Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області 03 грудня 2015 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до Смирновської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області (далі - Смирновська сільська рада), [PERSON], треті особи: Куйбишевська державна нотаріальна контора Запорізької області (далі - нотаріальна контора), реєстраційна служба Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області (далі - реєстраційна служба), про визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач, з урахуванням уточненого позову від 09 лютого 2016 року зазначив, що після смерті його діда - [PERSON], який помер [INFO], відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS]. Зазначений будинок померлий збудував разом зі своєю дружиною [PERSON], яка також померла у 2002 році. За життя [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого він заповів позивачу все майно, яке належало йому на день смерті. Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] фактично прийняла спадщину незалежно від того, що було складено заповіт, оскільки мала обов'язкову частку майна як частину спільного сумісного майна подружжя. Отже на момент смерті [PERSON] у [PERSON] як онука була 1/6 частка від діда за заповітом, а у [PERSON] як дружини - своя ? частка та частка від чоловіка - 1/3, а разом - 5/6. Після смерті останньої ніхто не подав заяву про прийняття спадщини, а позивач як онук прийняв і її частку у вигляді 5/6 частки житлового будинку по [ADDRESS]. [PERSON] рішенням засідяння членів колгоспу «Олексіївський» отримав дозвіл на будівництво житлового будинку по [ADDRESS]. Факт існування будинку [PERSON] в [ADDRESS] підтверджується технічним паспортом КП «Куйбишевське БТІ» від 30 червня 2015 року, довідкою Смирновської сільської ради від 15.10.2015р. №2115. Реєстрація будинків в органах БТІ на той час не проводилась, оскільки Інструкцією від 31.01.1966 року комунального господарства Української PCP «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP» передбачається порядок реєстрації житлових будинків лише у містах та селищах міського типу, до яких с.Олексіївка не відносилось. Після вступу в дію Постанови Кабінету Міністрів України №105 від 11.03.1985 року, якою встановлено обов'язок проводити реєстрацію й технічну інвентарізацію житлового фонду у сільській місцевості з 1988 року [PERSON], будинок в органах БТІ не зареєстрував. Після смерті [INFO] власника будинку - [PERSON], позивач прийняв спадщину в Куйбишевській державній нотаріальній конторі (спадкова справа 172/2002). Правовстановлюючі документи на зазначений будинок не були оформлені за життя [PERSON], а для оформлення позивачу правовстановлюючих документів на будинок, необхідно отримання свідоцтва про прийняття цього будинку як спадщини. [PERSON] звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до Куйбишевської держнотконтори, якою 03.11.2015 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій у зв'язку з тим, що заявник не надав правовстановлюючих документів на успадкований будинок. Таким чином, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та зареєструвати своє право власності на будинок. Позивач звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, на задоволенні позову наполягає. Відповідачі до суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, проти позову не заперечують. Треті особи - представники реєстраційної служби та нотаріальної контори в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечували. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 15 жовтня 2001 року (а.с.11). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, в тому числі житловий будинок [ADDRESS], на який були відсутні будь-які правовстановлюючі документи. За життя [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого він заповів позивачу все майно, яке належало йому на день смерті (а.с.14). Позивач відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 08 травня 2002 року прийняв у власність частину майна після смерті свого діда [PERSON], однак спадкові права на будинок не були ним оформлені. 03 листопада 2015 року державним нотаріусом Куйбишевської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [PERSON], у зв'язку із відсутністю у спадкодавця правовстановлюючих документів на майно (а.с.13). Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1966 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі - Інструкція), затвердженою Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Згідно з п.6 Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкування цього майна, а не його належність спадкодавцю. Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинку. Відповідно до п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року, п.45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №1/5 від 19 січня 1976 року, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації. Спірний будинок збудований в с. Олексіївка в 1966 році на земельній ділянці 0,40 га, що знаходилась в особистому користуванні господарства, яке перебувало в радгоспі «Олексіївський», де працювало подружжя - [PERSON], 1925 року народження та його дружина - [PERSON], 1928 року народження. На місці зазначеного будинку раніше знаходився будинок забудови до 1918 року, власником якого відповідно до залучених до справи погосподарських книг 1964-1966 р.р., 1967-1969 р.р., 1971 - 1973, 1974 - 1976 р.р. була мати [PERSON] - [PERSON], 1890 року народження, яка не працювала, була пенсіонеркою. Разом з нею проживали її син - [PERSON], його дружина [PERSON] та їх малолітні діти - [PERSON] та [PERSON] Після смерті [PERSON] (1975 рік) власником будинку став [PERSON] Факт одруження [PERSON] та [PERSON], шлюб яких зареєстрований 09 лютого 1953 року в Олесіївському сільРагсу Куйбишевського району Запорізької області, підтверджено свідоцтвом про одруження [NUMBER]. Факт існування будинку [PERSON] в [ADDRESS] підтверджується технічним паспортом КП «Куйбишевське БТІ» від 30 червня 2015 року, довідкою Смирновської сільської ради від 15.10.2015р. №2115 (а.с. 16, 17-22). Враховуючи викладене, прихожу до висновку, що спірний будинок в 1966 році збудував [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON], які працювали в радгоспі «Олексіївський», мали постійний дохід. Двір, в якому знаходився спірний будинок, входив до суспільної групи господарства робітника. Згідно погосподарських книг 1974 - 1976 р.р., 1977-1979 р.р., 1980-1982 р.р., 1983-1985 р.р., 1996-2000 р.р., 2001-2005 р.р. власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] був [PERSON] Після його смерті будинком та присадибною ділянкою користувалась дружина [PERSON] (а.с.35-53). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що спірний будинок, як спадкове майно, належав спадкодавцям [PERSON] та [PERSON] на законних підставах. Згідно зі ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) (далі - КпШС України) майно, нажите подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із подружжя був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 24 КпШС України визначено вичерпний перелік майна подружжя, яке підлягає поділу. За правилами ст.28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що спірний будинок був спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилась [INFO], тобто до 01 січня 2004 року, суд при вирішенні даної справи застосовує чинне на той час законодавство, зокрема, Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року (далі - ЦК Української РСР). За життя [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого він заповів своєму онуку - [PERSON] (позивач) все майно, яке належало йому на день смерті (а.с.14). Для придбання спадщини за правилами ст.548 ЦК Української РСР необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. За положеннями ст.549 ЦК Української РСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] вступив в управління спадковим майном і 08 травня 2002 року подав до нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.65,16-18). 08 травня 2002 року державним нотаріусом Куйбишевської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлого діда - [PERSON], а саме на права на земельну частку (пай) та грошові вклади, отже прийняв частину спадкового майна (а.с.12). Як вже зазначалось, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний будинок, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів (а.с.13). Разом з тим, відповідно до ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). Отже, [PERSON], будучі непрацездатною дружиною, фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] незалежно від того, що останнім був складено заповіт, оскільки мала обов'язкову частку майна (2/3) від половини будинку, що належав подружжю на праві спільної сумісної власності. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] як онук отримав право на 1/6 частку будинку в порядку спадкування за заповітом, а [PERSON] як непрацездатна дружина отримала право на 1/3 частки будинку в порядку спадкуванням за законом у вигляді обов'язкової частки, після смерті [PERSON], якому належала половина будинку в спільній сумісній власності подружжя. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 11 лютого 2002 року (а.с.80) . Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді 5/6 часток житлового будинку [ADDRESS]. Позивач [PERSON] (російською - [PERSON] за паспортом) є рідним онуком померлих [PERSON] та [PERSON], що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження (а.с. 8,9). Відповідно до ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року (далі ЦК УРСР) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Як встановлено матеріалами справи, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] не було в живих її сина - [PERSON], 1955 року народження. Після смерті останньої ніхто не подав заяву про прийняття спадщини у вигляді житлового будинку, а позивач як онук прийняв спадщину у вигляді 5/6 частки житлового будинку по [ADDRESS], у відповідності до ст.549 ЦК Української РСР, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, що підтверджено довідкою Виконавчого комітету Смирновської сільської ради від 15.10.2015 року №2115 (а.с. 16) та погосподарською книгою 2001 - 2005 р.р. Таким чином, позивач має право на 1/6 частину житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом майна [PERSON], який помер [INFO], та право на 5/6 частин цього жилого будинку в порядку спадкування за законом майна [PERSON], яка померла [INFO]. Суд, враховуючи вищевказані обставини справи, а також те, що правовий режим майна, права та обов'язки осіб, які брали участь у будівництві, прийняття спадщини визначаються законодавством, яке діяло на той час, дійшов висновку про достатність правових підстав для задоволення позову. При цьому, позивач [PERSON] у зв'язку з відсутністю у спадкодавців правовстановлюючих документів на спірне спадкове майно позбавлений можливості оформити спадщину у інший спосіб. Визнання відповідачем пред'явленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання розподілу судових витрат позивачем не порушувалось. На підставі викладеного,

Outcome: approved