Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом звернулась [PERSON], в якому просила визнати її дочку [PERSON], [INFO], та неповнолітню онуку [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком № [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що позивач є власником вказаного будинку. Відповідачі виїхали за межі України в 2011 році до м. Алушти Автономної Республіки Крим, де [PERSON] має постійне місце роботи, а онука навчається у школі. Крім того, 19 липня 2014 року відповідач [PERSON] зареєструвала шлюб із громадянином Російської Федерації. Позивач вважає, що вказані обставини свідчать про те, що повертатися до м. Костянтинівка з метою проживання відповідачі наміру не мають. Відповідачі не сплачують за комунальні послуги. Вказані обставини перешкоджають позивачу отримати житлову субсидію. Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Костянтинівської міської ради надав висновок щодо розв'язання вказаного спору, в якому зазначив про те, що не заперечує проти визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням, оскільки неповнолітня дитина проживає з матір'ю в іншому місті, де має постійне місце проживання та відвідує шкільний заклад, а отже права дитини порушені не будуть. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON], в судове засідання повторно не з'явилась, про дату, час і місце його проведення повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомила, клопотання про розгляд справи за її відсутності та відзив на позов не надала. Представник Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Костянтинівської міської ради Карпушин В.С. в судовому засіданні не заперечував проти визнання неповнолітньої [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на обставини, викладені у відповідному висновку. Ухвалою Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 20.02.2019 р. без виходу до нарадчої кімнати із занесенням її до протоколу судового засідання судом постановлено провести заочний розгляд справи. З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази подані на їх підтвердження, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21 липня 2004 року, виданим державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори Сівяковою Г.П., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Костянтинівським міським бюро технічної інвентаризації 23.07.2004 р. за № 4231042, копії яких додані до матеріалів справи. За вказаною адресою позивач має зареєстроване місце проживання, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорту громадянина України. Відповідачі [PERSON], [PERSON] мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відомостями, наданими Відділом реєстрації Костянтинівської міської ради за вих. № 3470/09, №3471/09 від 28.09.2018 р., домовою книгою для прописки громадян, копія якої надана позивачем. Судом оглянуто висновок Костянтинівського ВП Бахмустького ВП ГУ НП в Донецької області, яким встановлено, що відповідач у справі [PERSON] та її неповнолітня дочка [PERSON], [INFO], не проживають за адресою: [ADDRESS], з 2011 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що вона є знайомою позивача та періодично відвідує її за адресою її проживання. Відповідач [PERSON], яка є дочкою позивача, та онука [PERSON] приблизно 7-8 років тому покинули спірне житлове приміщення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила про те, що вона є сусідкою позивача, та часто бачить позивача за місцем її проживання. Відповідач [PERSON] є дочкою позивача, а [PERSON] онукою. Приблизно 6-7 років тому вони поїхали з міста, з того часу не приїжджають, а позивач проживає одна. Відповідач [PERSON], яка є дочкою позивача, та онука [PERSON] приблизно 7-8 років тому покинули спірне житлове приміщення. Суд не бере до уваги довідку Управління з адміністративно-господарському забезпеченню адміністрації міста Алушти міського округу Алушта від 29.05.2018 року за № 08 щодо підтвердження місця роботи відповідача [PERSON] у вказаній установі з 23 жовтня 2015 року, довідку Маломаякської школи м. Алушти від 30.05.2018 р. за № 01-36/25 щодо підтвердження місця навчання відповідача [PERSON] в зазначеному навчальному закладі, копію свідоцтва серії І-АП № 170216 про шлюб відповідача [PERSON] із громадянином Російської Федерації [PERSON], укладений 19 липня 2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Алуштинського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим, як недопустимі докази, оскільки відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї (ч.2). Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком № [ADDRESS] є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки позивачем було доведено факт відсутності в спірному будинку відповідача [PERSON] без поважних причин понад один рік. Проте вимоги позивача щодо визнання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, задоволенню не підлягає, оскільки позивачем залишилось недоведеним те, що вказаний член сім'ї був відсутній понад один рік без поважних причин. Згідно з статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], на час виїзду разом із матір'ю до Автономної Республіки Крим не досягла 14 років - віку, з якого фізична особа вільно обирає собі місце проживання. Наразі без супроводу батьків вона не може самостійно перетнути лінію розмежування з окупованою територією та повернутися проживати за адресою зареєстрованого місця проживання, оскільки такого права дитина набуває в 16 років. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що відсутність неповнолітньої дитини [PERSON] у спірному житловому приміщені зумовлена поважними причинами, що перешкоджає визнанню її такою, що втратила право користування ним. Висновки суду відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах від 21 лютого 2018 року у справі 296 /2411/16-ц та від 04.07.2018 року у справі 711/4431/17. За наведених обставин суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, що відповідає вимогам, передбаченим ч. 6 ст. 19 СК України. Разом з тим, враховуючи мету звернення позивача до суду із вказаним позовом, доцільно буде зазначити наступне. Згідно з абз. 5, 6, 7 пункту 9 Постанови КМ України від 21 жовтня 1995 р. № 848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» кількість членів домогосподарства визначається на початок місяця, з якого призначається житлова субсидія. У разі коли у складі домогосподарства кількість фактично проживаючих зареєстрованих членів домогосподарства є меншою за кількість членів домогосподарства, зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку), за рішенням комісії соціальні норми житла та соціальні нормативи житлово-комунального обслуговування розраховуються на фактично проживаючих зареєстрованих за даною адресою членів домогосподарства. Рішення комісії в такому випадку приймається з урахуванням норм, зазначених в абзаці ?одинадцятому пункту 7 цього Положення. За рішенням комісії доходи членів домогосподарства, які зареєстровані в житловому приміщенні (будинку), але фактично за даною адресою не проживають, в сукупний дохід домогосподарства не враховуються. Рішення комісії в такому випадку приймається з урахуванням норм, зазначених в абзаці одинадцятому пункту 7 цього Положення, і не може поширюватися на випадок, визначений в абзаці третьому цього пункту (за винятком осіб, які вважаються безвісно відсутніми за рішенням суду або мають правовий статус осіб, зниклих безвісти). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у зв'язку із частковим задоволенням позову з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути понесені ним судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 704,80 грн.

Outcome: partial