Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 02 серпня 2018 року надійшла позовна заява [PERSON] , до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 30 жовтня 2018 року від представника відповідача, - адвоката Пащенко В.І., до суду надійшла заява про залишення позовної заяви без руху після відкриття провадження, оскільки вона оформлена без додержання вимог, викладених у ст. 175 ЦПК України. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишено без руху та надано строк для виправлення недоліків позовної заяви не пізніше трьох днів з дня вручення їй ухвали про залишення позовної заяви без руху. 02 листопада 2018 року, на виконання ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2018 року, до суду надійшла заява позивачки про усунення недоліків позовної заяви та продовження розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 02 листопада 2018 року продовжено розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач в позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог з урахуванням уточнень, посилалася на те, що разом із малолітньою донькою від шлюбу із відповідачем, - [PERSON] , зареєстрована та проживає у кв. [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності доньці. Відповідач за вказаною адресою не проживає через фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами спору у жовтні 2013 року та оголошення в розшук відповідача з березня 2015 року. Однак, увесь цей період часу позивачка сплачує за відповідача комунальні послуги та несе інші витрати на утримання кв. 86 [ADDRESS] . Оскільки реєстрація відповідача у цій квартирі порушує права позивача у здійсненні права користування і розпорядження майном, позивачка просила суд позов задовольнити і усунути їй перешкоди у реалізації права користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] та зняти відповідача з реєстрації за вказаною адресою. Позивач надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача надала суду клопотання про проведення судового засідання без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Крім того, від представника відповідача 30 жовтня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що право позивача на користування і розпорядження кв. [ADDRESS] не є порушеним, оскільки остання не є власником житлового приміщення; відповідач є батьком власниці житла, йому надано право користування цим житлом відповідно до закону, у відповідача відсутнє будь-яке інше житло для постійного проживання. За викладених обставин представник відповідача просила суд у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити, судові витрати покласти на позивача. 20 листопада 2018 року від позивачки до суду надійшла письмова відповідь на відзив, в якій позивачка пояснила, що заявляючи позов до відповідача, діяла на підставі вимог чинного законодавства та виконувала свій обов`язок щодо захисту, збереження та належного використання майна своєї малолітньої дитини, [PERSON] ; відповідач не має достатніх правових підстав для обліку за адресою [ADDRESS] , оскільки не проживає однією сім`єю з позивачкою та їх малолітньою донькою, не пов`язаний з ними спільним побутом, не несе солідарну майнову відповідальність в розрізі утримання та збереження квартири, що належить їх малолітній доньці. 27 грудня 2018 року представником відповідача до суду подано заперечення на відповідь на відзив. В обґрунтування вимоги про відмову у задоволенні позовної заяви представник відповідача зазначив, що позивачка звертається до суду із позовною заявою не в інтересах малолітньої дитини, яка є власником квартири, а виключно у власних інтересах, не надаючи доказів порушення свого права користування кв. 86 за адресою [ADDRESS] ; відповідач дотримувався встановленого порядку при його вселенні та на момент передачі права власності на квартиру своїй малолітній доньці вселився та проживав у квартирі за наявності згоди на це всіх членів сім`ї, що проживають з ним, про певний порядок користування жилим приміщенням; кв. [ADDRESS] була постійним місцем проживання відповідача з жовтня 2003 року; власником квартири є донька, з якою відповідач проживав однією сім`єю до виникнення поважних причин неможливості проживання за місцем реєстрації у цій квартирі; виїзд відповідача з квартири не є добровільним, а обумовлений політичними мотивами зі сторони державної влади України; відсутні підстави для покладення на компетентний орган реєстрації обов`язку з примусового зняття відповідача з обліку в житлі його малолітньої дитини, - [PERSON] ; відповідач є батьком власниці житла, йому надано право користування цим житлом відповідно до закону, у відповідача відсутнє будь-яке інше житло для постійного проживання. Представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, просила ухвалити рішення в інтересах дитини. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Як встановлено у ході розгляду справи, 29 вересня 2005 року Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб позивача та відповідача, про що у Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 402 (а.с. 7). Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області в книзі реєстрації народжень зроблено актовий запис за № 1063 від 11 вересня 2007 року про народження [INFO] у сторін дитини - [PERSON] (а.с. 8). [PERSON] на праві приватної власності, згідно договору дарування від 03 квітня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Пустовим С.В. за № 324 (а.с. 6) належить житлове приміщення, а саме кв. [ADDRESS] . Судом встановлено, що станом на день розгляду справи місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою [ADDRESS] (а.с. 22, а.с. 98). Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 14 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 25 жовтня 2014 року (а.с. 9) встановлено, що подружні стосунки між [PERSON] та [PERSON] фактично припинено з жовтня 2013 року. З цього часу сторони не ведуть спільного господарства, з огляду на що суд приходить до висновку, що сторони проживають окремо. Разом з цим встановлено, що з 10.03.2015 року відповідач переховується від органів досудового розслідування. Наведені обставини знайшли своє підтвердження у листах Прокуратури Дніпропетровської області вих. № 15/1/1-5/3вих-19 від 25 квітня 2019 року (вх. № 15216 від 06 травня 2019 року, а.с. 98) та вих. № 15/1/1-5/910вих-19 від 30 липня 2019 року (вх. № 26299 від 06 серпня 2019 року, а.с. 108). Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації (а.с. 45), складеного Комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Жовтневого району, сумісно із залученими сусідами, засвідчено факт не проживання відповідача у кв. [ADDRESS] з грудня 2013 року. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 19.07.2018 року (а.с. 111), складеного Управлінням-службою у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, встановлено проживання [PERSON] та [PERSON] . Згідно результатів обстеження відповідач на момент такого обстеження у кв. 86 за [ADDRESS] не проживає. Разом з цим, з долучених третьою особою до матеріалів справи пояснень сусідів (а.с. 112, 114, 115), вбачається, що відповідач не проживає за вищевказаною адресою з зими 2013-2014 року. Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що зареєстроване місце проживання відповідача у житловому приміщені, а саме, - кв. [ADDRESS] створює безумовні перешкоди її власниці, - малолітній дитині, [PERSON] , у реалізації свого права власності на зазначену квартиру і позбавляє її можливості повноцінно користуватися даною квартирою, як це передбачено ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, а також позбавляє можливості отримання додаткових матеріальних благ, не пов`язаних із реалізацією права власності на вищевказану квартиру, адже з моменту виїзду з квартири відповідач не приймає участі в схоронності і утриманні згадуваного житла, у вирішенні побутових питань пов`язаних із використанням житла, у сплаті вартості комунальних послуг, які нараховуються виходячи із кількості зареєстрованих у квартирі осіб, і такі обов`язки несе тільки [PERSON] , в той час як дані кошти могли бути направлені на потреби малолітньої дитини в тому числі в розрізі покращення житлових характеристик квартири кв. [ADDRESS] . Пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в частині 3 статті 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Приписами статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно вимог статті 319 Цивільного кодексу України визначено здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно частини 2 статті 176 Сімейного кодексу України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини 4 статті 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Положення наведеної статті кореспондують до приписів частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України, в розумінні якої сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. При цьому, в розрізі визначення чи є особа членом сім`ї за наявності родинного зв`язку, слід враховувати такі умови, як спільне проживання, спільне ведення побуту, наявність взаємних прав та обов`язків. Виключення становлять випадки визначені частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України, - подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. До такого висновку дійшов і Верховний суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Частиною 2 статті 405 Цивільного кодексу України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, суд критично ставиться до доводів представника відповідача щодо не проживання відповідача за адресою [ADDRESS] з поважних причин, які полягають у політичних посяганнях зі сторони державної влади України, виходячи з тих мотивів, що по-перше, - відповідач почав проживати окремо від [PERSON] та [PERSON] до порушення кримінальної справи відносно нього і оголошення його у розшук, по-друге, - переховування відповідача від органів слідства з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєний злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук підозрюваного свідчить виключно про добровільний характер виселення відповідача з зазначеної квартири, тобто за його власною ініціативою, однак без юридичного оформлення акту такого виселення. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимога позивачки, [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS] підлягає задоволенню. Судові витрати покласти на відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved