Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 15 липня 2019 року надійшов позов [PERSON] , в інтересах неповнолітньої [PERSON] , до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», треті особи без самостійних вимог: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, [PERSON] , за яким просила визнати недійсним договір іпотеки від 08 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за р. №2695, за умовами якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , складається у цілому з одної житлової кімнати, площею 18,1 кв.м., та підсобних приміщень, заг. пл.. квартири - 43,9 кв.м.. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 05 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є відповідач, і [PERSON] було укладено кредитну угоду №39М про надання [PERSON] кредиту у сумі 52 000, 00 дол. США на споживчі цілі на строк користування до 05.02.2018 року зі сплатою 16% річних, а в разі порушення позичальником зобов`язань із погашення кредиту - 32% річних. Також, 08 лютого 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та [PERSON] як іпотекодавцем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за р. №2695, за умовами якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , складається у цілому з одної житлової кімнати, площею 18,1 кв.м., та підсобних приміщень, заг. пл.. квартири - 43,9 кв.м., що належить на праві власності [PERSON] .. При цьому позивачка посилалась на те, що на час укладення вказаного договору іпотеки в квартирі проживали разом із позивачем, яка є матір`ю, та батьком [PERSON] неповнолітні діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які також мають рівні права з власником квартири стосовно користування жилим приміщенням. Проте, згідно усної відповіді Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, питання дозволу на вчинення правочину стосовно квартири [ADDRESS] , право щодо якої мають неповнолітні діти, не розглядалось та відповідне рішення не надавалось. Отже, позивачка вважає, що спірний договір іпотеки був укладений із порушенням вимог цивільного законодавства та на підставі ст. 203, 215, 224, 236 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», має бути визнаний недійсним, оскільки був укладений з порушенням прав малолітніх (на час укладення договору) дітей та без отримання дозволу органу опіки та піклування. Ухвалою суду від 22.07.2019 року провадження у справі відкрито з призначення до розгляду в підготовчому засіданні на 12.09.2019 року. До суду 12.09.2019 року надійшов відзив відповідача на позов (а.с.29-34), згідно якого представник банку заперечував проти вимог та просив відмовити в їх задоволенні з посиланням на те, що на час укладення спірного договору іпотекодавець [PERSON] згідно п.12.9 та 12.10 договору засвідчив, що при укладенні правочину враховані та не порушуються інтереси дітей та інших членів сім`ї і осіб, які мають право користування предметом іпотеки, а також те, що за адресою місцезнаходження нерухомого майна не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, який за законом повинен утримувати іпотекодавець, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користуватися нерухомим майном. Посилалась на те, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками дітей, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною. А відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками малолітньої дитини правочину не є безумним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Вказувала, що позивачем будь-яких доказів недодержання відповідачем вимог ст. 203 ЦК України у момент укладення оспорюваного договору не надано, та не доведено наявність обставин, за яких правочин може бути визнаний судом недійсним. За викладених обставин просила відмовити у позові. У підготовчому засіданні 12.09.2019 року суд протокольною ухвалою залучив до участі у справі в якості третьої особи на боці позивача без самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , який є власником квартири - предмета іпотеки, у зв`язку з чим відкладено розгляд справи на 28.10.2019 року. У підготовче засідання 28.10.2019 з`явились позивачка, яка позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Також з`явився [PERSON] , який просив вказаний позов задовольнити. Представники Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», та органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, а також [PERSON] у підготовче засідання не з`явились, суд належним чином сповістив їх про день, час та місце розгляду справи. Згідно вимог ст. 197,198 ЦПК судом ухвалено проводити підготовче засідання у відсутності зазначених сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Ухвалою суду від 28.10.2019 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті на 16.01.2020 року. До суду 15.01.2020 року надійшли письмові пояснення від третьої особи - [PERSON] , згідно яких зазначила, що на час укладання її батьком спірного договору іпотеки вона була зареєстрована та мешкала разом із батьком та матір`ю - позивачкою у справі в даній квартирі №25 , яка є предметом іпотеки. Отже, вважає, що на момент укладення даного договору іпотеки були порушенні її права як малолітньої дитини, так як укладено договір без попередньої згоди на це органу опіки та піклування ПРА ОМР, вважає, що такі дії батька призвели до звуження її прав, а оскаржуваний договір є недійсним. У судовому засіданні 16.01.2020 року були присутні позивач, представник відповідача - [PERSON] та третя особа - [PERSON] .. Представник органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та [PERSON] у судове засідання не з`явились, суд належним чином сповістив їх про день, час та місце розгляду справи. Згідно вимог ч.1 та 3 ст. 223 ЦПК судом ухвалено проводити розгляд справи за відсутності третіх осіб, сповіщених належним чином. Позивачка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити за обставин та підстав, викладених у позові. Посилалась на те, що вона захищає права своїх дітей, які на час укладення спірного договору були малолітніми, у них це єдине житло та на теперішній час банк намагається виселити їх із вказаної квартири. При цьому зазначила, що Верховний суд у 2019 році залишив без задоволення позов банку щодо виселення її сім`ї. При цьому на запитання представника відповідача, позивачка пояснила, що дійсно в 2008 році підписувала згоду на укладання її чоловіком відповідного договору іпотеки, проте і на той час вважала, що тим самим звужує права дітей, але не мала можливості подати такий позов. Представник банку заперечувала проти позову та просила відмовити, враховуючи пояснення, викладені ними у відзиві на позов. Додатково посилалась на те, що сторони на час укладення оскаржуваного договору стверджували та засвідчили своїм підписом, що в квартирі, переданій в іпотеку, діти не мешкають та їх права не порушуються. При цьому на той час з довідки не було зазначено про реєстрацію в квартирі неповнолітніх дітей. І вважає, що сам цей факт не є безумовною підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним. Додатково посилалась на сплив строків позовної давності. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. При цьому, не заперечував, що укладав кредитний договір та договір іпотеки, та отримав кошти у кредит на розвиток бізнесу, який між тим «прогорів». Посилався на те, що він не є юристом, та всіх нюансів на час укладення договору не міг знати, про реєстрацію дітей у квартирі його не питали. На теперішній час банк постійно намагається їх виселити, звертався до суду з позовами щодо їх виселення (в 1й та 2й інстанції позов було задоволено, у 2019 році Верховний суд скасував рішення обох інстанції та відмовив у позові банку) та було незаконно їх знято з реєстрації з вказаної квартири. Вважає, що в даному випадку порушуються права дітей. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які були присутні в судовому засіданні, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Із матеріалів справи судом встановлено, що 05 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», і [PERSON] було укладено кредитну угоду №39М про надання [PERSON] кредиту у сумі 52 000, 00 дол. США на споживчі цілі на строк користування до 05.02.2018 року зі сплатою 16% річних, а в разі порушення позичальником зобов`язань із погашення кредиту - 32% річних. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 08 лютого 2008 року між банком та [PERSON] як іпотекодавцем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. за р. №2695, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка складається у цілому з одної житлової кімнати, площею 18,1 кв.м., та підсобних приміщень, заг. пл.. квартири - 43,9 кв.м., що належить на праві власності [PERSON] .. Право власності [PERSON] на вказану квартиру підтверджується також довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.50). При цьому, згідно довідки дільниці №4 КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 08.06.2015 року (а.с.11), в квартирі [ADDRESS] разом із батьками - [PERSON] та [PERSON] , були зареєстровані діти : [PERSON] , [INFO] , (з 16.11.2005 року по 30.04.2015 року) та [PERSON] , [INFO] (з 16.11.2205 року по 30.05.2015 року). Суд вбачає, що підставами позову для визнання договору іпотеки вказані норм ст. 203, 215, 224, 236 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», та обставини, що договір був укладений з порушенням прав малолітніх (на час укладення договору) дітей та без отримання дозволу органу опіки та піклування. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Передбачені статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16, у постанові від 20 листопада 2019 року по справі № 520/15250/15-ц, у постанові від 16 грудня 2019 року по справі № 607/4911/16-ц. Верховний Суд зауважує, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вбачає, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не є співвласниками квартири [ADDRESS] . Вони набули право користування житлом, як члени сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування його в іпотеці, і на час вирішення справи цього права не позбавлені. Суд вбачає, що дійсно банк у жовтні 2014 року звертався до суду з позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа - служба у справах дітей Одеської міської ради, про виселення (справа №522/19899/14-ц). Між тим постановою Верховного суду від 20.11.2019 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.04.2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 липня 2019 року, якими було задоволено позов банку, були скасовані та в задоволенні позову банку відмовлено. Між тим, із боку позивача до суду не надало належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір іпотеки зменшив чи будь-яким чином обмежив права неповнолітніх (на час укладення договору) дітей. Суд вбачає, що останні продовжують користуватися квартирою, що є предметом іпотеки і на сьогодні, а приховування батьками прав дітей на нерухомість у момент укладання іпотечного договору позбавляє їх права визнати іпотеку недійсною, оскільки сам батько дітей при укладені договору згідно п.12.9 та 12.10 договору засвідчив, що даний договір підписаний іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). При укладені цього договору Іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім`ї і осіб, які мають право користування предметом іпотеки (при їх наявності). Особи які мешкають або зареєстровані у предмету іпотеки (при їх наявності), дали згоду на їх виселення. А також, що за адресою місцезнаходження нерухомого майна не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати Іпотекодавець, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користуватися нерухомим майном. У постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Верховний Суд зауважує, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] , в інтересах неповнолітньої [PERSON] , до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», треті особи без самостійних вимог: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору іпотеки недійсним. Із приводу заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд враховує наступне. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Разом із тим, у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові [PERSON] відмовлено за його недоведеністю та необґрунтованістю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed