Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшов вищевказаний позов, який позивач мотивує тим, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 18.09.2012 р. було зобов'язано відповідача [PERSON] знести самочинно збудований сарай, розміром 3 на 4 метра по [ADDRESS]. Вказує. що рішення суду набрало законної сили, але відповідач сарай не зніс, а отже не виконав рішення суду. Даним рішенням встановлено, що відповідач порушив вимоги п. 3.25 ДБН 360-92, а саме порушені протипожежні відстані, не витримана нормативна відстань до межі сусідньої ділянки, не забезпечені необхідні інженерно-технічні заходи, що запобігають стіканню опадів з покрівлі будівлі на суміжну земельну ділянку. Крім того, сарай затінює позивачу його земельну ділянку та перешкоджає йому користуватись своїм майном, а конструкція даху сараю переходить межу на 0,5 метра, у зв'язку із чим опади у вигляді дощу, снігу, а також листя дерев, пил падають йому на крильце будинку та на доріжку, закриваючи підходи до будинку. Зазначає, що відповідач огородив свою ділянку залізобетонним забором, закривши йому доступ до тамбуру, як наслідок він не може почистити шиферну покрівлю від впавшого листя та наросшого моху. У зв'язку із вищенаведеним просить суд знести самовільну забудову - сарай розміром 3 на 4 метра по [ADDRESS] за рахунок відповідача [PERSON] та зобов'язати його надати позивачу право доступу для обслуговування його будинку, а частину земельної ділянки вздовж стіни будинку шириною 1 метр та довжиною 5,39 мертів просить вважати участком спільного користування. Позивач в судове засідання з'явився, підтвердив обставини викладені у позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представники відповідача в судове засідання з'явилися, заперечували щодо позовних вимог позивача, просили відмовити у задоволенні позову. Заслухавши доводи і заперечення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає заявлений позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], [PERSON] належить 38/100 частин, [PERSON] - 27/100 та [PERSON] - 35/100 частин вказаного будинку. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16.09.2010 р. за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Ірпінська міська СЕС про захист конституційних прав, шляхом зобов'язання відповідача, зокрема, знести сарай як побудований з порушенням ДБН, суд відмовив у задоволенні позовних вимог. Крім того, в судовому рішенні було встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 22.04.2009 р. [PERSON] було надано дозвіл на знесення сараю «Б» та на його місці побудувати сарай розміром 3,0 Х 4,0; згідно із матеріалами інвентаризаційної справи - сарай збудовано не самовільно. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16.09.2010 р. залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25.01.2011 р. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09.04.2012 р. було встановлено, що [PERSON] не було доведено, що сарай, який побудував [PERSON], збудовано в порушення вимог ДБН 360-92. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05.08.2014 р. було визнано недійсною мирову угоду укладену 23.10.2003 р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо розподілу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]; визнано недійсним рішення Ірпінської міської ради 35 сесії IV скликання від 27.04.2005 р. №1148-35- IV «Про технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадян» в частині затвердження технічної документації із землеустрою та передачі безоплатно у власність земельних ділянок, які розташовані за адресою: [ADDRESS], [PERSON]; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку пл. 0,1088 га, яка розташована в [ADDRESS], серія [NUMBER], виданий [PERSON]. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Враховуючи встановлені судом обставини та зазначені норми Закону, оскільки суду не було надано беззаперечних доказів того, що відповідач протидіє позивачу користуванню його майном, не надано доказів які підтверджують, що сарай збудований з порушенням протипожежної відстані, не витримано відстань до межі сусідньої ділянки, не забезпечено необхідних інженерно-технічних заходів, які запобігають стіканню води, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги з приводу знесення самовільної забудови за рахунок особи, яка здійснила самовільне будівництво. Суд зазначає, що земельна ділянка по [ADDRESS] була приватизована відповідачем, а відстань від стіни сараю розміром 3,0 Х 4,0 відносно іншої земельної ділянки не змінилася. Крім того, інші позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, які не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому до задоволення не підлягають. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У письмових запереченнях відповідач просить застосувати загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Враховуючи приписи ч. 3 ст. 267 ЦК України, суд вважає за необхідне застосувати загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки позивач довідався про порушення свого права у 2009 році, й підтвердив дану обставину в судовому засіданні, тому суд дійшов висновку, що термін позовної давності у три роки сплив у 2012 р. В свою чергу, позивач подав позов до суду 31.10.2013р. Сплив позовної давності, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Однак позивач, всупереч зазначеній нормі Закону, не просив суд визнати причини пропуску позовної давності поважними. На підставі зазначеного,

Outcome: dismissed