Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси, звернувся позивач із вищезазначеним позовом доларів, зазначаючи, що 02.03.2016 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого позивач надав в борг грошову суму в розмірі 5192000 гривень, для задоволення сімейних потреб відповідача [PERSON], який перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Обґрунтовуючи подану заяву, суд зазначає, що відповідач, у строки встановлені договорами, грошові кошти не повернув, а враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, запозичені грошові кошти витрачались в інтересах сімї, позивач посилаючись на положення ст. 65 СК України, просив стягнути суму боргу солідарно з обох відповідачів. Збільшивши позовні вимоги, позивач остаточно просив стягнути з відповідачів безпідставно отримані гроші в розмірі 5192000 гривень, проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 424319 гривень, пеню в розмірі 288901 гривень. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив задовольнити позовну заяву в уточненої редакції. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, згідно якої просила визнати договір позики від 02.03.2016 року недійсним, посилаючись на те, що дізналась про факт укладення вказаних договорів після звернення позивача до суду, зазначила, що між [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо поділу спільного подружнього майна, у звязку з чим, укладення вказаних договорів спрямовано на те, щоб в подальшому недобросовісно і непропорційно розділити спільне майно. Крім того, зазначила, що недобросовісні дії чоловіка та родичів щодо предявлення до неї позовів про стягнення значних грошових коштів слугують уникненню добросовісного, законного розподілу спільного майна подружжя. Оскільки вказаний договір позики виходить за межі дрібного побутового, а, відповідної згоди на укладення договору, відповідач [PERSON] не надавала, укладений правочин не відповідає вимогам статті 65 СК України, а відтак підлягає визнанню недійсним за правилами ст.ст. 203, 215 ЦК України. У судових засіданнях, представник позивача [PERSON] підтримував подану позовну заяву, у судове засідання 06.07.2017 року, ані позивач, ані представник позивача до суду не зявились. Позивач надав суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутністю. Відповідач [PERSON] надав суду письмовий відзив на позов, згідно якого, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON]: [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні не заперечували проти задоволення позовної заяви, зазначили, що дійсно між [PERSON] та [PERSON] виник спір щодо розділу спільного подружнього майна, який розглядається з 2016 року. Разом з тим, зазначили що договір позики дійсно укладався, [PERSON] отримував грошові кошти для сімейних потреб. Представник [PERSON] зазначила, що вищевказаний договір позики не можуть бути визнаний недійсним з підстав встановлених ст. 65 СК України, оскільки грошові кошти за договором позики передаються саме у власність боржника. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісна позовна заява не підлягає задоволенню, тоді як зустрічну позовну заяву, слід задовольнити. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується повторним свідоцтвом про одруження, виданим відділом РАГС Тирасполь, № 4-1704. Позивач по справі, [PERSON] є матірю співвідповідача [PERSON]. Згідно договору позики від 02.03.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 5192000 гривень, з метою задоволення сімейних потреб, а [PERSON] зобовязався повернути вказану грошову суму в строк три місяці з моменту підписання вказаного договору. На підтвердження факту виникнення вказаних зобовязань, позивач надав копію довідки ПАТ «Банк Восток» від 19.07.2016 року, згідно якої вбачається, що з належного позивачу рахунку були перераховані грошові кошти на рахунок [PERSON] в розмірі 5192000 гривень. Надаючи оцінку вказаним доказам, суд зазначає, що ані з довідки від 19.07.2016 року, ані з жодних інших доказів, не вбачається, що грошові кошти були передані [PERSON] саме на виконання укладеного договору позики. Окрім викладеного, суд зазначає, що вказаний доказ, з огляду на відсутність даних щодо мети переводу, не є належним доказом виконання умов договору позики. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову та одночасно задовольняючи зустрічну позовну заяву, суд виходить з фіктивності вказаного договору позики. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виник спір щодо поділу майна подружжя, що підтверджується ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.06.2016 року. Суд враховує процесуальну позицію представників [PERSON], які не лише визнавали позовні вимоги за первісним позовом, а й заперечували проти задоволення зустрічного позову, яким, у разі його задоволення, жодним чином, не порушуються права [PERSON] Крім того, суд враховує, що позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом про стягнення боргу в серпні 2016 року, тобто фактично одразу після звернення до суду позивачки [PERSON] із позовом до [PERSON] про поділ майна в червні 2016 року. Окрім цього, суд враховує такі обставини, як перебування [PERSON] та [PERSON] у родинних стосунках, а саме відповідач є сином позивача; наявність в провадженні суду інших позовів родичів [PERSON], зокрема батька [PERSON],з аналогічним предметом та підставою позову. За таких обставин, суд вважає, що укладений договір є фіктивними та такими, що підлягає визнанню недійсними. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином Відповідно до п. 24 Пленуму Верховного Суду України «Про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Суд вбачає наявність умислу як [PERSON], так й [PERSON] щодо укладення правочину для непропорційного поділу майна подружжя, а саме: автомобілю марки «Хонда», д/н [NUMBER], квартири [ADDRESS] та іншого належного подружжя майна. Суду не надано належних доказів вчинення будь-яких дій на виконання вищевказаного правочину, а також щодо реального передання грошових коштів з боку [PERSON], саме на виконання вищезазначених договорів. Задовольняючи зустрічну позову заяву, суд зазначає, що незважаючи на посилання на фіктивність вказаного правочину, як на підставу своїх вимог за зустрічною позовною заявою, [PERSON] кваліфікувала виникли спірні правовідносини, як укладення договорів позики всупереч вимогам законодавства, за ст. 203, 215 ЦК України. Разом з тим, відповідно до ст. 214 ЦПК України, саме суд ухвалюючи рішення, вирішує питання щодо того, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, а також встановлює які саме правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. За таких обставин, враховуючи те, що судом предмет зустрічного позову, не змінювався, а підстави зустрічного позову були заявлені, однак невірно кваліфіковані відповідачем, суд, ухвалюючи рішення про визнання договору недійсним, не виходить за межі позовних вимог. Встановлення факту фіктивності укладеного договору, є безумовною підставою для відмови в задоволенні первісного позову, оскільки позовна заява заявлена не у звязку з порушенням права позивача. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З тих ж підстав, суд,

Outcome: approved