Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 08 червня 2018 року надійшла позовна заява [PERSON] до Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи » Дніпропетровської обласної ради про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, стягнення витрат на правову допомогу, покладення на головного лікаря Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи » Дніпропетровської обласної ради [PERSON] обов'язку відшкодувати заподіяну майнову шкоду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що з 22.04.2018р. позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку строком до 07.04.2020р.. 08.05.2018 року відповідачем, в особі головного лікаря, прийнято Наказ № 112-о про застосування дисциплінарного стягнення - звільнення голови обл. МСЕК № 5 [PERSON]. Тобто, відповідач не врахував, що право на відпустку для догляду за онуком до досягнення ним трирічного віку є правом та соціальною гарантією позивача, визначеною в Конституції України, ЗУ «Про відпустки», Кодексі законів про працю та звільнив останню на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України. В наказі про звільнення не наведено фактичного дисциплінарного проступку, за який застосовано дисциплінарне стягнення, строк його відраховування та докази продовження такого строку в зв'язку з перебуванням позивача на лікарняному. В день звільнення позивачу не виданий наказ про звільнення та трудова книжка, не проведений розрахунок (том 1, а.с. 1-5). Позивач звернувся до суду із клопотанням про витребування доказів по даній цивільній справі. В своєму клопотанні просила витребувати у КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради письмові докази, що стали підставою для винесення Наказу по КЗ «Обласний клінічний центр медико- соціальної експертизи» ДОР № 112-о від 08.05.2018р., про застосування дисциплінарного стягнення - звільнення [PERSON], в тому числі, але не виключно. Зважаючи на те, що на даний час заявник позбавлений можливості самостійно надати суду зазначені в клопотанні документи, а вищевказані документи мають суттєве значення для подальшого розгляду справи по суті, є всі обґрунтовані підстави для задоволення клопотання про витребування доказів (том 1, а.с. 11-12). Ухвалою суду витребувано у КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради наступні документи: довідку про результати перевірки роботи обласних МСЕК КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради від 29.01.2018р. -31.01.2018р. на 11 арк.; матеріали перевірки робочої групи Дніпропетровської обласної ради на 11 арк., реєстр взятих до огляду медико-соціальних справ за формою 160- З/о на 15 арк.; аналізи обґрунтування експертних рішень обласної МСЕК № 5, проведені спеціалістами: ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико- соціальних проблем інвалідності» МОЗ України на 7 арк.; Кафедри медико-соціальної експертизи і реабілітації факультету післядипломної освіти ДЗ «Дніпропетровська медична академія» МОЗ України на 56 арк.; Кафедри психіатрії, загальної і медичної психології ДЗ «Дніпропетровська медична академія» МОЗ України на 10 арк.; висновки судово-медичних експертиз із залученням спеціалістів з медико-соціальної експертизи КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово - медичних експертиз» Дніпропетровської обласної ради, КЗ «Запорізьке обласне бюро судово-медичних експертиз» Запорізької обласної ради на 61 арк.; матеріали службової перевірки на 80 арк. (том 1, а.с. 36-37) 19 жовтня 2018 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому останній не погоджується із доводами позивача, викладеними у позовній заяві (том 1, а.с. 153-161). Так, представник відповідача зазначив, що 12.01.2018р. позивачку притягнуто до дисциплінарної відповідальності. З 15.01.2018р. по 07.05.2018р. позивачка перебувала на лікарняному. 08.05.2018р. позивачка вийшла на роботу, їй було запропоновано ознайомитись з матеріалами перевірок, матеріалами кримінального провадження, проте позивач відмовилась, про що складено відповідний акт. Звільнення позивачки обумовлене систематичним порушенням трудової дисципліни з її боку. 10.05.2018р. позивачу надіслано поштою наказ про звільнення з пропозицією отримати трудову книжку. Розрахунок та виплата заробітної плати проведений пізніше. Заява про надання відпустки подана дійсно була, проте аналіз долучених до заяви документів та наявність обставин які передували такому звільненню надали адміністрації закладу законне право відмовити позивачу в задоволенні цієї заяви, про що неодноразово повідомляли позивачку, що підтверджується письмовими доказами та фактом перебування останньої на листках непрацездатності. Представником відповідача 20 листопада 2018 року через канцелярію суду подано клопотання про об'єднання в одне провадження цивільної справи № 201/2301/18 за позовом [PERSON] до комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради про скасування наказу про дисциплінарне стягнення та цивільної справи № 201/6193/18 (провадження № 2/201/2113/2018) за позовом [PERSON] до комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати (том 2, а.с. 11-12). В обґрунтування поданого клопотання представник відповідача зазначила, що у вказаних цивільних справах предметом дослідження є пов'язані між собою обставини стосовно однієї і тієї ж особи. Указані цивільні справи також пов'язані між собою предметом спору, оскільки позивач звільнена за систематичне невиконання або неналежне виконання своїх посадових обов'язків. Одним із доказів і підставі для звільнення позивача був наказ по центру від 12 січня 2018 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON], який нею оскаржується у судовому порядку. Як вбачається із матеріалів указаних цивільних справи, обидві справи мають одного й того самого позивача [PERSON], яка звернулася з позовами до відповідача комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради, а позовні вимоги стосуються трудових правовідносин між ними. Так, у справі № 201/6193/18 позивач [PERSON] доводить неправомірність її звільнення, надаючи із цього приводу відповідні докази, які також витребовувалися судом за клопотаннями позивача. А у справі 201/2301/18 позивач оскаржує наказ про дисциплінарне стягнення. Судом встановлено, що об'єднання в одне провадження указаних цивільних справ не є доцільним, оскільки вимоги за позовними заявами не є однорідними та відсутня спільність предмету позову. Вирішення позовних вимог по суті не залежить від ухвалення рішення по одній з цих справ. Крім того, об'єднання вимог за двома справами в одне провадження, може призвести до тяганини в її розгляді та порушити процесуальні строки, відведені ЦПК України для розгляду та вирішення спору. Більш того, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року у цивільній справі № 201/2301/18 за позовом [PERSON] до комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради про скасування наказу про дисциплінарне стягнення, представнику комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради вже було відмолено у об'єднанні указаних цивільних справ в одне провадження. Розглянувши доводи і обґрунтування поданого клопотання, ознайомившись із матеріалами справи, суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню про що 20.11.2018р. постановлено відповідну ухвалу (том 2, а.с. 19-20). Представником відповідача подано клопотання про зупинення провадження у зазначеній цивільній справі до розгляду кримінальних проваджень відносно [PERSON] та набрання законної сили рішень у вказаних справах (том 2, а.с. 13-14). В обґрунтування поданого клопотання представник відповідача зазначив, що Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська розглядаються два кримінальні провадження відносно [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 364, 366 КК України, предметом розгляду яких є пов'язані між собою обставини. Серед інших підстав для звільнення позивача враховувались також і висновки комісії Дніпропетровської обласної ради, які були предметом досудового розслідування відносно діяльності обласної МСЕК № 5 та її голови. Представник позивача надала до суду заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі, у якому остання просить відмовити у задоволенні такого клопотання, посилаючись на те, що клопотання про зупинення провадження обґрунтоване тим, що саме кримінальна справа стала підставою для звільнення позивача (. Під час звільнення працівника роботодавець має ознайомити його з виявленими фактами порушення трудової дисципліни, зажадати від працівника пояснень. Оскільки відповідач не є стороною кримінального провадження та не володіє документами (доказами), фактами, які є предметом розгляду кримінальної справи, то вони і не могли бути підставою для звільнення, що виключає підстави визначені п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України для зупинення провадження. Крім того, представник позивача зазначила, що звільнення позивача мало місце 08 травня 2018 року, а статус підозрюваного у кримінальному провадженні № 42018042640000064 [PERSON] здобула 23 червня 2018 року, що також вказує на необґрунтованість заявленого клопотання (том 2, а.с. 23-24). Проаналізувавши предмет і підстави позову у цій справі з обставинами кримінального провадження, що розглядається Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська (справа № 201/7231/18), суд вважає заяву представника відповідача необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню з тих підстав, що відсутність судового рішення, яким встановлено наявність чи відсутність вини [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, не може бути підставою для зупинення провадження у цій справі, оскільки суть спірних правовідносин полягає у вирішенні питання щодо правомірності звільнення позивача з роботи, а видача наказів, а також визначення підстав, мотивів, обґрунтувань та виду дисциплінарного стягнення відноситься до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу, та, відповідно, у справі про поновлення на роботі має перевірятись законність обґрунтування відповідного наказу про звільнення особи з роботи. Тобто, відсутність судового рішення у кримінальному провадженні по обвинуваченню [PERSON] не є обставиною, яка унеможливлює розгляд цієї цивільної справи. 26 листопада 2018 року суд постановив ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача (том 2, а.с. 30-32). Представник позивачв надала до суду заяву, у якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи той факт, що судові засідання неодноразово відкладалися за заявами представника відповідача (том 1, а.с. 33,47), суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення по даній справі. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] з 03 березня 2009 року працювала на посаді голови Обласної медико-соціальної експертної комісії № 5 Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради (том 1, а.с. 164). З 15.01.2018р. до 07.08.2018р. позивачка перебувала на листках непрацездатності (том 1, а.с. 213-218). 18.04.2018р. позивачка звернулась з заявою на ім'я головного лікаря про надання відпустки для догляду за дитиною (онуком) до досягнення нею трирічного віку, а саме з 22.04.2018р. до 07.04.2020р. (том 1, а.с. 10). Заява обґрунтована ч. 3 ст. 179 КЗпП України - за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Частиною 7 цієї статті зазначає що відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також бабою які фактично доглядають за дитиною. Статтею 18 ЗУ «Про відпустки» - після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також бабою, які фактично доглядають за дитиною. Статтею 2 ЗУ «Про відпустки» - право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності. До заяви долучено копію свідоцтва про народження доньки, [PERSON]; копію свідоцтва про шлюб [PERSON], на підтвердження зміни прізвища; копію свідоцтва про народження дитини, [PERSON]; довідка з місця роботи [PERSON]; довідка з місця роботи [PERSON]. 23 квітня 2018 року відповідач направив на адресу позивача лист, в якому зазначив про необхідність її особистої присутності з наданням особистих документів, передбачених чинним трудовим законодавством України для вирішення питання про надання відпустки для догляду за дитиною (онуком) до досягнення нею трирічного віку, а саме з 22.04.2018р. до 07.04.2020р. (том 1, а.с. 209) 08.05.2018р., як вбачається з матеріалів справи позивачка прибула до Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради та повторно надала копію свідоцтва про народження доньки, [PERSON]; копію свідоцтва про шлюб [PERSON], на підтвердження зміни прізвища; копію свідоцтва про народження дитини, [PERSON]; довідка з місця роботи [PERSON]; довідка з місця роботи [PERSON] (том 1, а.с. 9). Законодавець визначає, що право на отримання відпустки для догляду за онуком є безумовним правом працюючої баби. Роботодавець має право надати таку відпустку, або відмовити в її наданні. Таке рішення має бути оформлено письмово з обов'язковим повідомленням працівника про нього. Суд критично ставиться до доводів відповідача щодо обізнаності позивачки про відмову в наданні відпустки по догляду за дитиною (онуком) до досягнення нею трирічного віку. До матеріалів справи не долучено письмових доказів на підтвердження письмового оформлення відмови в наданні відпустки та ознайомлення позивачки з нею. Вирішуючи питання щодо законності звільнення позивача на підставі п.3 ст.40 КЗпП України суд зазначає про наступне. Відповідно до п.3 ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Як неодноразово зазначалось судами під час розгляду аналогічних спорів, у наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов'язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов'язково містити нормативне посилання, тобто відповідач повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого позивач притягується до дисциплінарної відповідальності. Постанова Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року N 15, п. 22 зазначає у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. В наказі № 112-о від 08.05.2018р. не визначено статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт посадової інструкції позивача, «Положення про медико-соціальну експертизу», «Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затверджені Постановою КМУ від 03.12.2017 № 1317, які на думку відповідача були порушені позивачкою. В своїх запереченнях відповідач зазначає, що позивачем також порушено правила внутрішнього трудового розпорядку, проте до матеріалів такі правила та відомсті про їх порушення не надані, також відсутні данні про ознайомлення позивача з такими правилами. Таким чином, доводи відповідача про порушення таких правил позивачем документально не підтверджені і не можуть бути прийняті судом, як доказ вини позивача. Відповідно до стаття 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Наказ про звільнення прийнятий 08.05.2018р., а направлений позивачу поштою 10.05.2018р., при цьому, згідно супровідного листа, позивачу не направлено трудову книжку та докази проведення розрахунку (том 1, а.с. 210). Відповідач не заперечує проти того, що в день звільнення позивачки ним не додержано вимоги ст. 47 та ст. 116 Кодексу законів про працю України. Таке порушення відповідач обґрунтовує браком часу, викликаним скороченим робочим днем на передодня святкових днів. На думку суду таке обґрунтування не може бути визнане за допустиме, адже трудове законодавство України не містить винятків за наявності яких роботодавець може не дотриматись приписів ст. 47 та ст. 116 Кодексу законів про працю України у день звільнення працівника. Відповідно до статті 148 Кодексу законів про працю України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Відповідачем надано до справи матеріали службового розслідування, які мали місце з грудня 2017 року до січня 2018 року (том 1, а.с. 49-145). У відзиві на позов представник відповідача посилається на ці докази, як на підставу звільнення позивача. Суд критично ставиться до таких доводів, адже позивачку за даним фактом притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани наказом КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради № 9 від 12.01.2018р., яка наразі оскаржена до суду (том 1, а.с. 204). Відповідно до ч. 2 статті 149 Кодексу законів про працю України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Позивач посилається на порушення з боку відповідача ч. 1 ст. 149 Кодексу законів про працю України, а саме до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Суд критично ставиться до таких доводів позивача, адже в матеріали справи надано акт складений комісією про відмову позивача від ознайомлення з матеріалами перевірок та акт про відмову позивача від отримання наказу про звільнення (том 1, а.с. 199-200). Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідач надав в матеріали справи копії листів вдячності працівникам Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради, які не є сторонами у справі і не стосуються позивачки у зв'язку з чим суд не бере до розгляду ці докази (том 1, а.с. 232-248). Також відповідач 05.12.2018р. о 15 год. 42 хвилини надав до канцелярії суду клопотання про виклик свідків та залучення доказів до матеріалів даної цивільної справи. Однак розгляд справи був призначений на 05.12.2018р. о 15 год. 00 хвилини, та на цю годину представники відповідача до суду не з'явились, у зв'язку з тим, що ці докази були подані після прийняття рішення у справі суд не може їх врахувати при вирішенні спору. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідачем оголошено наказ про звільнення 08.05.2018р., до суду позивач звернувся 08.06.2018р., таким чином строк на звернення до суду не порушений. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача про порушення його трудових прав у зв'язку з незаконним звільненням на підставі п. 3 ст.40 КЗпП України, знайшли своє часткове підтвердження при розгляді справи, а отже позовні вимоги про поновлення на роботі підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100. З п. 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. В тексті позовної заяви зазначено, що заробітна плата позивачки становить 3 200,00 гривень, відповідач проти цього не заперечував. Отже, на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП та у зв'язку з поновленням позивача на роботі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.01.2018р., дата звільнення, по 24.04.2018р., дата ухвалення рішення. Згідно зі п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Що стосується вимоги позивачки про відшкодування їй витрат на правову допомогу в сумі 20 000,00 грн., то суд вважає ці вимоги документально не доведеними. Також суд вважає не доведеними вимоги позивачки щодо покладення на Головного лікаря [PERSON] обов'язок відшкодувати КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради шкоду, заподіяну закладу у зв'язку з незаконним звільненням позивачки. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного,

Outcome: partial