Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

До Ленінського районного суду м.Запоріжжя звернулася [PERSON] з позовом до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та реєстрації місця проживання вказавши, що з 2010 року вона проживала разом з рідним дідусем [PERSON], який помер у 2013 році, [ADDRESS]. Дану квартиру [PERSON] отримав 15.04.1969р. на підставі ордеру №227 виданому житлово-комунальним відділом заводу «Запоріжсталь». Квартира була отримана на праві користування. У спірній квартирі. позивачка була вимушена мешкати разом з дідусем, бо він був похилого віку (помер у віці 91 рік), страждав різними хворобами і так склалися життєві обставини, що за дідусем нікому було доглядати крім онуки, а їй не було де постійно проживати. Коли помер дідусь Позивачка за власний кошт поховала його, а також здійснювала нагляд за технічним станом квартири та робила за свій кошт ремонт. Таким чином, позивачка проживала та на теперішній час проживає вже разом зі своєю малолітньою дитиною як член сімї наймача. Зокрема вона себе вважає членом сім'ї наймача, оскільки є рідною онукою [PERSON] Власником квартири, вказаної у позовній заяві, є територіальна громада в особі Запорізької міської ради. На адресу власника квартири, поштою 24.01.2018р., позивачем була направлена заява на надання дозволу користування квартирою. Ця заява отримана власником 25.01,2018року, але до теперішнього часу відповідь не надана. Аналогічно не відповів на заяву Позивачки і відділ реєстрації фізичних осіб Дніпровського району м.Запоріжжя. Таким чином не одержавши відповіді на заяви Позивачки про надання дозволу на користування квартирою та реєстрації, вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. У судовому засіданні, представник позивача, наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві, просив суд врахувати, що позивачка [PERSON] є мати одиночка і зараз виховує шести річну доньку, якій потрібно відвідувати дитячий садок, звертатися до лікарні, а в цих закладах вимагають відомості де вона зареєстрована. Оскільки вона не зареєстрована у Дніпровському районі, у неї виникають відповідні труднощі. Тому, просить суд задовольнити її позов у повному обсязі, визнати за [PERSON] право користування квартирою, розташованої за адресою: [ADDRESS] та зобовязати Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради зареєструвати її у даній квартирі. Представник відповідача на підготовчому судовому засіданні заявляла клопотання щодо залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Комунальне підприємство «Наше місто», посилаючись на їх пояснення. Ухвалою суду від 06 червня 2018 року, дане клопотання було задоволено, до участі у справі було залучено якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Комунальне підприємство «Наше місто». У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову категорично заперечувала та пояснювала, що вимоги позивача, викладені в позовній заяві є необґрунтованими з наступних підстав. Квартира [ADDRESS] є власністю територіальної громади міста в особі Запорізької міської ради та знаходиться в господарському віданні КП «Наше місто». Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до документів наданих до позовної заяви Позивача ордер від 15.04.1969 року №227 виданий на [PERSON] та членів його родини [PERSON]В.(донька). [PERSON]В.(дружина). [PERSON] (мати). Договір найма від 14.05.1969 року №1069 укладений з [PERSON]. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому законом порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Відповідно до ст.98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним. можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових мешканців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Тимчасові мешканці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Необхідними умовами для вселення в жиле приміщення інших осіб є дотримання порядку вселення та правил реєстрації, разом з тим, відсутність доказів про їх дотримання та письмової згоди хоча б одного з користувачів не узгоджуються із вимогами ст. ст. 64, 65 ЖК України, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Позивачка зазначає у позовній заяві, що мешкає у спірній квартирі з 2010 року, проте реєстрація її місця проживання за час життя наймача не відбулась. Таким чином, із-за відсутності письмової заяви наймача, ордеру на спірну квартиру не має правових підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання права користування житловим приміщенням та реєстрації місця проживання. Крім того, так як спірна квартира не приватизована, власником її є Запорізька міська рада. Згідно ст.ст. 316, 317, 386, 387 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а також може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання подальшого порушення права власності. Так відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування і від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження обєктами права власності (рухоме і нерухоме майно, житловий фонд), в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати обєкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їх відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування обєктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Таким чином, представник відповідача доводила суду, що якщо допустити находження позивача за спірною адресою, то за ч. 1 ст. 98 ЖК України, врегульовано порядок проживання тимчасових мешканців квартири. Відповідно до якої наймач жилого приміщення може дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в його користуванні інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), який не є членом сімї наймача. До того ж слід зазначити, що у разі проживання особи у статусі тимчасового мешканця, письмова згода наймача на таке проживання надається. Доказів, що підтверджують те, що за життя [PERSON] звертався з заявою щодо реєстрації [PERSON] за зазначеною адресою не надано. На підставі вищевказаного, представник відповідача просить суд відмовити позивачці у задоволенні позову. Представник Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості. Представник доводив суду, що їх департамент жодним чином не порушував права позивача по справі. У разі, якщо суд ухвалить рішення та визнає за позивачем право користування, вони здійснять відповідну реєстрацію на підставі цього рішення, а самостійно провести реєстрацію без згоди на те наймача, суперечать нормам Закону. Представник Комунальне підприємство «Наше місто» у судовому засіданні підтримав позицію представника відповідача та просив суд відмовити позивачу у позові. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В ході судового розгляду було встановлено та підтверджено належними доказами, що Квартира [ADDRESS] є власністю територіальної громади міста в особі Запорізької міської ради та знаходиться в господарському віданні КП «Наше місто». Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до документів наданих до позовної заяви Позивача ордер від 15.04.1969 №227 виданий на [PERSON] та членів його родини [PERSON]В.(дочка). [PERSON]В.(дружина). [PERSON] (мати). Договір найма від 14.05.1969 №1069 укладений з [PERSON]. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому законом порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Відповідно до ст.98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним. можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових мешканців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Тимчасові мешканці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 65 ЖК України квартиронаймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12 квітня 1985 року № 2 розяснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сімї певний порядок користування жилим приміщенням. Позивачем у судовому засіданні не надано відповідних доказів щодо дотримання порядку вселення та правил реєстрації, разом з тим, відсутність доказів про їх дотримання та письмової згоди хоча б одного з користувачів не узгоджуються із вимогами ст. ст. 64, 65 ЖК України, що є підставою для відмови у задоволенні позову. \~ \~ \~ \~ Звертаючись до суду з позовом та посилаючись на зазначену обставину [PERSON] зазначала, що іншого житла в неї немає і право користування іншим жилим приміщенням вона не зберігає. Однак це не відповідає дійсності, оскільки з матеріалів справи та копії паспорта позивача вбачається, що вона зареєстрований за адресою: [INFO] з 15.06.2004 року та по теперішній час, з реєстрації не знята, що свідчить про те, що зв'язок з жилим приміщенням за вказаною адресою позивачем не втрачено. Отже, позивач суду не навів суду переконливих доказів того, що мешкаючи за спірною адресою з 2010 року, не відбулася реєстрація її місця проживання за час життя наймача, а тому його вимоги не ґрунтуються на законі та повинні бути відхилені.

Outcome: dismissed