Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

до Кремінського районного суду Луганської області звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивувала тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї виданої «Центром надання адміністративних послуг» Кремінської міської ради Луганської області від 04 серпня 2021 року №4040 в будинку [ADDRESS] зареєстровані громадяни: позивач [PERSON] , [INFO] , її син [PERSON] , [INFO] , донька позивача [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з якою вона не має родинних відносин. [PERSON] не проживає в житловому будинку з травня 2014 року без поважних причин, зазначена інформація відома позивачу від колишнього власника будинку [PERSON] . Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей відповідача в будинку не має і взагалі будинком вона не цікавиться. На даний час є інформація про виїзд відповідача за межі України на тимчасово окуповану територію. З огляду на зазначене позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. 25 серпня 2021 року ухвалою судді Кремінського районного суду Луганської області було відкрито провадження у справі та призначено розгляд в спрощеному позовному провадженні. Інші процесуальні дії не вчинялися. Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзиву проти позову не подала, жодних заяв чи клопотань від неї не надходило. У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, яка була належним чином повідомлена про проведення судового засідання, та від якого не надходило заяви про розгляд справи за її відсутності, причини неявки нею не повідомлені, відзиву на позов не подано, а позивача не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідачів, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за наявними у справі доказами (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п`ятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України занесена до протоколу судового засідання. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного судового провадження за наявними у справі матеріалами. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного судового провадження за наявними у справі матеріалами. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, дійшов наступних висновків. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є колишнім власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який продала позивачу по справі [PERSON] 21 липня 2021 року. За зазначеною адресою зареєстрована її донька [PERSON] , яка з 2014 року за зазначеною адресою не мешкає. Її точне місцезнаходження їй невідоме, але начебто вона виїхала за межі України. Свідки [PERSON] та [PERSON] дали суду свідчення того, що знають сім?ю колишнього власника [PERSON] та її доньку [PERSON] . [PERSON] не мешкає за місцем реєстрації приблизно з 2014 року, її місцезнаходження їм невідомо, чули, що вона виїхала за межі України. Як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку з будівлями і спорудами від 21.07.2021 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №266774767 від 21.07.2021 року, [PERSON] оплатно передала у власність (продала) житловий будинок з будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] прийняла у власність (купила) означений житловий будинок з будівлями і спорудами і сплатила за нього ціну обумовлену договором. Зазначений житловий будинок знаходиться на приватизованій земельній ділянці з кадастровим номером 4421610100:02:183:1001 (а.с. 7-9). Відповідно до довідки про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 04.08.2021 року №4040, за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , її син [PERSON] , [INFO] , донька позивача [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з якою позивач не має родинних відносин (а.с. 10). Згідно акту щодо встановлення факту не проживання особи за місцем реєстрації від 13 серпня 2021 року, [PERSON] за адресою [ADDRESS] не мешкає з травня 2014 року, її речі відсутні (а.с. 11). Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 4 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Як вбачається зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Зі змісту ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З викладеного суд дійшов висновку, що статтею 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України В судовому засіданні встановлено, що відповідач на даний час не має права користуватися житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , оскільки вона не членом сім`ї власника та є такою, що на даний час не має жодного зв`язку з сім`єю власника нерухомості. Аналіз законодавства дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначене узгоджується з постановою Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року по справі № 6-158цс14, згідно якої право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. У зв`язку із цим, під час звернення до суду із позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла, які не є і не були членами сім`ї власника житлового приміщення, адже всі ці відносини регулюються різними нормами права. Отже, у власника житлового приміщення є право вимагати захисту порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, які не є і не були членами його сім`ї, і така позовна заява повинна обґрунтовуватися на підставі положень статей 383, 391 Цивільного кодексу України. Згідно із частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, є всі підстави для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю, оскільки відповідач не має права користуватися житлом. Як вбачається із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Проте у позові позивач просив судові витрати віднести на його рахунок. З огляду на положення ст. 49 ЦПК України та вільне розпорядження своїми правами, суд не вирішує питання про стягнення судового збору на користь позивача.

Outcome: approved