Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона є власником зазначеної квартири з 2003року. В цій квартирі вони мешкали разом із [PERSON], під час перебування у шлюбі. 22 жовтня 2014року відповідач пішов з квартири за власним бажанням та більше не з'являвся в квартирі до теперішнього часу. 10 грудня 2014року шлюб між ними було розірвано в судовому порядку. У зв'язку з тим, що [PERSON] зареєстрований за вищезазначеною адресою, однак не проживає протягом більше шести місяців з 22 жовтня 2014року, позивач вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням з підстав передбачених ст. 71,72 ЖК України. Окрім того вважає, що відповідач не є членом родини власника житла , тобто її, оскільки шлюб розірвано. А тому він є наймачем і до нього також мають бути застосовано положення ст. 167 ЖК України. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, навела аналогічні доводи та підстави. Відповідач- [PERSON] вимоги не визнав. При цьому пояснив, що дійсно проживав та зареєстрований до теперішнього часу в спірній квартирі. З 22 жовтня 2014року він в квартирі не проживає. Причиною тому є те, що вони посварились з [PERSON] та він пішов з квартири до своїх батьків, де проживає до теперішнього часу. Ключі від квартири забрала в нього позивачка та не повертає йому. В квартирі залишились деякі його речі. Окрім того надав суду заперечення, з якого вбачається, що підставою для невизнання вимог є також та обставина, що позивач посилається на норми закону, що регулюють інші правовідносини, а саме наймача та членів його родини. Позивачка ж є власником спірної квартири, тому за приписами ст. 156 ЖК України припинення шлюбних відносин не є підставою для втрати прав користування житловим приміщенням, що є власністю іншого члена родини. Підстав для визнання його втратившим право користування житловим приміщенням, передбачених ст. 405 ЦК України на теперішній час не має. Суд вислухавши доводи сторін, перевіривши надані суду докази приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так у ході судового розгляду з вірогідністю було встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. За вказаною адресою з 21.10.2003 року зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON], що підтверджується відповідними відмітками про реєстрацію в паспорті зазначених осіб та довідкою ОСББ «Бакай». В суді також встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 20.01.2001року по 23.12.2014року, що підтверджується рішенням суду від 10.12.2014року, що набуло чинності 23.12.2014р.. Сторони підтвердили в суді той факт, що 22 жовтня 2014року після сварки відповідач [PERSON] пішов із сім'ї та з цього часу до теперішнього часу в квартирі [ADDRESS] не проживає. А живе в квартирі своїх батьків за адресою [ADDRESS]. Враховуючи встановлені у справі обставини суд приходить до переконання, що між сторонами виник спір про право на користування житловим приміщенням, між колишнім членом сім'ї власника спірної квартири та саме власником житла. Гарантуючі захист права власності , закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені ст. 16, 386, 391, 405 ЦК України та відповідними нормами ЖК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 283 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власності можливе лише на підставах передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним , мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як на правову підставі своїх вимог позивачка послалась на приписи ст.71,72 ЖК України, зазначивши при цьому, що відповідач не є членом її сім'ї, як власника житла, а тому до нього повинно бути застосовано положення саме цих норм закону, які за визначених в них обставин дають право визнання його таким , що втратив право користування житловим приміщенням, в разі відсутності без поважних причин протягом шести місяців. З такими доводами позивача суд погодитись не може з наведених вище підстав, оскільки ст.71,72 ЖК України регулюють правовідносини , що виникають з приводу користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, та стосуються саме наймачів таких приміщень. Така ж правова позиція висловлена і в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України №5 від 07 лютого 2014року, де зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Позивач, як на підтвердження своїх доводів послалась на свідків [PERSON] та [PERSON], які в суді підтвердили той факт, що відповідач [PERSON] саме з власної ініціативи пішов із квартири [ADDRESS], після того як вони посварились із [PERSON]. При цьому залишив ключі від квартири останній. Після цього часу до зазначеної квартири він не повертався і не намагався повернутись та вселитись до неї. Навпаки [PERSON] приносила йому ключі від квартири і просила повернутись у сім'ю, однак він цього не зробив. Після чого вона повернула ключі собі. Встановлені обставини свідчать про те, що хоча відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причин, однак на теперішній час підстав передбачених ч.2 ст. 405 ЦК України, для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням не має. Окрім того враховуючи принцип диспозитивністі цивільного судочинства( ст.11 ЦПК України) , яким передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми права щодо предмета спору на власний розсуд. Як встановлено в суді зазначені позивачем підстави позовних вимог та встановлені між сторонами правовідносини не дають підстав для їх застосування а тому вимоги не підлягають задоволенню. За приписами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи викладене, та надану відповідачем квитанцію про оплату правової допомоги адвокату від 25.05.2015року, з позивача підлягає стягненню сума витрат на правову допомогу в сумі 974грн.40коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved