Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов [PERSON] до Територіальної громади в особі Запорізької міської Ради, третя особа: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину житлового будинку. Позов обґрунтований тим, що 23.04.1964 р. згідно типового договору про надання житлово-будівельному колективу в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого багатоквартирного будинку, [PERSON] та [PERSON] було виділено земельну ділянку загальною площею 600 кв. м. на правах безстрокового користування для будівництва жилого будинку. Будівництво було закінчено в 1968р., та актом прийому від 07.12.1978 р. будинок N2 [ADDRESS] - а по [ADDRESS] був прийнятий до експлуатації. Номінальними співвласниками вищезазначеного будинку на праві спільної сумісної власності були [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер чоловік позивачки - [PERSON] . Після його смерті залишилась спадщина: 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] , яка належала йому на підставі договору на право забудови від 23.04.1964 р., посвідченого Другої Запорізькою державною нотаріальною конторою 24 грудня 1964 року, реєстровий № 8500. Співвласником другої частини будинку є [PERSON] . Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є: - [PERSON] , дружина спадкодавця, - [PERSON] , син спадкодавця, - [PERSON] , донька спадкодавця. У шестимісячний термін після смерті [PERSON] , позивач [PERSON] звернулась до другої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а спадкоємці [PERSON] та [PERSON] с заявами про відмову від спадщини на користь позивача [PERSON] Нотаріус виніс постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії та відмовляється видати свідоцтво про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутності документа, що посвідчує право власності на спадковий житловий будинок. 19 лютого 2016 р. у зв`язку із законом «Про декомунізацію» вулиця Ульянова у м. Запоріжжя, була перейменована на вул [ADDRESS] . Позивач просив визнати за ним право власності на Ѕ частини житлового будинку літери «А» з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] . Під час розгляду справи в зв`язку із смертю позивача [PERSON] суд було залучено в якості позивача правонаступника [PERSON] , яка уточнила позовні вимоги: просила визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частин житлового будинку [ADDRESS] та господарських споруд. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву, в якій просив слухати справу за її відсутністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Представник відповідача Запорізької міської ради Шеремет О.В, надала заяву щодо слухання справи за їх відсутністю. Оскільки інтереси громади не порушуються, не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] у віці 71 року. Згідно зі свідоцтвом про одруження від 24 листопада 1962 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] . Після одруження дружина змінила прізвище на [PERSON] . Відповідно до типового договору про надання житлово-будівельному колективу в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого багатоквартирного будинку від 23 квітня 1964 року [PERSON] та [PERSON] було виділено земельну ділянку загальною площею 600 кв. м. для будівництва будинку. Згідно з типовим договором від 23 квітня 1964 року відповідно до рішення виконкому Ленінської райради №171/9 від 23.04.1964 року колективу забудовників в складі [PERSON] та [PERSON] надано земельну ділянку на праві безстрокового користування для будівництва багатоквартирного будинку [ADDRESS] квартал 183 загальною площею 600 кв.м. під зобов`язання побудувати двоповерховий будинок з двома квартирами. Відповідно до акту приймання індивідуального будинку від 7 грудня 1978 року приймальна комісія в присутності забудовників оглянула пред`явлені до здачі будівлі за адресою: [ADDRESS] та прийняла будинок з надвірними будівлями до експлуатації. Згідно із свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до матеріалів спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулася його дружина [PERSON] , інші спадкоємці [PERSON] , [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Другої Запорізької державної нотаріальної контори Вельможко Н.О. від 20 квітня 2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на частину вищевказаного житлового будинку. Відповідно до домової книги за адресою: [ADDRESS] а [PERSON] проживала разом із чоловіком [PERSON] на момент його смерті. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] . Згідно із заповітом від 7.12.2017 року, завіреним приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чирвою Л.А., [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла належну їй частку житлового будинку та частку земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до матеріалів спадкової справи після померлої [INFO] [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулася її онука [PERSON] . Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч.1,3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За вимогами ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. Відповідно до п.п 4.14 п.4 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин, від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Згідно з п.п.4.15. п.4 глави 10 розділу ІІ вищезазначеного Порядок, вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину не майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до ч.1 ст.182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Виникнення права власності на частину будинку в спадкодавця [PERSON] регулювалось зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті18 лютого 2002 року за № 157/6445 із змінами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч.4 ст. 25, п. 11 ч. 4 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті; право власності припиняється у разі смерті власника, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості іншим чином, ніж у судовому порядку визнати за собою право власності на спадкове майно. Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця); до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з вимогами гл.7 закону «Про нотаріат» та у відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998 року. Саме з цього дня набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 9.06.98 №121. Таким чином, права, набуті (шляхом створення або придбання нерухомості) у власність до 29.06.1998 року без державної реєстрації, можна вважати такими, що виникли та набуті в установленому законом порядку. В листі Державної реєстраційної служби від 12.03.2013 року №95-06-15-13 «Щодо державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 1992 року» визначено, що для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що будинок за адресою: [ADDRESS] а є завершеним і зданим до експлуатації ще за життя [PERSON] і презюмуються, що він набув право власності на Ѕ частину вказаного будинку як на об`єкт завершеного будівництва. Спадкодавець не оформив право власності на будинок за життя, проте факт належності будинку спадкодавцю є доведеним. Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] прийняла спадщину, до складу якої входила Ѕ частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , але у видачі свідоцтва нотаріусом було відмолено через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний будинок. [PERSON] своєчасно звернулася до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої [PERSON] Інші спадкоємці із заявою про прийняття спадщини не звернулися. Таким чином, вивчивши надані суду письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є повністю доведеними, а відтак підлягають задоволенню з вищенаведених підстав. Наказом Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012 року «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна» визначено, що одним із документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на нерухоме майно, є рішення суду про визнання права власності. Як роз`яснено в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі квартиру, житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Враховуючи, що позивач не має можливості оформити спадкове майно відповідно до вимог законодавства, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку, оскільки рішення суду буде правовстановлюючим документом для оформлення права на це майно. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи у сукупності зібрані у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи, не зачіпають прав та законних інтересів третіх осіб, а тому підлягають у задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved