Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернувся позивач із позовом до ВАТ «Одестрансбуд», треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] із позовом про визнання права власності на кімнати № 2, 3 у квартирі № 10 по вул.. Семінарській в м. Одесі, зазначаючи, що позивач з 1982 року поживає у гуртожитку за адресою: м. Одеса, вул.. Семінарська, 15-А, що належить ВАТ транспортного будівництва «Одесатрансбуд». З моменту вселення позивач постійно мешкає у зазначених кімнатах гуртожитку та сплачує комунальні послуги. Посилаючись на те позивач, що добросовісно, відкрито, проводжує володіти вказаним майном більш ніж 30 років, позивач просив визнати за ним право власності на вказані приміщення, в порядку набувальної давності. Відповідач позовну заяву не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, згідно яких зазначив, що позивачу було відомо, що гуртожиток мав власника, що унеможливлює набуття спірних кімнат гуртожитку у власність за давністю володіння. Крім того, зазначив, що діючим законодавством передбачена спеціальна процедура набуття у власність неприватизованих приміщень. Крім того, надав суду заяву, про уточнення позовної заяви, згідно якої, просив визнати право власності на спірне приміщення із зазначенням частки, що займають вказані приміщення у гуртожитку. У судовому засіданні 22.06.2016 року, представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримав доводи позовної заяви, просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі, зазначив, що заперечення відповідача є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства. Так, зокрема зазначив, що правовідносини, що склались між сторонами врегульовано статтею 344 ЦК України. Позивач має право обрати самостійний спосіб набуття у власність нерухомого майна. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні, 19.01.2016 року, 18.05.2016 року заперечувала проти задоволення позову, у судове засідання 22.06.2016 року не зявилась, про дату час і місце розгляду справу повідомлена належним чином. Треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причину неявки суд не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Судом встановлено, що дійсно, [PERSON], на підставі рішення Приморського виконкому райради від 06.08.1982 року № 301 було видане посвідчення № 56, про надання в користування кімнати № 2 квартири № 10 по вул. Гамарника (нині Семінарська), будинок № 15-а в м. Одесі. З виписки з протоколу сумісного засідання адміністрації профкому ЖКО тресту «Одестрансбуд» від 26.04.1990 року, вбачається факт приєднання кімнати № 3 до кімнати № 2 квартири № 10 по вул. Гамарника (нині Семінарська, 15-А) в м.Одесі. Згідно з довідки з виписки з домової книги про склад сімї та прописку від 08.10.2015 року судом встановлено, що позивач та треті особи зареєстровані та проживають за спірною адресою. Вказаний факт також підтверджується отриманням рекомендованої кореспонденції за вказаною адресою. Таким чином, суд вважає встановленим факт проживання позивача за спірною адресою з 1982 року. Разом з тим, судом встановлені наступні обставини. Так, згідно свідоцтва про право власності на будинок № 027/99 від 15.11.1999 року, власником будинку № 15-а по вул. Семінарській в м. Одесі є ВАТ транспортного будівництва «Одестрансбуд». Право власності зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» за №19м/с стр. 97 р. 3281. З балансової довідки № 87 від 27.11.2015 року, вбачається, що на балансі ДП «УМИТ» ТОВ «Одестраснбуд» перебувають основні фонди, а саме гуртожиток за адресою: м. Одеса, вул. Семінарська, 15А. Відмовляючи в задоволенні позову, суд насамперед виходить з наступного. Так, дійсно, відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Надаючи оцінку обставинам володіння спірним майном, з точку зору їх відповідності до критеріїв встановлених статтею 344 ЦК України, суд вважає зазначити наступне. Так, добросовісним є таке володіння, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тотожню позицію висловив й Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справи в п. 9 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Надаючи оцінку добросовісності володіння позивачем вказаним приміщенням, суд зазначає, що позивач знав про те, що вказане будівля належить відповідачу, оскільки позивач вселявся та проживав за зазначеною адресою саме за його згодою, що свідчить про те, що вказане володіння не є добросовісним в сенсі ч. 1 ст. 344 ЦК України. Крім того, надаючи правову кваліфікацію виниклим правовідносинам, слід зазначити, що правовою підставою для проживання за зазначеною адресою є договір найму. Так, відповідно до ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. На момент укладення вказаного договору, вказане майно належало до державного житлового фонду. За змістом ч.3 ст. 344 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не предявив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно через пять років з часу спливу позовної давності. Враховуючи те, що частина третя ст. 344 ЦК України є спеціальною, по відношенню до ч. 1 ст. 344 ЦК України, застосуванню підлягає положення ч.3 ст. 344 ЦК України. Разом з тим, аналіз виниклих між сторонами договірних правовідносин свідчить про те, що вони мають безстроковий характер, що також свідчить про безпідставність вимог позивача. Враховуючи викладене, суд вважає що підстав для набуття у власність спірного майно за правилами статті 344 ЦК України відсутні, а отже в позові необхідно відмовити. При цьому, суд зазначає, що позивач не позбавлений права отримати у власність вказане приміщення в іншій спосіб, зокрема в порядку приватизації.

Outcome: dismissed