Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

До Малиновського районного суду м.Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа - [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що він та його дружина - [PERSON] на підставі договору оренди від 31 жовтня 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], з жовтня 2009 року по 22 жовтня 2013 року проживали у будинку [ADDRESS], який належав на праві власності [PERSON] на підставі рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 04.06.2010 року, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 04.08.2010 року під №43969 в кн..305-44. За цим договором вказане житлове приміщення було надано у користування строком на два роки з правом його викупу та в ньому зазначено, що за умови відсутності волевиявлення сторін на його припинення, він автоматично пролонгується на наступний строк. В подальшому 04 серпня 2010 року між позивачем та відповідачкою було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до умов договору основний договір купівлі-продажу повинен бути укладений до 30 серпня 2010 року. Згідно додаткової угоди до попереднього договору, строк укладення основного договору продовжено до 30.04.2011 року. На виконання умов договору відповідач прийняв від позивача грошову суму у розмірі 107 000 гривень, що складало еквівалент 13 565 доларам США, 04.08.2010 р. відповідач отримала від позивача грошову суму в розмірі 13355 доларів США, 28.01.2011 р. відповідач прийняла від відповідача грошову суму в розмірі 21435 доларів США. Подружжя [PERSON], будучи впевненими в тому, що інвестують свою майбутню власність, діючи зі згоди та відому відповідачки за свій рахунок зробили в будинку ремонт, облаштували його для свого проживання, обставили меблями та побутовими приладами. Однак, відповідачка дізнавшись про зроблений ремонт, внаслідок чого вартість будинку істотно збільшилася в ціні, всупереч досягнутим домовленостям, вирішила не продавати спірний будинок і звернулася до суду з позовом до позивача та його дружини про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, виселення, стягнення збитків та моральної шкоди. Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] були частково задоволені. Суд вирішив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] та стягнув судові витрати. Оскільки відповідачка набувши грошові кошти, так і не уклала основний договір купівлі-продажу, отримані нею грошові кошти є такими, що утримуються відповідачем без достатніх правових підстав і підлягають поверненню. Посилаючись на вищевказані обставини, з урахуванням збільшених позовних вимог позивач просить суд стягнути із відповідача грошову суму в розмірі 39 291,47 доларів США. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити позов. Представники відповідачки заперечували проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про час і місце судового повідомлена належним чином, надала суду заяву про слухання справи у її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON], що підтверджується рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 04.06.2010 року, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 04.08.2010 року під №43969 в кн..305-44. 31.10.2009 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди житлового приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За цим договором вказане житлове приміщення було надано у користування строком на два роки з правом його викупу та в ньому зазначено, що він може бути продовжений за згодою сторін по закінченню строку його дії. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. В період дії договору оренди, 04 серпня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до умов цього договору, відповідач зобов'язався продати позивачеві житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] у термін до 30 серпня 2010 року Відповідно до п. 6 Попереднього договору, - Відповідач «на підтвердження зобов'язання придбання майна та на забезпечення його виконання» прийняв від [PERSON] грошову суму у розмірі 107 000 (ста семи тисяч) гривень, що складало еквівалент 13 565 доларам США в рахунок оплати за житловий будинок за основним договором на підтвердження зобов»язання придбання майна та на забезпечення його виконання. В цьому договорі вказана також вартість житлового будинку, яка складала 125 000дол.США за курсом НБУ на день укладання основного договору. Як підтверджується розпискою від 04.08.2010 р., складеною в присутності свідка [PERSON], [PERSON] отримала від [PERSON] грошову суму в розмірі 13 355 доларів США, і як власною рукою написала [PERSON] «ця сума являється передоплатою за житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS]». В матеріалах справи є розписка від 28.01.2011 р., згідно якої [PERSON] отримала від [PERSON] грошову суму в розмірі 21 435 доларів США, і як власною рукою написала [PERSON] «ця сума являється передоплатою за житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS]». Таким чином, судом встановлено і не заперечується сторонами, що позивач передав відповідачеві 34 790 доларів США та 107 000 гривень, що еквівалентно 13 565 доларам США. В матеріалах цивільної справи наявна додаткова угода до попереднього договору купівлі-продажу від 04.08.2010 року, яка датована 28 січня 2011 року, в п.3 якої вказано, що договір купівлі-продажу (основний договір) повинен бути укладений до 30 квітня 2011 року. Вказаний попередній договір купівлі-продажу від 04.08.2010р. та додаткова угода до нього від 28.01.2011р. сторонами не оскаржувалася. Крім того, судом встановлено та не заперечується сторонами, що станом на 30 квітня 2011 року основний договір не був укладений. В матеріалах справи є копія заочного рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 26.02.2013р., яке сторонами не оскаржувалося, яким встановлено про відсутність волі сторін по відчуженню зазначеного будинку по закінченню строку дії договору оренди, оскільки згідно положень п.5 цього договору, орендар зобов»язаний здати приміщення орендодавцю в чистому стані, зі збереженням майна, переданого в користування, а не набути приміщення у свою власність. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ч. 1, 4 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма договору не встановлена, - у письмовій формі. Основним договором з приводу вказаного нерухомого майна є договір купівлі-продажу, який має посвідчуватися нотаріально згідно ст. 657 ЦК України. Оскільки зазначений попередній договір не відповідає вимогам вищенаведеним вимогам цивільного кодексу України, він не може вважатися попереднім. Застосовуючи до спірних правовідносин ст.1212 ЦК України суд виходить із того, що оскільки договір не є попереднім, то передані грошові кошти в розмірі підлягають поверненню як безпідставне набуте майно, так як вказаною статтею передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Для виникнення зобов'язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Щодо розміру позовних вимог, то позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути із відповідача 39 291,47 доларів США. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить із офіційного курсу НБУ станом на 24.03.2015 року. ( 2314,98 гривень за 100 USD) Таким чином, позовні вимоги в еквіваленті на національну валюту станом на 24.03.2015 року складають 909 204.62 гривень (39 291,47 Х 23, 14) В рамках судового розгляду відповідачем заявлено заяву про застосування строку позовною давності. Вирішуючи питання про застосування строку давності суд виходить із такого. Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В матеріалах цивільної справи є додаткова угода від 28.01.2011р. до попереднього договору купівлі-продажу від 04.08.2010 року. Відповідно до п.3 вказаної додаткової угоди від 28.01.2011р. вказано, що договір купівлі-продажу (основний договір) повинен бути укладений до 30 квітня 2011 року. Станом на 30 квітня 2011 року основний договір не був укладений. Таким чином, 01 травня 2011 року право позивача було порушено, і відповідно, 01.05.2011 року у позивача виникло право на звернення до суду за захистом свого права та почався перебіг строку позовної давності, який відповідно до ст.257 ЦК України сплинув 01.05.2014 року. Проте, позовна заява була подана 28.10.2013 року, що підтверджується відповідною відміткою. Таким чином, позивач звернувся за захистом свого права у межах строку позовної давності. Таким чином, аналізуючи викладене, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved