суд приходить до висновку, що розписка про отримання 6500 гривень та розстрочка на три роки зроблена 27 жовтня 2014 року. Відповідач вказувала, що отримала від позивача грошові кошти у гривні в еквіваленті 200 доларів США, не заперечувала, що власноруч зробила даний запис. Позивачем надано копію розписки відповідача, де міститься вищевказаний напис, на підтвердження позовних вимог. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача про отримання нею 200 доларів США. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме, стягнення грошових коштів у розмірі еквівалентному 1200 доларів США та 6500 гривень. Відповідно до роз'яснень, які наведено в пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Тому, стягненню підлягає 31022 гривні 05 копійок, що еквівалентно 1200 доларам США, та 6500 гривень 00 копійок. У відповідності до положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати. На підставі викладеного, ст. ст. 203, 215, 570, 571 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial