Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON], про визнання права власності на 1/3 частину квартири в порядку набувальної давності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1988 року вона мешкає в квартирі [ADDRESS]. В 1999 році вона подала документи на приватизацію цієї квартири, перебуваючи на той час у шлюбі із відповідачем [PERSON] 26.10.1999 року шлюб між ними розірвано, [PERSON] на початку 2000 року зібрав усі свої речи та виселився з квартири, припинивши спільне з нею проживання. Оскільки документи на приватизацію квартири були вже подані, то приватизація квартири [ADDRESS] була здійснена на трьох осіб: її, відповідача [PERSON] та їх доньку, третю особу, [PERSON], та 25.05.2000р. Слов'янською міською радою видане відповідне свідоцтво про право власності на житло. З 2000 року відповідач з ними в квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, не здійснює догляд та ремонт квартири. Вона сама здійснює догляд за квартирою, ремонтує її, сплачує усі комунальні послуги. На неї оформлені всі особливі рахунки. Користуються квартирою вони у двох з донькою. В 2003 році відповідач [PERSON] взагалі виїхав з міста Слов'янська до іншого місця свого постійного проживання, яке їй невідоме. Вона здійснювала спроби розшукати відповідача, але це стало неможливим. Вважає, що у зв'язку з тим, що вона вже більше 16 років відкрито володіє 1/3 частиною квартири, що належить [PERSON], тому відповідно до ст. 344 ЦК України набула на цю частку право власності. Просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири [ADDRESS], що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.05.2000 року. Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 квітня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON], про визнання права власності на 1/3 частину квартири в порядку набувальної давності - задоволено в повному обсязі. Визнано за [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири [ADDRESS], що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 травня 2000 року. Вирішено питання про судові витрати. Із вказаним заочним рішенням не погодився [PERSON] та подав до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області заяву про його перегляд. Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2017 року [PERSON] у прийнятті заяви про перегляд заочного рішення відмовлено. [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 квітня 2016 року та закрити провадження у справі. Доводами апеляційної скарги наведено, що при розгляді справи судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права. Позивачці на час звернення до суду з позовом було відомо про накладення арешту на майно, що належить відповідачеві. Суд першої інстанції не вирішив питання про залучення до участі у справі особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, що належить відповідачу, оскільки від звернення стягнення на це майно залежить погашення [PERSON] боргу перед особою, в інтересах якої накладено арешт. Вирішуючи спір, суд на наведені положення закону уваги не звернув, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не визначився із характером правовідносин, що виникли між сторонами, тобто, допустив порушення норм, які призвели до неправильного вирішення спору. Вважає, що судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки [PERSON] [PERSON] апеляційну скаргу не визнала, просила її відхили, рішення суду першої інстанції залити без змін. Відповідач [PERSON], позивачка [PERSON] та третя особа - [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивачка [PERSON] та третя особа [PERSON] надали клопотання про розгляд справи без участі їх участі. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю позивачки, відповідача та третьої особи. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення [PERSON] та представника позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Згідно зі 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким вимогам закону судове рішення не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 травня 2000р., виданого Слов'янською міською радою, квартира [ADDRESS] належить в рівних частках [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Право власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на цю двокімнатну квартиру станом на 31.12.2012 року зареєстроване КП «БТІ м. Слов'янська» (а.с. 54, 100). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 26.10.1999 року (а.с. 6). З актів обстеження від 13.04.2008р., 19.11.2008р., 26.02.2014р., 23.10.2015р. вбачається, що за адресою: квартира [ADDRESS], зареєстровані сторони у справі та третя особа, [PERSON] з 2000 року в квартирі не проживає, його особистих речей в квартирі немає (а.с. 11-14). Задовольняючи вимоги [PERSON] та визнаючи за нею право власності на 1/3 частину спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що вона на протязі значного часу добросовісно, відкрито та безперервно володіла чужим майном, тому є всі підстави для визнання права власності за набувальною давністю. Проте, з такими висновками суд погодитися не можна, оскільки вони не відповідають вимогам закону та обставинам справи. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.05.2000 року належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 7). Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки та батьком третьої особи, і цього вони не заперечують (а.с. 6). Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом зазначеної статті набувальна давність поширюється на випадки фактичного незаконного володіння особою чужим майном, при цьому володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні зокрема враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. З підстав набувальної давності може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. За таких обставин, оскільки в розумінні ст. 344 ЦК України позивач не є добросовісним володільцем спірної частини квартири, власник якої відомий, а також того, що доказів його відмови від права власності на належне майно, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених цією статтею правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на частину квартири за набувальною давністю. Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково, на його користь має бути стягнуте судовий збір розмірі 606,32 грн. за подання апеляційної скарги.

Outcome: partial