Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 17 липня 2019 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Румянцева Таміла Вєзіровна про розірвання договору довічного утримання, повернення у власність домоволодіння та скасування заборони на відчуження майна. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що через похилий вік і поганий стан здоров`я вона потребує сторонньої допомоги, у зв`язку з чим 24 лютого 2016 року уклала із сусідом [PERSON] договір довічного утримання, за умовами якого за відповідачем було зареєстровано право власності на належні позивачу 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , натомість [PERSON] мав здійснювати догляд та фінансову підтримку [PERSON] . Після укладення договору довічного утримання [PERSON] декілька місяців купував ліки і продукти харчування для позивача. Комунальні платежі позивач сплачувала і продовжує сплачувати самостійно. За викладених обставин [PERSON] звернулась до суду з цим позовом і просить розірвати договір довічного утримання укладений 24 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Тамілою Вєзірівною, зареєстрований в реєстрі за № 226: повернувши у власність [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] ; скасувавши заборону відчуження, накладену на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] . Також позивач просить стягнути на свою користь з відповідача понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 2208,54 грн., та за надання правової допомоги в розмірі 16000 грн. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 17 липня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.25). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 01 серпня 2019 року на запит надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с. 28). Ухвалою судді від 01 серпня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Румянцева Таміла Вєзіровна про розірвання договору довічного утримання, повернення у власність домоволодіння та скасування заборони на відчуження майна (а.с. 30-31). У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 04 вересня 2019 року, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що свої зобов`язання за договором довічного утримання перед [PERSON] виконує належним чином, доказів протилежного позивачем не надано, а посилання на допомогу служби соціальної допомоги як на доказ відсутності допомоги позивачу з боку відповідача є безпідставними, оскільки на обліку у відділенні соціальної допомоги [PERSON] перебуває з 2001 року, тоді як оскаржуваний договір був укладений сторонами у 2016 році (а.с. 34-36). У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача зазначає про відсутність доказів на підтвердження заперечень проти позову (а.с. 46-47). Від приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевої Т.В. надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с. 48, 123). Підготовче засідання, призначене з розгляду даної цивільної справи на 17 вересня 2019 року було відкладено за клопотанням представника відповідача адвоката Спасової І.Г. (а.с. 43-44). 07 жовтня 2019 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Спасової І.Г. надійшло клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 22 жовтня 2019 року (а.с. 56). У підготовче засідання 12 листопада 2019 року відповідач та його представник не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Підготовче засідання 12 листопада 2019 року було закрито і справу призначено до розгляду по суті на 28 листопада 2019 року. Представником відповідача адвокатом Спасовою І.Г. 27 листопада 2019 року подане чергове клопотання про відкладення розгляду справи у судовому засіданні, призначеному на 28 листопада 2019 року (а.с. 99). Також 04 грудня 2019 року адвокат Спасова І.Г. подала клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 11 грудня 2019 року (а.с. 106). У судовому засіданні 23 січня 2020 року представник позивач позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не з`явився, свого представника для участі в розгляді справи не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином про причини неявки суду не повідомив. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи викладене, за відсутності визначеного процесуальним законом обов`язку суду вчергове відкладати судовий розгляд у справі, беручи до уваги, що у справі були призначені сім судових засідань, в жодне з яких відповідач не з`явився, а його представником подано п`ять клопотань про відкладення розгляду справи, суд приходить до висновку щодо зловживання відповідачем своїми процесуальними правами та вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності відповідача і його представника. Суд, вислухавши представника позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 24 лютого 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Т.В. за реєстровим № 227 був посвідчений договір довічного утримання, за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] належні їй 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , взамін чого набувач [PERSON] зобов`язався забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно (а.с. 10-11). З наданих стороною позивача копій платіжних документів вбачається, що у період 2018-2019 років [PERSON] самостійно здійснювала оплату комунальних послуг за адресою її місця мешкання: [ADDRESS] (а.с. 65-82), а також самостійно здійснювала купівлю ліків (а.с. 83-86). Відповідно до довідки відділу у Соборному районі міста КУ «Дніпровський міський територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» № 04/17-222 від 11 липня 2019 року, [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , перебуває на обліку у відділенні соціальної допомоги вдома з 2001 року по теперішній час (а.с. 24). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є племінницею позивача. [PERSON] самостійно приняла рішення про укладення договору довічного утримання. На протязі всього часу до позивача приходить соціальний працівник, який допомагає у купівлі ліків і продуктів харчування. З літа 2019 року в купівлі ліків і продуктів харчування позивачу допомагає свідок разом із членами її сім`ї. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її прабабусею. Влітку 2019 року Бабуся [PERSON] [PERSON] повідомила про те, що [PERSON] залишилася без догляду. З цього часу вони почали доглядати за позивачем, приносити їжу, ліки. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він є чоловіком [PERSON] . Зазначив, що в середині літа 2019 року [PERSON] повідомила про те, що хоче розірвати договір довічного утримання, оскільки відповідач не піклується про неї. Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій. За оскаржуваним договором довічного утримання сторони погодили розмір матеріального забезпечення, яке надаватиметься відчужувачу набувачем в розмірі 1500 грн., що підлягає індексації в порядку, визначеному законом; набувач зобов`язався надавати довічне утримання за рахунок матеріального забезпечення відчужувачу у вигляді: забезпечення відчужувача продуктами харчування, необхідними медикаментами і лікарськими засобами на підставі виданих лікарями рецептів; забезпечення оплати за ремонт побутової техніки та предметів домашнього вжитку; оплати усіх комунальних платежів з утримання частки житлового будинку; забезпечення прибирання у дворі і в будинку, забезпечення триразового харчування, надання будь-якої іншої допомоги, необхідної для забезпечення відчужувача належним доглядом (пункт 6 договору). Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Таким чином за договором довічного утримання [PERSON] зобов`язувався не лише забезпечувати [PERSON] довічним утриманням у щомісячному розмірі 1500,00 грн, лікарськими засобами та продуктами харчування, а також у разі втрати здоров`я довічним доглядом (пункт 1 договору). Позивач у позовній заяві як на одну із підстав для розірвання договору вказувала на те, що відповідач не виконує обов`язку щодо забезпечення позивача утриманням та доглядом. Оцінюючи надані у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідач з часу укладення договору довічного утримання належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за договором довічного утримання. Відповідачем не спростовано, що після укладення договору довічного утримання соціальні послуги продовжувала надавати позивачу працівник Дніпропетровського територіального центру соціального обслуговування. Вказане суперечить доводам відповідача про те, що він забезпечував належний догляд і допомогу у побуті позивачу. Відповідачем також не було надано доказів на підтвердження належного виконання ним зобов`язань щодо прибирання будинку, матеріального забезпечення позивача та догляду. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] , скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 24 червня 2019 року уклала договір № 24/06 про надання правової допомоги з Адвокатським об`єднанням «Форум-Дніпро», згідно з яким їй надана правнича допомога щодо захисту її прав та інтересів з питання розірвання договору довічного утримання від 24 лютого 2016 року (а.с.13-17). На підтвердження понесення витрат на надання правничої допомоги позивачем надано рахунок-фактуру № 01 від 24 червня 2019 року «до договору № 24/06 від 24 червня 2019 року» (а.с. 19-20), квитанції про сплату на користь Форум-Дніпро АО грошових коштів на загальну суму 16000 грн. (а.с. 12). Як зазначено в рахунку-фактурі, а також в попередньому розрахунку судових витрат, до послуг адвокат Дубовенко А.В. увійшли: усна консультація, правовий аналіз правочину, складання позовної заяви, здійснення представництва інтересів позивача в суді (а.с. 18). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат(встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір -обґрунтованим (РішенняЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited»проти України»). Виходячи з принципу розумності, враховуючи відсутність заяви відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 16000 грн. Вирішуючи питання про розподіл витрат на сплату судового збору, понесених позивачем при зверненні до суду з даним позовом, беручи до уваги результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2208,54 грн. (а.с. 5). На підставі викладеного,

Outcome: approved