Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

До суду 25.09.2018 року надійшов позов заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України до державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд [PERSON] про визнання договору недійсним та зобов`язання повернути майно, згідно якого просили: 1) визнати недійсними договори №1-ВБ від 03.07.2006 року, №8-ВБ/2, 10-ВБ від 29.12.2006 року на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі, укладені між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та [PERSON] ; 2) зобов`язати [PERSON] повернути державі в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення цокольного та першого поверхів площею 1375 кв.м., 14,4 кв.м. та 37,3 кв.м., розташовані в будівлі ДП МОУ «Південьвійськбуд» за адресою: [ADDRESS] у тому числі шляхом виселення з вказаних нежитлових приміщень; 3) Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлові приміщення цокольного та першого поверхів площею 1375 кв.м., 14,4 кв.м. та 37,3 кв.м., розташовані в будівлі за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що адміністративна будівля за адресою: [ADDRESS] належала державі в особі Верховної Ради України, проте всупереч вимогам законодавства 03.07.2006 року, 29.12.2006 року та 30.05.2007 року ДП МОУ «Південьвійськбуд» укладено договори на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі. Правочини були удавані, адже по суті було здійснено відчуження державної власності. Також Міністерство оборони України не навало своєї згоди на відчуження майна ДП «Південьвійськбуд». Такі договори мають бути визнані недійсними, а майно повернуто у державну власність. Після отримання судом інформації щодо місця реєстрації відповідача, ухвалою суду від 06.11.2018 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 04.12.2018 року. До суду також 04.12.2018 року надійшов відзив [PERSON] поданий адвокатом Тищенко В .В. , згідно якого просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позов подано зі спливом позовної давності, згода на відчуження майна була надана, а довіреність була дійсна. Протокольною ухвалою суду за результатами підготовчого провадження проведеного 04.12.2018 року, суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 28.02.2019 року. До суду 26.01.2019 року надійшла відповідь на відзив військової прокуратури Південного регіону України, який притримується позиції, викладені у позові та зазначає, що строк позовної давності не пропущено, адже позивач про відчуження майна дізнався лише 11.09.2018 року. Відповідач не вірно розуміє положення закону, а саме обставина встановлена у господарській справі, а саме що була скасована довіреність видана [PERSON] Міністерством оборони України, не підлягає доказуванню. До суду 27.02.2019 року надійшла заява від представника Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» Чепелєв О.І., згідно якої ДП визнає позов повністю. Представник ДП МОУ «Південьвійськбуд» у своїх поясненнях зазначає, що в акті ревізії договори не були відзначені, тому з нього неможливо було довідатися про порушення прав позивача. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON]. та прокурор Боскровний М.О. підтримали заявлені позовні вимоги та просили задовольнити. Представник [PERSON] - Тищенко В.В просили відмовити у задоволенні позову. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник ДП МОУ «Південьвійськбуд» подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Після проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду від представника Міністерства оборони України 01.03.2019 року надійшли письмові пояснення, які суд не приймає до уваги, у зв`язку з тим, що вони подані після вирішення справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що Наказом Міністра оборони України від 29.01.1998 року №27 на базі розформованих військових частин та організацій створено державне підприємство Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» та затверджено статут підприємства (а.с.12). На балансовому обліку ДП МО України «Південьвійськбуд» перебувала нежитлова адміністративна будівля площею 1696,9 м2, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка відповідно до свідоцтва про право власності від 24.07.2006 року (а.с.21) та свідоцтва від 28.08.2007 року (а.с.22), належала державі в особі Верховної Ради України. Відповідно до п. 4.2 статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд», затвердженого 29.01.1998 року Міністром оборони України, майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству (а.с.16). 03.07.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора Ященка Григорія Вікторовича та громадянкою [PERSON] укладено договір №1-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (а.с.42). 01.06.2007 року між вищевказаними особами було укладено додаткову угоду №1 до договору №1-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (а.с.45). 29.12.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора Ященка Григорія Вікторовича та громадянкою [PERSON] укладено договір №8-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (а.с.46). 01.06.2007 року між вищевказаними особами було укладено додаткову угоду №1 до договору №8-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (а.с.49). 30.05.2007 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора Ященка Григорія Вікторовича та громадянкою [PERSON] укладено договір №26-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (а.с.50). [PERSON] стала власником нежитлових приміщень цокольного поверху загальною площею 137,5 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності від 16.10.2007 року (а.с.53). [PERSON] стала власником нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 14,4 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності від 16.10.2007 року (а.с.54). [PERSON] стала власником нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 37,3 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності від 23.10.2007 року (а.с.55). Так, згідно з п. 1.1 договорів їх предметом є участь Пайовика, у фінансуванні будівництва з реконструкції 4-х поверхової адміністративної будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхового адміністративного корпусу за адресою: [ADDRESS] та отримання у власність профінансованого паю у вигляді нежитлових офісних приміщень. Передача нежитлових приміщень вбачається з актів прийому-передачі (а.с. 45 на звороті, 49 на звороті, 52). Позивач та відповідачі по-різному тлумачать зміст листа від 03.02.2006 року (а.с.35), суд з цього приводу відзначає наступне. Згідно зі ст. 75 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах. 03.02.2006 року начальником Центрального спеціалізованого будівельного управління МОУ [PERSON]. за умови незадовільного технічного стану будівлі, не проведення протягом тривалого часу капітального та поточних ремонтів, а також відсутності у державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» достатнього обсягу власних обігових коштів для проведення реконструкції зазначеної будівлі, пропозицію провести заходу вважав слушною, тож надав дозвіл директору Підприємства залучити пайовиків для реконструкції будівлі за адресою [ADDRESS], за умови наступного переходу права власності на частину приміщень в рахунок погашення залучених пайових внесків третіх осіб. Враховуючи, що відомостей про стан приміщень та фінансовий стан державного підприємства не враховувався в договорах та не освітлювався в даній справі жодною стороною, суд дійшов висновку, що лист від 03.02.2006 року не можна вважати згодою на відчуження нежитлових приміщень. Щодо відсутності довіреності у [PERSON] на надання дозволів на відчуження майна державний підприємств, суд відзначає наступне. Довіреністю, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З .М., зареєстрована в реєстрі за №2369 від 17.08.2004 року Міністр оборони України Євген Кирилович Марчук уповноважив начальника Центрального управління Міністерства оборони України [PERSON] на надання дозволу на відчуження майна державних підприємств (а.с.36). Довіреність за №2369 від 17.08.2004 року, якою було уповноважено [PERSON] на надання дозволу на відчуження майна державних підприємств припинила дію 10.04.2006 року (а.с.108). Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 249 ЦК України, особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо вжиття будь-яких дій Міністром оборони України відносно повідомлення начальника ЦСБУ МОУ [PERSON] про скасування довіреності від 17.08.2004 року. Відповідно до п. п. 1, 2 п. 154 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004р., (яка діяла на момент скасування довіреності) особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної, може у будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Нотаріус, завідувач державним нотаріальним архівом при одержані заяви про скасування довіреності або передоручення робить про це відмітку на примірнику довіреності, що зберігається у справах нотаріуса, у державному нотаріальному архіві, і відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Проте, Розпорядженням Міністра оборони України від 02.10.2004 року №6828/з довіреності на право укладення договорів видані до 02.10.2004 року та термін яких не закінчився - скасовані, що вбачається з Постанови Вищого Господарського суду України від 13.07.2010 року №30/257 (а.с.37). Суд не приймає до уваги твердження відповідача, щодо того, що факт скасування довіреностей, що видані до 02.10.204 року, зокрема і довіреності №2369 від 18.08.2004 року підлягає доказуванню, адже обставини встановлені судом стосуються тієї самої довіреності, що й в даному випадку. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, факт скасування довіреності №2369 від 02.10.2004 року є преюдиційним фактом. Обставини, щоб спростували даний факт суду надані не були, відповідачі таких тверджень не спростували. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що на момент надіслання листа директору ДП МОУ «Південьвійськбуд» щодо залучення пайовиків для реконструкції будівлі за адресою [ADDRESS], він також не був наділений повним обсягом повноважень. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. (ч.1,ч.3 ст. 203 ЦК України). В статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Позивач довів, що волевиявлення учасника правочину в розрізі даної справи було відсутнє. Відповідач [PERSON] вказувала на пропуск позивачем строку позовної давності. З приводу такого суд відзначає наступе. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року № 6-68цс15. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. З огляду на положення статті 261 ЦК України суди повинні з`ясовувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави з позовом про визнання недійсним державного акту на право власності на нежитлове приміщення. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Власники нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] користувалися відкрито нежитловими приміщеннями, та розпоряджалися ними. В період з 01.10.2008 року по 18.11.2008 року Міністерством оборони України проводилась контрольна - ревізійна перевірка Державного підприємства «Південьвійськбуд», зокрема, щодо укладання спірних договорів, за результатами якої був складений відповідний акт № 234/43/230 від 21.11.2008 року (а.с.89). Таким чином, Міністерство оборони України не могло не знати про те, що площа нежитлових приміщень в будівлі за адресою [ADDRESS] яка належить Підприємству зменшилась, зокрема, у зв`язку з укладеними спірними договорами. Посилання ДП МОУ «Південвійськбуд» на те, що конкретні договори не відзначені в акті перевірці не заслуговують на увагу, адже зміна площі належних державі приміщень була змінена, що неможливо не помітити. Як вбачається з матеріалів справи позов до суду був поданий позивачем 25.09.2018 року. Тож, позовну заяву подано через 10 років після проведення перевірки, в результаті якої позивач, а саме Міністерство оборони України, в чиїх інтересах діє заступник військового прокурора Південного регіону України, повинен був дізнатися про порушення його прав. Жодних поважних причини пропуску строку позовної давності не наведено. За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У справі Волков проти України (Oleksandr Volkov v. Ukraine № 21722/11, параграф 137, від 9 січня 2013 року) Європейський суд з прав людини зазначає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень. Таким чином, зважаючи на те, що дозвіл на укладення договорів в результаті яких було відчужено державну власність прямо та безумовно надано не було, довіреністю була скасована, позовні вимоги заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України є обґрунтованими, проте суд відмовляє у задоволенні позову, зважаючи на пропуск позивачем строку позовної давності.

Outcome: dismissed