Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до ПАТ «МАРФІН БАНК», [PERSON], третя особа: Київський ВДВС ГТУЮ в Одеській області про визнання договору поруки припиненим. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №00971/RO від 18.04.2008 року, між ВАТ «Морський транспортний банк» та [PERSON] був укладений 18.04.2008 року договір поруки №03404rО. За вказаним договором поруки [PERSON] зобовязався відповідати перед банком за виконання [PERSON] усіх її зобовязань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору №00971/RO від 18.04.2008 року, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. [PERSON] вважає, що порука, яка виникла із вказаного договору поруки, повинна бути визнана судом припиненою з 17.05.2009 року. Ухвалою суду від 05 жовтня 2017 року провадження у справі було відкрито. Під час розгляду справа [PERSON] подана уточнена позовна заява, згідно якої, позивач просив суд визнати припиненими з 17.05.2009 року правовідносини, передбачені договором поруки №03404rО, укладеним 18.04.2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та [PERSON] на забезпечення виконання кредитного договору №00971/RO, підписаного 18.04.2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та [PERSON]. Від представника ПАТ «МТБ БАНК» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення проти позовних вимог та зазначено про залучення до участі у справі відповідача [PERSON] акціонерного товариства «МТБ БАНК», як правонаступника Публічного акціонерного товариства «[PERSON], та «[PERSON] акціонерного товариства «Морський транспортний банк». Також, 07.11.2018 року до суду надійшли додаткові пояснення від представника відповідача ПАТ «МТБ БАНК». У судовому засіданні 07.11.2018 року позивач, його представник та представник ПАТ «МТБ БАНК» просили суд слухати справу без фіксації судового процесу. Інші сторони у судове засідання не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, жодних клопотань до суду не заявляли. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Як вбачається з позову предметом спору є визнання поруки припиненою. Судом встановлено, що 18 квітня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та [PERSON] Віталієвною укладено кредитний договір №00971/RO. 18 квітня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та [PERSON] укладено договір поруки №03404rО, відповідно до умов якого поручитель поручився за належне виконання зобов'язань позичальника та взяв на себе солідарний обовязок за цим зобов'язанням. У травні 2009 року банком пред'явлено позов до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №00971/RO. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2010 року задоволено позов ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором й ухвалено стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь банку 499 097, 98 грн. Рішення суду набрало законної сили. Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент винесення рішення суду), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК (в редакції, чинній на момент винесення рішення суду) після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. У постанові Верховного Суду України від 6 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16 вказується, що відмова в задоволенні позову про визнання поруки припиненою за наявності рішення суду про стягнення боргу з поручителя є правильною. Аналогічний висновок зроблено і постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 у справі № 317/503/16. Таким чином, оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили і яким задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень статті 559 ЦК України немає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналогічний висновок\~викладений в\~постанові Верховного\~Суду \~від 24\~травня 2018\~року у\~справі № 752/539/16-ц. Як встановлено ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. На підставі наведеного, суд вважає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог, позов є необґрунтований та недоведений, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed