Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у березні 2017 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі [PERSON]О.) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (далі [PERSON]Е.) про визнання іпотеки припиненою та зобовязання вилучити записи. Представник позивача у позовній та уточненій позовній заявах в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 22 квітня 2008 року між дружиною [PERSON] [PERSON] (далі [PERSON]В.) та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі ЗАТ «ОТП Банк»), найменування якого було змінено на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі ПАТ «ОТП Банк») було укладено кредитний договір № ML-302/126/2008, на підставі якого банк надав, а позичальник отримала у кредит грошові кошти у розмірі 86\~231,33 доларів США на умовах, визначених договором. Також 22 квітня 2008 року між цими ж сторонами було укладено договір іпотеки № PML-302/126/2008, за умовами якого в забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором [PERSON] передала в іпотеку банку належну останній на праві власності квартиру № 7, розташовану в будинку № 10 по вул. 8 Березня у м. Дніпропетровську. ПАТ «ОТП Банк» на підставі договору факторингу від 27 травня 2011 року відступило на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за зазначеними кредитним та іпотечним договорами. 05 січня 2012 року [PERSON] померла, у звязку із чим у судовому порядку було визнано припиненими правовідносини за кредитним договором № ML-302/126/2008 від 22 квітня 2008 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] Також визнано припиненим договір поруки, який було укладено в забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором. За викладених обставин спадкоємець після смерті [PERSON] [PERSON] з урахуванням уточнень просив визнати іпотеку за договором іпотеки № PML-302/126/2008 від 22 квітня 2008 року та договором про внесення змін та доповнень № 1 від 22 листопада 2011 року до договору іпотеки № PML-302/126/2008 від 22 квітня 2008 року припиненою; зобовязати приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] вилучити: з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку № 3224 від 22 квітня 2008 року, з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про заборону відчуження за № 135 від 22 квітня 2008 року, з Державного реєстру іпотек запис № 2675 від 22 листопада 2011 року. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу автоматизованою системою розподілено для розгляду судді Демидовій С.О., але у звязку із закінченням повноважень указаного судді розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, внаслідок чого згідно із протоколом від 19 травня 2017 року справа передана для розгляду судді Ходаківському М.П. Ухвалою від 29 травня 2017 року суддею Ходаківським М.П. прийнято справу до свого провадження.\~ Представник позивача надав заяву про розгляд даної цивільної справи без його участі, наполягав на задоволені позову у повному обсязі, проти заочного порядку розгляду справи не заперечував. Представник відповідача у жодне із призначених судом судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою місця знаходження юридичної особи відповідача, причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 22 квітня 2008 року між [PERSON]В та ЗАТ «ОТП Банк», найменування якого було змінено на ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML-302/126/2008, на підставі якого банк надав, а позичальник отримала у кредит грошові кошти у розмірі 86\~231,33 доларів США на умовах, визначених договором (а.с. 4-9). Також 22 квітня 2008 року між цими ж сторонами було укладено договір іпотеки № PML-302/126/2008, за умовами якого в забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором [PERSON] передала в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» належну останній на праві власності квартиру № 7, розташовану в будинку № 10 по вул. 8 Березня у м. Дніпропетровську (а.с. 11-13). Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 3224; заборона на відчуження зазначеної квартири була зареєстрована даним нотаріусом в реєстрі за № 135. 22 листопада 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору іпотеки № PML-302/126/2008 від 22 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 22 квітня 2008 року, зареєстрований в реєстрі № 3224 (а.с. 14-19). Даним договором про внесення змін та доповнень № 1 від 22 листопада 2011 року сторони домовились, що на підставі положень договору про відступлення прав вимоги від 27 травня 2011 року, укладеного між банком та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3555, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набув усіх прав вимоги за договором іпотеки, у звязку із чим всі права та обовязки за цим договором належать ТОВ «ОТА Факторинг Україна». [PERSON] померла 05 січня 2012 року (а.с. 31), внаслідок чого державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 22 грудня 2014 року було видано чоловіку померлої [PERSON] свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири № 7, розташованої будинку № 10 по вул. 8 Березня у місті Дніпропетровську, право власності на яку померла набула під час перебування у шлюбі із [PERSON] (а.с. 87). Також 22 грудня 2014 року державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/2 частку квартири № 7, розташованої будинку № 10 по вул. 8 Березня у місті Дніпропетровську (а.с. 88). Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року у цивільній справі № 201/5286/16-ц (провадження № 2/201/1771/2016) за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості у загальному розмірі 65 791,90 дол. США, що у еквіваленті становить 1 634 270,80 грн., за кредитним договором № ML-302/126/2008, на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] та належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, отриманої після смерті [PERSON] шляхом надання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу квартири з наданням всіх інших повноважень, за зустрічним позовом [PERSON] до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання припиненими правовідносин за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» від № ML-302/126/2008 від 22 квітня 2008 року внаслідок її смерті з 05 січня 2012 року, визнання припиненою поруки за договором поруки № SR-302/126/2008 від 22 квітня 2008 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] у звязку із припиненням основного зобов'язання з 05 січня 2012 року у задоволенні первісного позову було відмовлено, а зустрічні позовні вимоги були задоволені у повному обсязі (а.с. 79-86). Отже, зазначеним рішенням суду було визнано припиненими правовідносини за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» від № ML-302/126/2008 від 22 квітня 2008 року внаслідок смерті [PERSON] з 05 січня 2012 року; визнано припиненим договір поруки № SR-302/126/2008 від 22 квітня 2008 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] у звязку із припиненням основного зобов'язання за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» від № ML-302/126/2008 від 22 квітня 2008 з 05 січня 2012 року. Дане судове рішення не було оскаржено та набрало законної сили 06 грудня 2016 року, про що мається відмітка на указаному судовому рішенні. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною пятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до статті 608 ЦК України зобовязання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно повязаним з його особою і у звязку з цим не може бути виконане іншою особою. У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обовязки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (пункт 5 статті 1219, стаття 1282 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобовязанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 квітня 2013 року у справі № 6-18цс13, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів України, та сформулював правову позицію про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобовязанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Статтею 526 ЦК визначено загальні умови виконання зобовязання, а саме: зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 598 ЦК зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Законом «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених законом (стаття 17). Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 653 ЦК якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобовязання змінюється або припиняється з моменту набрання рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобовязанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Слід зазначити, що важливим елементом правового механізму захисту прав кредитора у зобовязанні є акцесорні (додаткові) зобовязання, які призначені захистити майновий (грошовий) інтерес кредитора у випадку неплатоспроможності боржника. Порука та іпотека є видами забезпечення зобовязань, що виникають з кредитних договорів. За загальним правилом, яке випливає з призначення цих акцесорних зобовязань, і порука, і іпотека припиняються із припиненням забезпеченого ними зобовязання (ч. 1 ст. 559, п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України). Перелік підстав припинення поруки, визначений в ст. 559 ЦК України, є вичерпним, і однією з них є припинення поруки після закінчення строку, встановленого в договорі поруки (ч. 4 ст. 559 ЦК України). В ст. 593 ЦК України серед підстав припинення права застави аналогічного правила про припинення застави у звязку із закінченням строку дії договору застави немає, втім, цей перелік не є вичерпним, і право застави може припинятися також в інших випадках, встановлених законом (ч. 1 ст. 593 ЦК України). Таким випадком є закріплене в ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» правило про припинення іпотеки у разі припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору. Як випливає з переліку істотних умов іпотечного договору, такими умовами є, зокрема, зміст і розмір основного зобовязання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобовязання (ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку»). У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з визначених в цій статті істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 18 Закону). Таким чином, Закон не повязує будь-яких правових наслідків із відсутністю в іпотечному договорі умови про строк його дії. Тому за відсутності в іпотечному договорі строку його дії до відносин іпотеки має застосовуватися загальне правило про те, що право іпотеки припиняється у разі припинення основного зобовязання. Якщо сторони домовилися про припинення іпотеки у звязку із закінченням строку дії іпотечного договору, цей строк має бути узгоджений\~ сторонами відповідно до правил ст. 251, 252, 631 ЦК України, що надаватиме відносинам сторін визначеності та передбачуваності. З огляду на те, що Закон «Про іпотеку» прямо повязує припинення права іпотеки із закінченням строку дії договору іпотеки, цей строк є присічним (преклюзивним), він не відновлюється, незалежно від виконання забезпеченого іпотекою основного зобовязання із його закінченням право іпотекодержателя та кореспондуючий йому обовязок іпотекодавця припиняються як такі, що обмежені в часі цим присічним строком. Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Як встановлено судом, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заявляло вимоги до спадкоємця позичальника за кредитним договором № ML-302/126/2008 від 22 квітня 2008 рокута іпотекодавця за договором іпотеки № PML-302/126/2008 від 22 квітня 2008 року[PERSON] [PERSON] про погашення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за зазначеним іпотечним договором, проте у судовому порядку у задоволенні цих вимог було відмовлено, а правовідносини за цим кредитним договором визнані припиненими з 05 січня 2012 року внаслідок смерті [PERSON] Таким чином, з огляду на зазначене та ураховуючи, що основне зобовязання, в забезпечення виконання якого було укладено договір іпотеки, визнано припиненим з 05 січня 2012 року, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог та вважає за можливе визнати іпотеку за договором іпотеки № PML-302/126/2008 від 22 квітня 2008 року та за договором про внесення змін та доповнень № 1 від 22 листопада 2011 року до договору іпотеки № PML-302/126/2008 від 22 квітня 2008 року припиненою. Суд також наголошує на тому, що відповідно до приписів ч. 3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про зобовязання приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] вилучити записи про іпотеку та заборону відчуження предмета іпотеки з відповідних реєстрів, оскільки такі дії мають без зобовязання на це здійснюватися субєктом державної реєстрації прав на нерухоме майно після набрання судовим рішенням про припинення іпотеки законної сили. При цьому субєктом державної реєстрації прав на нерухоме майно не обовязково має бути нотаріус. Крім того, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] у даному судовому процесі має процесуальний статус третьої особи, а не відповідача, що визначив сам позивач. Оцінюючі всі докази досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності, та приймаючи до уваги приписи законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, у відповідності до ст. 88 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати підлягають стягненню із відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, тобто у розмірі 640, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial