Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, у листопаді 2019 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про вселення. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він на законних підставах, як спадкоємець першої черги, має право на спадщину покійної дружини, тобто на 1/9 частки квартири [ADDRESS] та на 1/3 житлового будинку [ADDRESS] , але із-за того, що він позбавлений права на житло і нормальні умови проживання, а також непорозуміння та спору з відповідачами не має можливості в подальшому узаконення та набути право власності на спадщину покійної дружини, тому і звертається до суду з даним позовом за захистом свого права та просить суд усунути перешкоди, які чиняться йому відповідачами [PERSON] та [PERSON] в користуванні спадковим житловим будинком [ADDRESS] , у спосіб вселення його в даний житловий будинок. Відповідачі по справі, [PERSON] та [PERSON] подали відповідні відзиви на позовну заяву, за змістом яких позов не визнали, заперечували проти обставини, викладені у позовній заяві, зокрема [PERSON] не є власником спадкового житлового будинку, який належав їх матері [PERSON] та жодних родинних відносин між позивачем та спадкодавцем не було. Він не являвся членом сім`ї [PERSON] та не вів з нею спільного господарства, і жодного договору найму житлового приміщення у спірному будинку в письмовій формі ні з ким не укладав. За таких обставин відповідачі просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач у судовому засіданні повністю підтримав уточнені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у ній. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти пред`явлених позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, тому просила відмовити у їх задоволенні. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Чигиринська О.Д. у судовому засіданні також заперечувала проти пред`явленого позову, вважаючи його необґрунтованим, безпідставним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства, тому просила суд у їх задоволенні відмовити. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомили, що не перешкоджає можливості розгляду справи за їх відсутності на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків по справі, які надали пояснення що повністю спростовують обставини викладені у позовній заяві, дослідивши докази наявні в матеріалах справи на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, суд, вирішуючи питання, передбачені ст.ст. 12, 264 ЦПК України, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , 02 лютого 1996 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 02.02.1996 року. Також встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований в будинку [ADDRESS] , власником якого була [PERSON] , яка [INFO] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після чого, власниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] стали відповідачі по справі [PERSON] та її сестра [PERSON] в рівних частках (по 1/2 частині за кожною), що підтверджується виданими приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Камеко Т.П. у спадковій справі №19/2018 свідоцтвами про право на спадщину за законом після матері [PERSON] , померлої [INFO] , а саме: від 03 лютого 2020 року за реєстровим № 16 [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та від 10 лютого 2020 року за реєстровим № 28 [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). У свою чергу, як встановлено у судовому засіданні, позивач також звертався до нотаріуса про отримання свідоцтва про спадщину після смерті дружини, але йому було відмовлено у видачі такого свідоцтва, оскільки ним не доведено наявність родинні зв`язків зі спадкодавцем. Разом з тим, судом встановлено, що позивач звертався до суду з відповідним позовом про встановлення факт родинних відносин зі спадкодавцем, проте Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року у справі № 175/2358/19 за позовом [PERSON] про встановлення факту родинних відносин із [PERSON] та припинення права власності [PERSON] на нерухоме майно, йому відмовлено у задоволенні позовних вимог і дане рішення набрало законної сили. Таким чином,\~враховуючи вищевказані\~обставини справи,\~суд приходить\~до висновку\~про те,\~що [PERSON] \~не є\~власником спадкового\~житлового будинку [ADDRESS] , який належав [PERSON] та який на даний час у законному порядку успадкований її доньками, відповідачам по праві, [PERSON] та [PERSON] , тобто вони, як власники володіють, користуються, розпоряджаються своїм майном на власний розсуд. Також суду не надано належних і допустимих доказів, які б також свідчили, що позивач укладав зі спадкодавцем будь-який договір найму житлового приміщення у спірному будинку в письмовій формі чи оформив право власності на частину спірного домоволодіння у будь-який інший визначений законом порядок. Відповідно до ст. 12, ч. ч. 1, 6, 7 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі викладеного, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності у нього будь-яких законних прав власності на частину домоволодіння [ADDRESS] . Інші наведені відповідачами докази у порядку, передбаченому ст. 81 ЦПК України, позивачем не спростовані, а у суду відповідно до ст.ст. 77, 78, 79\~ЦПК України відсутні підстави вважати їх неналежними, не допустимими та не достовірними доказами та у своїй сукупності відповідно до ст.\~80\~ЦПК України вони вказують на набуття ними права власності на спірний житловий будинок у встановленому законом порядку. За ч.1,2 ст. 317, ч.1 ст. 319, ч.1 ст. 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. За положеннями ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст.10 Житлового кодексу України громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Також суд приходить до висновку про необґрунтовані посилання позивача у позові на норми матеріального права щодо виникнення та захисту права власності і права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом, а саме ст. 316, 328, 391, 405, ЦК України, ст. 150 ЖК України, оскільки він, як встановлено у судовому засіданні, не має зареєстрованого права власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а отже, не є власником цього майна. Крім того, він не є володільцем чужого майна, а реєстрація місця його проживання в спірному будинку не означає набуття ним права власності на таке нерухоме майно. Викладене свідчить про те, що будь-яке вселення позивача в житлове приміщення, право власності на яке, у встановленому законом порядку, належить відповідачам, є ніщо іншим як порушення їх прав на безперешкодне володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд, оскільки право власності є непорушним, у зв`язку з чим суд приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову. З огляду на висновок про відмову у задоволенні позові, судові витрати по справі, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, покладаються на Державу, оскільки позивач є особою, яка звільнена від сплати судового збору, відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір». На підставі ст. 150 ЖК України, ст. ст. 5. 12, 13, 141, 263-265 ЦПК України, суд, - \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed