Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. В обґрунтування поданої заяви позивач [PERSON] зазначила, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, та рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2010 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу вони мають малолітню дитину [PERSON], 2004 року народження. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляду за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Крім цього, безпідставно чинить перешкоди у здійснені нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я та здібностей дитини, її фізичний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочину, навчання та оздоровлення останньої. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, не наводить. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному, гармонійному розвитку, порушує права дитини. Просить суд надати дозвіл на виїзд дитини - [PERSON] за кордон до її повноліття, дозволити [PERSON], або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу дитини за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття. В судове засідання з'являвся представник позивача, який підтвердив викладені в позовній заяві обставини та вимоги, та просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не подавав, в зв'язку з чим, суд, враховуючи заяву позивача, ухвалив відповідно до ст. 224 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Представник Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Між тим, явка представника у дане судове засідання та надання ним висновків відповідно до ст. 19 СК України не є обов'язковою. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Батьком дитини [PERSON], відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Індустріального районного управління юстиції м. Дніпропетровська 08 червня 2004 року, є [PERSON]. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Позивачем не було наведено правових підстав надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька не позбавленого батьківських прав, аж до досягнення дитиною повноліття, та не надано доказів того, що відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон, без згоди батька (одноразовий), із зазначенням держави, з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Тобто, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею повноліття та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними, а тому такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed