Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

До суду звернувся позивач із зазначеним позовом до відповідача, згідно якого просив суд скасувати арешт на все майно, виконавчий лист № 2-271 від 23.12.2008 року, виданий Оболонським районним судом м. Києва; арешт на все майно - постанова № 26011857 від 20.04.2011 року, видана ВДВС Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, якими накладено арешт на спірне нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 2608/1207/88-041 від 19.12.2007 року. В забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором укладений іпотечний договір від 19.12.2007 року, згідно умов якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту № 2608/1207/88-041 від 19.12.2007 року нерухоме майно - трикімнатну квартиру, загальною площею 81,60 кв. м, жилою площею 42,10 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. ПАТ «Сведбанк» 28.11.2012 року відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс», відповідно договору факторингу № 15 право вимоги за зобов'язаннями відповідача по кредитному договору. Позивачем неодноразово були здійснені спроби щодо спонукання відповідача в добровільному порядку погасити заборгованість за кредитним договором від 19.12.2007 року. 10.03.2015 року позивачу при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на майно відповідача, яке є предметом іпотеки накладено арешт на підставі виконавчого листа № 2-271 від 23.2.2008 року, виданого Оболонським районним судом м. Києва та постанови № 26011857 від 20.04.2011 року, виданої Відділом державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві. Право іпотеки виникло у позивача з моменту укладення нотаріально посвідченого договору іпотеки, тобто з 19.12.2007 року. Арешт майна в рахунок забезпечення позову щодо іншої особи, який не є іпотекодержателем не допускається законом, оскільки вичерпний перелік обставин, наявність яких дозволяло б це зробити, в даному випадку відсутні. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, надав суду клопотання про розгляд справи без участі представника, просив задовольнити позовні вимоги. У зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача та постановити рішення по наявним в справі доказам. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову в повному обсязі з підстав викладених в письмових запереченнях, в яких зазначила, що 23.07.2014 року рішенням Апеляційного суду м. Києва у цивільній справі за позовом ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Сведбанк», третя особа - ТОВ «ФК «Вектор Плюс», про визнання договору недійсним частково скасовано рішення першої інстанції та ухвалено нове, яким стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1148852,10 грн. та судовий збір в розмірі 3219,00 грн. 29.08.2014 року виконавчі листи № 2/756/14/14 від 13.08.2014 року пред'явлено до виконання, відкрито виконавче провадження № 2315/16 та № 2591/18. 05.12.2014 року прийнята постанова про об'єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження № 37706049. Вимога позивача про звільнення майна з-під арешту не підлягає задоволенню, оскільки позивач не є власником, володільцем предмета іпотеки, тобто не має права просити звільнити майно з-під арешту, звернення стягнення на іпотечне майно не відбулось, позивач отримав право стягнення з [PERSON] заборгованість за кредитним договором. Позивач також є стягувачем за виконавчим провадженням про стягнення з відповідача суми боргу за кредитним договором, то права позивача як іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог. Представник третьої особи Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлений належним чином, надав суду письмові заперечення згідно яких просив розглядати справу без участі державного виконавця, у вирішенні спору поклався на розсуд суду та зазначив, що 20.04.2011 року до державного виконавця на примусове виконання надійшов виконавчий лист Оболонського районного суду м. Києва від 28.03.2011 року по справі № 2-1895, яким стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «БТА Банк» суму боргу 529372,58 грн. Державним виконавцем відкрито виконавче провадження та надано строк для самостійного виконання рішення, проте рішення суду не виконано. 20.04.2011 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначив, що у задоволенні позову просить відмовити з тих же підстав, що зазначила представник відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, представника третьої особи [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.12.2007 року між ВАТ «СВЕДБАНК» та [PERSON] укладений кредитний договір № 2608/1207/88-041. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ВАТ «СВЕДБАНК» з відповідачем укладений іпотечний договір від 19.12.2007 року, предметом якого є квартира [ADDRESS] що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ( а.с. 39-42). 28.11.2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс», відповідно договору факторингу № 15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами право вимоги за зобов'язаннями відповідача по зазначеним кредитному договору та договору іпотеки. ( а.с.6-12, 14-16). Як вбачається з витягу про відомості з реєстру прав на нерухоме майно, ВДВС Оболонського районного управління юстиції у м. Києві постановою від 20.04.2011 року накладено арешт на все майно боржника [PERSON] (а.с. 57) Згідно ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. У разі якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, такий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, встановленому пунктом 8 частини першої статті 47 цього Закону. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Банк не є власником спірного майна, а лише іпотекодержателем. Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Як вбачається зі змісту зазначеної норми, діюче законодавство не забороняє накладення арешту на заставлене майно в порядку примусового виконання державною виконавчою службою судових рішень, та лише визначає порядок його реалізації. Судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки з укладанням договору іпотеки, право власності на майно не переходить до іпотекодержателя, права позивача як іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed