Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Вінниці звернулись [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про знесення гаражів. Позов мотивований тим, що позивачі є власниками квартири [ADDRESS]. Будинок, в якому проживають позивачі є одноповерховим і вихід із квартири переходить одразу на прибудинкову територію. Разом з тим, на відстані 5,5 м, 5,8 м, 6,0 м від будинку позивачів збудовані цегляні гаражі, забудовниками та користувачами яких є відповідачі. Близкість розташування гаражів до будинку позивачів порушує їх права як співвласників будинку, здійснення ними права на користування та розпорядження своїм майном. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про зобов'язання відповідачів за власний рахунок знести цегляні гаражі, що розташовані біля будинку [ADDRESS]. Ленінським районним судом м. Вінниці до участі у справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - товариство власників гаражів «Зв'язківець». Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12.03.2012 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23.05.2012 року, позов було задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.02.2013 року рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 12.03.2012 року та ухвала апеляційного суду Вінницької області від 23.05.2012 року були скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Указом Президента України від 05.07.2012 року № 437/2012 «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів» ліквідовано Ленінський районний суд м. Вінниці та утворено Вінницький міський суд Вінницької області. Ухвалою суду від 11.03.2013 року справу прийнято до свого провадження Вінницьким міським судом Вінницької області. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.05.2013 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів було залучено Вінницьку міську раду. В ході розгляду справи позивачами було уточнено позовні вимоги, про що подано заяву. Позивач [PERSON] та представник позивачів позовні вимоги підтримали і просили задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Відповідачі позовні вимоги не визнали і просили суд відмовити в їх задоволенні. Надали суду письмові заперечення. Співвідповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність через незадовільний стан здоров'я і зазначив, що погоджується із твердженнями інших відповідачів та просив врахувати дані обставини при ухваленні рішення по справі. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів просили суд відмовити в задоволенні позову. Враховуючи думку сторін по справі, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність відповідача [PERSON], зважаючи на його клопотання. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із свідоцтва про шлюб, виданого відділом РАЦС ВМУЮ Вінницької області 04.07.2009 року, вбачається, що відповідач [PERSON] в зв'язку із реєстрацією шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]». (т. 1 а.с. 260) В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційних справ № 3301 та № 72544 на об'єкти нерухомого майна, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS]. З інвентаризаційної справи № 3301 вбачається, що співвласниками кватири № 1 будинку [ADDRESS] є [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/4) та [PERSON] (1/4). Станом на 13.11.2008 року приміщення, позначені на плані будинку під № 3-1; 3-2; 3-3 - самочинно збудовані, а приміщення під № 1-2 та 1-3 - самочинно переобладнані. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 31.08.2011 року, яке набрало законної сили 07.10.2011 року згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області, [PERSON] зобов'язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку біля будинку [ADDRESS] та привести її у придатний для використання стан за власний рахунок шляхом знесення самочинно збудованої цегляної будівлі біля будинку [ADDRESS]. (т. 1 а.с. 197-200) Судом встановлено, що на час розгляду даної справи вище вказане судове рішення [PERSON] й досі не виконане. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 31.08.2011 року було встановлено, що земельна ділянка у власність або користування [PERSON] не надавалась Вінницькою міською радою, він користується самовільно захопленою земельною ділянкою по [ADDRESS], яка належить територіальній громаді м. Вінниці. Враховуючи положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, вище викладені обставини не потребують доказування. Окрім того, судом прийнято до уваги, що позивачами та їх представником під час судового розгляду даної цивільної справи не було спростовано обставини, які встановлені вище зазначеним судом рішенням, а судом не встановлено, що обставини у даній справі, що розглядається є інакшими, ніж встановлені під час розгляду вище зазначеної справи. 11.05.1990 року розпорядженням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 222р Обласному радіотелевізійному трансляційному центру було надано дозвіл на пректування гаражно-будівельного кооперативу на території центру по [ADDRESS]. (т. 1 а.с. 242-243) 14.07.1995 року було проведено державну реєстрацію Товариства власників гаражів «Зв'язківець» (місцезнаходження юридисної особи: [ADDRESS]). Згідно положень Статуту товариства, останнє створене з метою забезпечення працівників Вінницького обласного радіотелевізійного передавального центру, територіального виробничого об'єднання міжнародних зв'язків і телебачення № 2, виробничого об'єднання «Вінницязв'язок» і інших громадян послугами по збереженню індивідуального автотранспорту, шляхом побудови гаражів своїми коштами, а також для подальшого користування керівництва цими гаражами. Товариство «Зв'язківець» по забудові і експлуатації гаражів, які безпосередньо належать громадянам, є добровільним об'єднанням, яке створено за рішенням місцевого самоврядування з ініціативи власників транспортних засобів для самостійного будівництва за власні кошти індивідуальних гаражів на земельній ділянці, наданій ВОРТПЦ Вінницькою міською радою народних депутатів для колективного користування (рішення № 222р від 11.05.1990 року). (т. 1 а.с. 215, 246-250) Судом встановлено, що відповідачі по справі є членами ТВГ «Зв'язківець», зокрема це не заперечувалось сторонами по справі й підтверджується матеріалами даної цивільної справи, зокрема й довідками від 16.03.2012 року. (т. 1 а.с. 221-222) 05.05.1999 року директор Вінницького обласного радіотелевізійного трансляційного цетру Козак О. І. звернувся до міського голови із заявою про те, що Вінницький ОРТПЦ не заперечує проти вилучення земельної ділянки площею 0, 82 га та надання її для гаражного кооперативу «Зв'язківець», який створено рішенням № 222 від 11.05.1990 року. (т. 1 а.с. 244) 02.08.1992 року головним лікарем СЕС Ленінського району м. Вінниці надано висновок про те, що індивідуальні гаражі на території земельної ділянки ТУРМ-І розташовані без порушень санітарних розривів до житлових будівель. (т. 1 а.с. 245) В 2006 році ТВГ «Зв'язківець» звернулось до виконавчого комітетут Вінницької міської ради про надання безоплатно у власність земельної ділянки по [ADDRESS], надану для будівництва та експлуатації гаражів. (т. 1 а.с. 216) 21.05.2007 року Вінницькою міською радою ТВГ «Зв'язківець» було надано погодження на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0, 7636 га для потреб гаражного кооперативу обслуговування гаражів. (т. 1 а.с. 191) Відповідно до рішення 8 сесії 6 скликання Вінницької міської ради № 348 від 01.07.2011 року ТВГ «Зв'язківець» було продовжено термін дії погодження Вінницької міської ради на складання проекту відведення земельної ділянки від 21.05.2007 року № 04-3-10-3351 наданий відповідно до п. 7 рішення Вінницької міської ради від 28.04.2007 року № 1023, терміном на 1 рік, на земельну ділянку, що розташована на [ADDRESS], на якій розташовані об'єкти нерухомого майна належні заявнику, за рахунок земель територіальної громади міста, за умови укладання інвестиційної угоди, заагальною орієнтовною площею 0, 7636 га із них: ділянка № 1 площею 0, 5970 га; ділянка № 2 площею 0, 0493 га; ділянка № 3 площею 0, 0753 га та ділянка № 4 площею 0, 0420 га. (т. 1 а.с. 76-77) Постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.11.2009 року, яка набрала законної сили 15.03.2011 року згідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду, було встановлено правомірність п. 1.6. та п. 7 рішення Вінницької міської ради від 28.04.2007 року № 1023 «Про затвердження техніко-економічних та містобудівних обгрунтувань, надання погоджень на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та внесення змін до п. 7 рішення міської ради від 31.01.2007 року № 796 та п. 3 рішення міської ради від 10.11.2006 року № 578». (т. 1 а.с. 193-195) Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені вище зазначеним судовим рішенням не потребують доказування. Судом не приймаються до уваги повідомлення Вінницької міської санітарно-епідеміологічної станції від 24.06.2011 року та Управління з питань наглядово-профілактичної діяльності ГУ МНС України в Вінницькій області № 01-2/1476 від 15.04.2009 року, оскільки дані висновки зроблені по факту, без урахування наявного самочинного будівницва [PERSON], без урахування того, коли були побудовані ці об'єкти і таке інше, що в свою чергу впливає на заміри відстані від будинка [ADDRESS], до гаражів біля цього будинку. (т. 1 а.с. 7-8) Враховуючи клопотання представника третьої особи - ВМР, а також обставини справи, під час дослідження доказів по справі суд прийняв рішення скористатись усними консультаціями спеціаліста з БТІ. В судовому засіданні спеціаліст БТІ Тимощук Є. С. звернув увагу суду на те, що по [ADDRESS] згідно матеріалів інвентаризаційної справи наявне самочинне будівництво. На час останньої технічної інвентаризації - 13.11.2008 року площа квартири, яка належить позивачам на праві власності становила 39, 8 кв.м. без урахування самочинного будівництва. Самочинно збудованими є приміщення 3-1, 3-2, 3-3; самочинно переобладнаними - 1-2, 1-3. Вперше технічна інвентаризація даного будинку була проведена в грудні 1992 року. Станом на 27.10.1999 року до технічної документації були внесені зміни - добудова приміщень 1-1, 2-7. Також, спеціаліст звернув увагу суду на те, що враховуючи характерні докази, наявні в матеріалах справи, спірні гаражі не можна вважати самочинним будівництвом. Для повного та всебічного з'ясування обставин справи, судом було призначено судову будівельно-технічну експертизу. За результатами проведеної експертизи суду було надано висновок експерта № 2074/2075/13-21 від 21.05.2014 року. (т. 1 а.с. 170-181) Дослідивши вище вказаний висновок експерта, заслухавши думку сторін по справі, а також пояснення спеціаліста БТІ, суд вважає його неповним, необґрунтованим і таким, що викликає сумніви у його правильності з наступних підстав. Так, призначаючи по даній справі судову будівельно-технічну експертизу суд просив експерта врахувати наявність самочинного будівництва по [ADDRESS]. Однак, експертом здійснено заміри відстані від будинку [ADDRESS] до спірних гаражів без врахування цього самочинного будівництва, що відповідно вплинуло на розміри цих відстаней. З матеріалів інвентаризаційної справи на об'єкт нерухомого майна, розташований по [ADDRESS] вбачається, що самочинне будівництво приміщень 3-1, 3-2, 3-3 було наявне станом на 13.11.2008 року. Окрім того, приміщення 1-1 та 2-7 були добудовані до існуючого будинку лише в 1999 році. Тобто, на час закінчення будівництва спірних гаражів (1978, 1987, 1966 роки, як те зокрема, підтверджується актами перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил № 412-ПП, № 415-ПП та № 416-ПП від 06.05.2014 року) ні даної добудови (приміщень 1-1, 2-7), ні самочинно збудованих приміщень 3-1, 3-2, 3-3 - не було. Також, з матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що квартира № 2 (приміщення, 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-7) в будинку [ADDRESS] є неприватизованою. Суд вважає, що дані обставини вплинули на правильність і обґрунтованість висновку експерта. Тому, даний висновок експерта не приймається судом як доказ по справі. Клопотання про призначення повторної експертизи суду не заявлялось. Однак, суд звертає увагу на те, що згідно ч. 6 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. При розгляді даної цивільної справи судом звернуто увагу на те, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Судом встановлено відсутність у позивачів необхідних висновків компетентних органів, а також дозволу на будівництво (добудову) на момент здійснення цього будівництва. Також, встановлено й відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку на якій розташована самочинна будівля (добудова), в тому числі й відсутні рішення відповідних органів про передачу (надання) позивачам цієї земельної ділянки. Відповідно дана земельна ділянка є самовільно зайнятою позивачами. Зокрема, та обставина, що дана земельна ділянка є самовільно зайнятою, встановлено й рішенням рішеням Ленінського районного суду м. Вінниці від 31.08.2011 року. Також, судом встановлено відсутність у позивачів технічного висновку про відповідність виконаних робіт будівельним нормам і правилам, висновку про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, правилам пожежної безпеки, наявність даних про непорушення прав власників інших квартир та правил експлуатації будинку. Згідно із пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК Укаїни щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення ЦК застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому правила статті 376 ЦК про наслідки самочинного будівництва застосовуються і до об'єктів, побудованих до набрання чинності ЦК та Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Судом прийнято до уваги, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю (стаття 18 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закон України від 10 липня 2003 року № 1087-IV «Про кооперацію», стаття 384 ЦК). Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України). Відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою. Згідно актів перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил № 412-ПП, № 415-ПП та № 416-ПП від 06.05.2014 року, складених інспекцією державного архітектурно-будівльного контролю у Вінницькій області за результатами перевірки встановлено, що в зв'язку з тим, що об'єкти (гаражі по [ADDRESS]) збудовано в 1978, 1987, 1966 роках, тобто до набуття чинності постанови КМУ від 05.08.1992 року № 449, якою в свою чергу було передбачено необхідність прийняття закінчених будівництвом об'єктів до експлуатації, у Інспекції відсутні підстави для відповідного реагування. (т. 2 а.с. 223-225) Отже, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, в даному випадку, не можна вважати спірні гаражі самочинним будівництвом. Однак, в будь-якому випадку, судом враховано, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі ч. 7 ст. 376 ЦК України зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову. Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову. Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов'язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Основного Закону України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Згідно з ч. 4 ст. 13 Основного Закону України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. За Конституцією України кожен має право, зокрема, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (ч. 1 та ч. 4 ст. 41). Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону (ч. 2 ст. 13 Конституції України ). До таких об'єктів належать, зокрема, земельні ділянки. Згідно з ч. 3 ст. 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Згідно зі ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена. Однак, земельна ділянка, яка була відведена для будівництва спірних гаражів була надана відповідно до положень Земельного кодексу Української РСР, затвердженим Законом Української РСР від 08.07.1970 року. Потім було прийнято Земельний кодекс України, який введено в дію 13.03.1992 року, а пізніше - 01.01.2002 року - Земельний кодекс, який зобов'язує переоформити набуті раніше права на інші права. Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства не мають зворотної дії в часі, їх дія поширюється на відносини, які виникли раніше, лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи. Цей принцип закріплено на конституційному рівні (ст. 58 Конституції України), що є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі між державою і громадянином. Він гарантує впевненість громадян у тому, що їхнє теперішнє становище не буде погіршено прийняттям нового закону чи іншого нормативно-правового акта. Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005. Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим наказом Держкомстандартизації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів. Гаражі зазначеним класифікатором віднесено до нежитлових будівель транспорту і зв'язку (код 1242). Постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 було визначено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва державного замовлення. Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення будівель (гаражів) в експлуатацію при оформленні права власності. У зв'язку з тим, що відповідно до ст. 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватись, в даному випадку, на споруди (гаражі), які збудовані до 5 серпня 1992 року. Вище вказана Постановою (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва. Зазначеною Постановою було встановлено, що порядок прийняття в експлуатацію об'єктів недержавного замовлення визначається Радою Міністрів АРК, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями за погодженням з Держбудом. У відповідності до цієї Постанови місцевими органами влади в свій час були розроблені та затверджені, за погодженням з Держбудом, Положення про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів недержавної власності (по всіх регіонах України) державними технічними комісіями. Отже, на момент завершення будівництва будівель (гаражів) - 1978, 1987, 1966 роки - не існувало жодного нормативного акту, що передбачав би процедуру введення завершеного будівництвом цих будівель в експлуатацію. Згідно п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Отже, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, в даному випадку, не можна вважати спірні гаражі самочинним будівництвом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, об'єктом захисту є порушене право чи інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного захисту. Однак, судом не встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Згідно ч. 1 - ч. 4, ч. 6 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном виключно в разі наявності таких перешкод у відповідності до ст. 391 ЦК України. Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Заслухавши пояснення сторін по справі, роз'яснення спеціаліста, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим і недоведеним належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 57-58 ЦПК України, враховуючи вище зазначене. Згідно ст. 88 ЦПК України суд прийшов до висновку про залишення судових витрат за позивачем [PERSON] На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed