Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], Публічного акціонерного товариства [PERSON] «Надра» про захист права споживача та визнання договору недійсним. Позивач до суду не зявився, відповідно до письмової заяви просила суд слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд визнати недійсним договір іпотеки № 778855/ФЛ від 27 лютого 2008 року укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством [PERSON] банком «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк «Надра»), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], 27 лютого 2008 року та зареєстрованого в реєстрі за № 276, та в порядку застосування недійсності договору іпотеки скасувати арешт накладений Ленінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ, щодо нерухомого іпотечного майна: квартири [ADDRESS], та внести відомості про виключення вказаної квартири із Державного реєстру обтяжень нерухомого майна; скасувати заборону на квартиру [ADDRESS], що знаходиться в житловому будинку літ. «А-5» та складається з: 1 коридор, 2 вбиральня, 3 ванна, 4 кухня, 5,6,7 житлові кімнати, 8 комора, І балкон, житловою площею 41,1 кв.м., загальною площею 55,2 кв.м., накладену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], 27 лютого 2008 року та зареєстрованого в реєстрі заборон за № 277; внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про виключення запису з реєстру щодо обтяжень нерухомого майна іпотекою згідно договору іпотеки №778855/ФЛ від 27 лютого 2008 року; внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про виключення з реєстру щодо накладення заборон відчуження нерухомого майна за договором іпотеки №778855/ФЛ від 27 лютого 2008 року; припинити право власності [PERSON] на житловий будинок №39 по вул. Веселій в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області та визнати за [PERSON] право власності на вказаний обєкт нерухомого майна. Проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, суд дійшов наступного. Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (ст. 114 ЦПК України). Однією з позовних вимог позивача є визнання права власності на житловий будинок №39 по вул. Веселій в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області, а тому відповідно до ст. 114 ЦПК України справа підсудна Дніпропетровському районному суду Дніпропетровської області. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебувала в фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], під час яких вона придбала квартиру [ADDRESS] та домоволодіння № 39 по вул. Весела в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Однак Договір купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2008 року був оформлений на імя [PERSON] Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Фактичні сімейно-шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] не склалися, тому вони припинили спільне проживання. В вересні 2015 року, позивачу стало відомо, що 27 лютого 2008 року між [PERSON], з однієї сторони, та Відкритим акціонерним товариством [PERSON] банком «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк «Надра») з другої сторони, було укладено Кредитний договір № 778855/ФЛ. Згідно з п. 1.1 Кредитного договору банк надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 63116,00 доларів США, в строк до 12 лютого 2028 року, зі сплатою відсотків у розмірі 12,89% річних, в порядку та на умовах визначених Кредитним договором за програмою «Нове житло» 778855/ФЛ. Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору, в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань щодо погашення Кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, позичальник ([PERSON]В.) уклав з банком Договір іпотеки № 778855/ФЛ. Згідно вищевказаного Договору іпотеки №778855/ФЛ від 27 лютого 2008 року іпотекодавець [PERSON] передав Відкритому акціонерному товариству [PERSON] банком «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк «Надра») в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], на яку приватним нотаріусом було накладено заборону, та яка належала іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 27 лютого 2008 року укладеного між ним, [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 27 лютого 2008 року, за реєстром № 271, [PERSON] з Державного реєстру правочинів, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 27 лютого 2008 року. Тобто [PERSON] розпорядився майном [PERSON] без її згоди, і передав в іпотеку належне позивачу нерухоме майно, не порадившись з [PERSON] Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку». Іпотека, як правовий інститут, виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобовязання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору - іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно п. 1.2 Договору іпотеки № 778855/ФЛ від 27 лютого 2008 року, заставна вартість Предмету іпотеки становить: 350000 грн., що в еквіваленті при перерахунку на долари США по офіційному курсу НБУ на день укладення цього договору складає 69306,93 доларів США. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. З договором іпотеки [PERSON] не згодна, так як договір був укладений без її згоди тому що на час його укладання вона з [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах і даний договір значно порушує права позивача встановлені чинним законодавством, накладає на позивача певні обовязки. Враховуючи вимоги ст.65 CК України та ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку», для укладення договору іпотеки № 778855/ФЛ від 27 лютого 2008 року необхідно було отримати нотаріально посвідчену письмову згоду співвласника, в даному випадку позивача. Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном,що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст.578 ЦК України, майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу за згодою всіх співвласників. Згідно п.25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року, №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспоренні договору застави (іпотеки), суд має враховувати положення статті 578 ЦК України, згідно з яким майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі предявлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі. У п. «д» п.16 постанови ПВС від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами) розяснено, що відсутність згоди другого (подружжя) на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обовязкового нотаріального посвідчення (ст.65 СКУ), або судом установлено, що сторони (сторона) в угоді діяли недобросовісно. Поняття, зміст права власності та його здійснення викладено в нормах ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер, зміст якого становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечувати всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його прав власності з боку будь-яких осіб. Згідно з положенням ч.1 ст.203 ЦК України, правочин не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст.205 ЦК України передбачено, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Так як майно придбане за кошти подружжя є спільною сумісною власністю, передано в іпотеку без згоди співвласника (одного з подружжя), то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень ч.1 ст.203, ч.1 ст.205 ЦК України. Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відповідно до п. 1.1 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.99 N 31/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 18.08.2004 N 85/5), та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.06.99 за N 364/3657 єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони відчуження та арешти нерухомого майна, вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи про обтяження нерухомого майна скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Постановою КМУ «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек від 31.03.2004 N410, п.2 визначено, що Державний реєстр іпотек - єдина комп'ютерна база даних про обтяження і зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Відповідно до п. 25 Тимчасового порядку запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису, а п.26 встановлено, що реєстратор вносить до Реєстру іпотек відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду. Відповідно до ст. 652 ЦК України, передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для\~\~\~\~забезпечення\~\~\~\~виконання\~\~\~\~зобов'язання іншої особи-боржника. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Позиції договору іпотеки не ґрунтуються на вимогах національного законодавства, і зокрема, ст. ст. 3, 8, 41, 42, 55 Конституції України, ст. ст. 3, 4, 203 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушують приписи ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право людини на ефективний засіб юридичного захисту, ст. 1 першого протоколу від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права людини мирно володіти своїм майном, а також порушують права позичальника, як споживача банківських послуг, який є слабким суб'єктом вказаних економічних відносин. Опрацювання проектів договору безпосередньо банком та включення до нього жорстких обов'язків споживача, тоді, як надання послуги є обумовленим лише власним розсудом виконавця, є доказом перебування позивача у нерівному становищі та порушення відповідачем принципу свободи договору з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності і розумності. Крім того, у відповідності до ст. 215 ЦК України, та п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду № 9 від 06 листопада 2009 року, підставою недійсності правочину є недодержання сторонами саме на момент вчинення такого правочину вимог встановлених ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою ст. 203 ЦК України є підставою визнання цього правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільств. Недодержання вказаного положення, а також пунктів другого, третього, п'ятого, шостого ЦК України є підставою для недійсності правочину (ст. 215 ЦК України). Крім цього волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Таким чином, є всі підстави визнати недійсним договір іпотеки № 778855/ФЛ від 27 лютого 2008 року укладений між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра»). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України, визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема є визнання права та визнання правочину недійсним. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. Таким чином, позовні вимоги у частині визнання недійсним договору іпотеки №778855/ФЛ від 27 лютого 2008 року укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством [PERSON] банком «Надра» та скасування арешту накладеного Ленінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ, щодо нерухомого іпотечного майна: квартири [ADDRESS], та внести відомості; про скасування заборони на квартиру [ADDRESS]; про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про виключення запису з реєстру щодо обтяжень нерухомого майна іпотекою згідно договору іпотеки №778855/ФЛ від 27 лютого 2008 року; внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про виключення з реєстру щодо накладення заборон відчуження нерухомого майна за договором іпотеки №778855/ФЛ від 27 лютого 2008 року, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а від так підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог у частині припинення права власності [PERSON] на житловий будинок №39 по вул. Веселій в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області та визнання за [PERSON] права власності на вказаний обєкт нерухомого майна, що є підставою для відмови позивачу задоволенні позову у цій частині. Крім того, відповідно до Договору іпотеки №778855/ФЛ предметом іпотеки є квартира [ADDRESS], а не будинок №39 по вул. Весела в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON], Публічного акціонерного товариства [PERSON] «Надра» на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у сумі 560 грн.

Outcome: partial