Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду з вказаним позовом звернувся [PERSON], в якому просив стягнути з КДНВП «Кварсит» на його користь нараховану, але невиплачену заробітну плату за період з квітня 2017 року по листопад 2018 року в сумі 70433,05 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що на момент направлення позовної заяви до суду становить 19589,03 грн., компенсаційні втрати частини доходів у зв’язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 893,10 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4260,45 грн. і відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює у розмірі 5000,00 грн., а також судовий збір в сумі 768,40 грн. Свої вимоги обґрунтував тим, що з 03 липня 1998 року позивач працював на Костянтинівському державному науково-виробничому підприємстві «Кварсит». 28 листопада 2018 року позивач був звільнений наказом № 30/к від 28.11.2018 р. На день його звільнення йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з квітня 2017 року по листопад 2018 року у розмірі 70433,05 грн., також йому була не виплачена компенсація за невикористану відпустку в розмірі 4260,45 грн. Відповідач добровільно вказану заборгованість не виплачує, а отже позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на момент направлення позову до суду складає 19589,03 грн., та компенсацію втрати частини доходів у зв’язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 893,10 грн. Протиправними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 5000,00 грн. Відповідач надав відзив на позов, в якому позовні вимоги [PERSON] визнав частково, а саме: заборгованість по заробітній платі в розмірі 73435,05 грн., в яку включено компенсацію за невикористану відпустку. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв’язку з порушенням термінів їх виплати, компенсації за невикористану відпустку і моральної шкоди не визнав, посилаючись на те, що вказана заборгованість виникла через форс-мажорні обставини, а отже вина роботодавця за затримку розрахунку при звільненні відсутня, що своєю чергою виключає можливість притягнути роботодавця до відповідальності, передбаченої трудовим законодавством. Позивачем надано відповідь на відзив, в якому він зазначив, про те, що відповідачем не доведено наявність форс-мажорних обставин, які спричинили затримку розрахунку по заробітній платі. Сторони в судове засідання не з’явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З’ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх обґрунтування, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], працював в КДНВП «Кварсит» з 03 липня 1998 року по 28 листопада 2018 року на різних посадах, остання з яких монтажник санітарно-технічних систем та обладнання 4 розряду дільниці сантехники та вентиляції, та був звільнений наказом № 30-к від 28.11.2018 р. за ініціативою працівника на підставі ст.38 КЗпП України. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Частиною 1 статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ч. 6 ст. 10 Закону України «Про відпустки» до закінчення шестимісячного строку безперервної роботи щорічна основна відпустка надається пропорційно до відпрацьованого часу. Згідно з довідкою Костянтинівського ДНВП «Кварсит» № 3-6 від 18 лютого 2019 року заборгованість по заробітні платі [PERSON] за період з квітня 2017 року по листопад 2018 року склала 73435,05 грн. З довідки Костянтинівського ДНВП «Кварсит» № 1-98 від 24 квітня 2019 року вбачається, що до складу заборгованості із заробітної плати увійшли нараховані індексація в загальному розмірі 274,48 грн. та нарахована компенсація за невикористану відпустку у кількості 5 днів в розмірі 1143,05 грн. Позивачем залишилось не спростованим розмір заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, що розрахована роботодавцем на підставі відомостей особової картки № 10 про відпрацьований час у спірний період. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що розмір заборгованості по заробітній платі, в тому числі компенсації за невикористану відпустку, [PERSON] складає 73435,05 грн., а отже, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі під час звільнення, передбаченої ст. 117 КЗпП України слід зазначити таке. Згідно із ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Верховний Суду України у постанові № 6-365цс16 від 23 березня 2016 року виклав правовий висновок про те, що до трудових правовідносин, врегульованих ст. 116, 117 КЗпП України, застосовується положення ст. 617 ЦК України. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов’язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 10 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України (далі - ТППУ). Отже, настання обставин непереборної сили, що встановлені сертифікатом про форс-мажорні обставини, свідчить про відсутність вини роботодавця у затримці виплат робітнику належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Відповідно до висновку Донецької торгово-промислової палати від 27.05.2014 р. невиконання зобов’язань КДНВП «Кварсит» в другому кварталі 2014 року по контракту №147/113 ві 10.10.2013 року відбулось в період дії антитерористичної операції на території Донецької області, за наявності фактів збройних зіткнень на вказаній території, блокування органів влади та інше та за своїм характером не залежало від волевиявлення сторін і третіх осіб, обставини є форс-мажорними для КДНВП «Кварсит», тобто непередбачуваними, знаходяться поза контролем та перешкоджають своєчасному виконанню договірних та податкових зобов’язань. В постанові Верховного Суду у справі № 233/3523/17 від 10 квітня 2019 року звернуто увагу судів про необхідність надати оцінку чи наявність обставин форс-мажору за певним договором може свідчить про неможливість повного виконання відповідачем фінансово-економічних зобов'язань підприємства в цілому, та що підприємство позбавлене можливості виконати зобов'язання перед своїми працівниками, передбачені умовами трудового договору (контракту, угоди тощо), законодавчими та іншими нормативними актами. Судом було перевірено наявність вказаних обставин та встановлено, що внаслідок неможливості подальшого виконання контракту від 10.10.2013 року КДНВП «Кварсит» призупинило відвантаження виробів військового та подвійного призначення до Російської Федерації, в зв’язку з чим було позбавлене основного джерела фінансування і наразі підприємство знаходиться в стані простою, що свідчить про те, що вказана форс-мажорна обставина вплинула на можливість виконання роботодавцем своїх обов’язків щодо виплати заробітної плати своїм робітникам, в т.ч. [PERSON] Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність вини КДНВП «Кварсит» у затримці виплати [PERSON] належних при звільненні сум у строки визначені статтею 116 КЗпП України. А отже, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичний або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Єдина стаття чинного Кодексу законів про працю України , яка стосується відшкодування моральної шкоди (ст. 237-1), вказує, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відшкодування моральної шкоди, як вид відповідальності роботодавця за заподіяну працівникові моральну шкоду, передбачає наявність умов і підстав її настання, яких на практиці налічується чотири. Серед перших умов настання такої відповідальності слід видокремити вину, адже вина роботодавця є не тільки обов'язковою суб'єктивною ознакою, а й важливою соціальною категорією, зміст якої визначають характер і тяжкість протиправного діяння роботодавця. Вина може розумітися як ставлення роботодавця до здійснюваного порушення трудових прав працівника, можливість оцінити відповідність своєї поведінки нормам трудового законодавства, у тому числі й положенням щодо охорони праці. А при заподіянні працівникові моральної шкоди вона має подвійне значення: за наявності вини настає відповідальність за заподіяну працівникові моральну шкоду, а її форма і ступінь впливають на визначення розміру відшкодування. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв’язку з порушенням термінів їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. Оскільки судом встановлена відсутність вини відповідача у затримці виплати [PERSON] належних при звільненні сум у строки визначені статтею 116 КЗпП України, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди та компенсації втрати частини заробітку у зв’язку з порушенням термінів їх виплати задоволенню не підлягають. Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов’язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов’язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року у розмірі 73435 гривень 05 копійок з наступним утриманням з цієї суми обов’язкових податків та зборів, в іншій частині позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі ст. 141 ЦПК України у зв’язку із частковим задоволенням позову, враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн. Судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову відшкодуванню не підлягає у зв’язку з відмовою у задоволені позовних вимог в цій частині.

Outcome: partial