Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області з вказаним позовом звернувся позивач та просив суд: визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: Київська область, місто Миронівка, вулиця Кондратовича, 64; визнати за [PERSON] Летіфе [PERSON] кизи право власності на 1/2 частину жилого будинку, господарських будівель та споруд що знаходяться за адресою: Київська область, місто Миронівка, вулиця Кондратовича, 64; припинити право спільної сумісної власності позивача та відповідача на житловий будинок в місті Миронівка Київської області по вулиці Кондратовича, 64. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що житловий будинок, господарські будівлі та споруди збудовані ним під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, отже являються їх спільною сумісною власністю, а тому на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України, він має право на захист своїх прав в судовому порядку. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав наведених в позові. Відповідач в судове засідання не зявилася, клопотання про розгляд справи за її відсутності не надала, про час та місце розгляду справи була повідомлена шляхом надсилання повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки до суду не повідомила. Згідно з ст. 169 ЦПК України неявка в судове засідання належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи відповідача, не є перешкодою для розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин (п. 3 ч. 1 ст. 214 ЦПК України). Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що спірний житловий будинок, господарські будівлі та споруди збудовані ним під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, а отже відповідно до ст. ст. 60-63 Сімейного кодексу України вони є їх спільною сумісною власністю. Правовідносини щодо набуття, здійснення подружжям права спільної сумісної власності, а також поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності врегульовано нормами Сімейного кодексу України. Згідно з ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 Сімейного кодексу України). З огляду на норму ст. 60 Сімейного кодексу України будинок господарські будівлі та споруди збудовані подружжям за час шлюбу є їх спільною сумісною власністю, при цьому розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд вирішує питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Аналізуючи зміст наведених норм права, суд приходить до висновку, що для прийняття законного та обґрунтованого рішення по справі, суд повинен встановити чи дійсно відповідач є власником спірного будинку, чи дійсно спірний будинок був побудований позивачем під час перебування у шлюбі з відповідачем, які докази підтверджують ці факти. Відповідно до копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що знаходиться по вулиці Кондратовича, 64 міста Миронівка Київської області, він збудований в 1996 році, в цьому ж році збудований погріб, у 2000 році збудовані літній душ, убиральня, колодязь, тамбур збудований у 2006 році (а.с. 11). Згідно з довідкою комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 17 грудня 2014 року № 3116, до 01 січня 2013 року одноосібним власником будинку розташованого по вулиці Кондратовича, 64 міста Миронівка Київської області була [PERSON] Літіфе Іспендяр-кизи (а.с. 13). В матеріалах справи відсутні дані про відчуження [PERSON] Літіфе Іспендяр-кизи спірного будинку, господарських будівель та споруд. Тобто на момент розгляду справи, власником житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих по вулиці Кондратовича, 64 міста Миронівка Київської області є [PERSON] Літіфе Іспендяр-кизи. Вказаний житловий будинок збудований в 1996 році. Таким чином для задоволення позовних вимог, позивач повинен довести, що він в період часу будівництва та здачі у експлуатацію вказаного будинку (1996 рік) перебував у зареєстрованому шлюбі саме з [PERSON] Літіфе Іспендяр-кизи. Із матеріалів справи, а саме відмітки в паспорті позивача, вбачається, що він з 24 листопада 1982 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 05 червня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції Київської області, розірвано шлюб між позивачем та особою, що мала прізвище [PERSON], імя Летіфе, а по батькові [PERSON] кизи, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 58 (а.с. 8). Згідно з копією повторного свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 12 січня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції у Київській області, розірвано шлюб між позивачем та особою, що мала прізвище [PERSON], імя Летіфе, а по батькові [PERSON] кизи, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 58 (а.с.56). Порівнюючи імя та по батькові особи, що є власником спірного будинку, особи з якою позивач згідно відмітки в паспорті перебував у зареєстрованому шлюбі, та особи з якою відповідно до копій свідоцтв про розірвання шлюбу позивач розірвав шлюб у 2007 році, судом встановлено їх не співпадіння (всі вони написані по різному). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач та його представник не надали належні та допустимі докази, які б дали суду змогу дійти висновку, що позивач у період будівництва спірного будинку, господарських будівель та споруд, перебував у зареєстрованому шлюбі саме з [PERSON] Літіфе Іспендяр-кизи, яка відповідно до довідки комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» є одноосібним власником спірного будинку. За таких обставин, з огляду на ч. 3 ст. 213 ЦПК України, суд позбавлений можливості ухвалити обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог, оскільки воно не підтверджуватися тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Причину розбіжностей імені та по батькові у документах, які містяться в матеріалах справи суду усунути не вдалося, оскільки відповідач в судове засідання не зявилася, а позивач не надав судового рішення, яким на підставі ст. 256 ЦПК України встановлено факт перебування позивача у період будівництва спірного будинку в родинних відносинах (в шлюбі) саме з [PERSON] Літіфе Іспендяр-кизи. Верховний суд України в п. 11 пленуму від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив судам, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Враховуючи викладене, у звязку із відсутністю доказів того, що [PERSON] Літіфе Іспендяр-кизи, яка є власником спірного будинку та [PERSON] ([PERSON] Летіфе [PERSON] кизи, [PERSON] Летіфе [PERSON] кизи), з якою позивач з 24 листопада 1982 року по 05 червня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі, є однією і тією ж особою. Крім того, суд звертає увагу, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 Сімейного кодексу України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (постанова Верховного Суду України від 25.11.2015 по справі № 6-2333цс15). Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. З огляду на відсутність в справі доказів, що підтверджують джерело фінансування будівництва спірного будинку (позивач не надав платіжні чи інші документи), суд позбавлений можливості, дійти висновку, що спірний будинок не є особистою приватною власністю [PERSON] Літіфе Іспендяр-кизи (ст. 57 Сімейного кодексу України). На підставі викладеного, ст. ст. 57, 60 - 63, 68 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed