Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 09 серпня 2017 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі [PERSON]І.) до фізичної особи-підприємця [PERSON] (далі ФОП [PERSON]В.), третя особа: Соборний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі Соборний ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області) про зняття арешту з майна та скасування заборони на відчуження майна, яку у відповідності до вимог ст. 11-1 ЦК України було розподілено для розгляду судді Ходаківському М.П. Представник позивача у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що [PERSON] позбавлена можливості на прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] (далі [PERSON]В.), на майно якого Жовтневим ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. Оскільки відповідне виконавче провадження було закінчено у звязку зі смертю боржника [PERSON], проте при цьому не було знято арешт та заборону на відчуження належного [PERSON] майна, [PERSON] просила зняти арешт з усього майна, що належить [PERSON], який було накладено постановою Жовтневим ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції від 29 січня 2016 року при виконанні виконавчого провадження № 49971622; скасувати заборону на відчуження будь-якого майна, що належить [PERSON], яка була накладена постановою Жовтневим ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції від 29 січня 2016 року при виконанні виконавчого провадження № 49971622; стягнути із відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 1\~280,00 грн. Представник позивача надав заяву, в якій просив здійснити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою його місця реєстрації, причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявку суду не повідомив. Ураховуючи, що відповідач та третя особа належним чином повідомлялися про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції при виконанні виконавчого провадження № 49971622, відкритого на підставі виконавчого листа № 201/13596/15-ц, виданого Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська щодо стягнення із [PERSON] на користь ФОП [PERSON] штрафу у розмірі 50\~000,00 грн. та судових витрат у розмірі 3\~399,79 грн., постановою від 29 січня 2016 року було накладено арешт та оголошено заборону на відчуження всього майна, належного боржникові [PERSON] (а.с. 19). Постановою від 17 березня 2016 року виконавче провадження № 49971622 було закінчено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у звязку зі смертю боржника (а.с. 20). З матеріалів справи вбачається, що рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року, на виконання якого було видано виконавчий лист № 201/13596/15-ц, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року було скасовано та залишено без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів (а.с. 12-15). Згідно із заповітом [PERSON], посвідченого 20 березня 2003 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], на випадок своєї смерті [PERSON] зробив розпорядження щодо спадкоємця усього належного йому на час смерті майна, а саме заповів все [PERSON] (а.с. 22), яка у встановлені законом строки звернулася до нотаріальних органів за місцем відкриття спадщини про прийняття спадщини (а.с. 23, 24-25). Судом встановлено, що Соборний ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, який є правонаступником Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, листом № 10317/71 від 11 травня 2017 року повідомив адвокату [PERSON] [PERSON] про неможливість зняття арешту та скасування заборони на відчуження майна, які були вжиті постановою №49971622 від 29 січня 2016 року щодо майна [PERSON], оскільки виконавчі дії не можуть бути проведені у закінченому виконавчому провадженні. При цьому [PERSON] рекомендовано звернутися до суду із позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту (а.с. 21). Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог\~ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений\~ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2\~ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями\~ст. 15 Цивільного кодексу України\~визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва. Відповідно до положень ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Частинами 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобовязаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. Ураховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що Жовтневим ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції в порушення вимог ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» при закінченні виконавчого провадження № 49971622 у звязку зі смертю боржника [PERSON] не було скасовано накладені в межах цього виконавчого провадження арешт з майна та заборону на його відчуження, що на даний час є перешкодою для прийняття спадщини спадкоємцем [PERSON] [PERSON], суд вважає за можливе зняти арешт з усього майна та скасувати заборону на відчуження будь-якого майна, що належить [PERSON], які були накладені постановою Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції № 49971622 від 29 січня 2016 року, задовольнивши таким чином позовні вимоги у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved