Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

До суду 15.04.2019 року надійшов позов Одеського національного медичного університету, пред`явлений до [PERSON] , згідно з яким просили стягнути із відповідача витрати за навчання за період із 2008 року по 2014 рік у розмірі 62 193, 00 грн.; суму виплаченої стипендії за період із 2008 року по 2014 рік у розмірі 15 133, 42 грн.; судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18 липня 2008 року відповідачка вступила до Одеського національного медичного університету на спеціальність «медико-профілактична» та підписала угоду №47 про навчання за кошти державного бюджету із метою отримання вищої навчальної освіти. У червня 2014 року [PERSON] закінчила Університет та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури до комунальної установи «Одеський обласний клінічний медичний центр». Відповідно до наказу управління охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації № 132-К від 07.07.2014 року, випускниця [PERSON] з 01 серпня 2014 року мала бути призначена на посаду лікаря-інтерна для проходження дворічної спеціалізації та подальшого відпрацювання встановленого законодавством трирічного терміну на посаді лікаря - лабораторна діагностика. 31 липня 2015 року наказом Одеського національного медичного університету № 332-о , у зв`язку з тим, що лікар-інтерн [PERSON] не склала державний ліцензійний іспит «КРОК-3», її було відраховано з інтернатури без присвоєння кваліфікації лікар-спеціаліст. 14 квітня 2017 року Деканатом факультету післядипломної освіти Одеського національного медичного Університету на адресу випускника [PERSON] було направлено лист на вих. № 07-31/108інт з вимогою термінового повідомлення прибуття на роботу (згідно розподілу) та місця працевлаштування, проте відповіді від випускника отримано не було. Проте, відповідач до проходження інтернатури за направленням на роботу не прибув. У липні 2018 року, під час проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року, шляхом співставлення списків відрахованих студентів та документів, що підтверджують працевлаштування, встановлено факти неприбуття випускників, які навчалися за державним замовленням ,до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням, звільненням за невиконання навчальних планів. А саме: неприбуття до роботи - у 2014 році в тому числі й випускниці [PERSON] . Як вказано у акті Державної аудиторської служби України №04-21/12 від 23.07.2018 року, Одеським національним університетом в особі ректора Запорожана В.М . зі студентами укладено угоди про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою освітою. Відповідно до вказаних угод студент зобов`язується прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років після закінчення інтернатури , у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно державному або місцевому бюджету вартість навчання у встановленому порядку. Посилались на те, що вищим навчальним закладом умови угоди №128 від 03.07.2009 року виконані були у повному обсязі: відповідач пройшов повний курс навчання за державні кошти; отримав відповідну кваліфікацію та спеціальність за кошти державного бюджету, проте відповідач у порушення вищенаведених умов договору, із часу закінчення навчального закладу до місця проходження інтернатури та подальшого працевлаштування у встановленій термін не прибув. Таким чином, посилаючись на викладені обставини, а також вимоги ст.ст. 526, 610, 623 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з його утриманням у навчальному закладі та витрати по сплаті судового збору. До суду 10.07.2019 року повернулась відповідь щодо місця реєстрації відповідачки. Ухвалою суду від 22.07.2019р. провадження по справі було призначено та справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін на 05.09.2019 року. До суду 22 серпня 2019 року надійшов письмовий відзив на позов від [PERSON] , згідно якого остання позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своєї позиції посилалась на те, що Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів від 22 серпня 1996 року № 992, на який посилається позивач втратив чинність. Обов`язок студентів відпрацювати 3 роки за направленням Міністерства Охорони Здоров`я виникав саме із зазначеного Порядку та умови угоди № 47 від 08.07.2008 року. Вважає, що втрата чинності нормативно-правовим актом, який встановлював певні права та обов`язки особи звільняє особу від виконання обов`язків, визначених таким нормативно-правовим актом. Також посилалась на те, що вказані норми угоди та Порядку суперечать конституції з огляду на те, що використання примусової праці забороняється. Таким чином, на думку відповідачки, умови угоди № 47 від 08.07.2008 року в частині обов`язку відпрацювати 3 роки за направленням Міністерства Охорони Здоров`я є таким, що порушує конституційне право відповідача на працю, оскільки: не визначає жодних умов праці, в яких вимушений буде в подальшому працювати студент, які б давали підстави вважати згодою на таку працю добровільною: місце роботи; посада; розміри оплати праці; посадові обов`язки та функції, а отже така умова договору є нікчемною. Також посилалась на те, що умова угоди № 47 про зобов`язання особи укладена з неповнолітньою особою без згоди її батьків та була спрямована на порушення конституційного права на працю, зокрема на її вільний вибір. Вважає, що позивачем не зазначено в чому саме полягає порушення його прав. Фактично звертаючись до суду з позовом, поданим в інтересах держави, позивач не зазначив правових підстав для такого звернення та не довів наявності у нього повноважень для такого звернення. Інтереси держави, які полягають у відшкодуванні витрат на навчання відповідача повинні перш за все захищатись органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Позивач не є суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесено право на звернення до суду з позовом про відшкодування витрат на навчання. Таким суб`єктом є перш за все Міністерство Охорони Здоров`я України, яке є головним розпорядником бюджетних коштів та державним замовником у правовідносинах з Позивачем у сфері формування та розміщення державного замовлення на підготовку фахівців, наукових, науково-педагогічних та робітничих кадрів, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів. При цьому, відшкодування особою коштів до державного або місцевого бюджету здійснюється у встановленому законодавством порядку. Зазначений порядок наразі ніким не приймався, та будь-яких посилань на такий порядок позивач в позовній заяві позивач не навів. З огляду на те, що позов фактично подано в інтересах держави, вважає, що позивач в прохальній частині обрав невірний спосіб захисту таких інтересів, оскільки просить суд стягнути грошові кошти не на користь державного бюджету, але на свою користь, проте в «інтересах державного бюджету». Також заперечувала проти задоволення позовних вимог у зв`язку з пропуском строків позовної давності. 30 серпня 2019 року представник позивача надав до суду відповідь на відзив, згідно якої наполягала на задоволенні позовних вимог. Отже, із урахуванням ч.8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 10.09.2019 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 18 липня 2008 року відповідачка вступила до Одеського національного медичного університету на спеціальність «медико-профілактична» та підписала угоду №47 про навчання за кошти державного бюджету із метою отримання вищої навчальної освіти. У червня 2014 року [PERSON] закінчила Університет та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури до комунальної установи «Одеський обласний клінічний медичний центр». Відповідно до наказу управління охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації № 132-К від 07.07.2014 року, випускниця [PERSON] з 01 серпня 2014 року мала бути призначена на посаду лікаря-інтерна для проходження дворічної спеціалізації та подальшого відпрацювання встановленого законодавством трирічного терміну на посаді лікаря - лабораторна діагностика. 31 липня 2015 року наказом Одеського національного медичного університету № 332-о , у зв`язку з тим, що лікар-інтерн [PERSON] не склала державний ліцензійний іспит «КРОК-3», її було відраховано з інтернатури без присвоєння кваліфікації лікар-спеціаліст. 14 квітня 2017 року Деканатом факультету післядипломної освіти Одеського національного медичного Університету на адресу випускника [PERSON] було направлено лист на вих. № 07-31/108інт з вимогою термінового повідомлення прибуття на роботу (згідно розподілу) та місця працевлаштування, проте відповіді від випускника отримано не було. Проте, відповідач до проходження інтернатури за направленням на роботу не прибув. У липні 2018 року, під час проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року, шляхом співставлення списків відрахованих студентів та документів, що підтверджують працевлаштування, встановлено факти неприбуття випускників, які навчалися за державним замовленням ,до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням, звільненням за невиконання навчальних планів. А саме: неприбуття до роботи - у 2014 році в тому числі й випускниці [PERSON] . Як вказано у акті Державної аудиторської служби України №04-21/12 від 23.07.2018 року, Одеським національним університетом в особі ректора Запорожана В.М . зі студентами укладено угоди про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою освітою. Відповідно до вказаних угод студент зобов`язується прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років після закінчення інтернатури, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно державному або місцевому бюджету вартість навчання у встановленому порядку. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, одним з таких наслідків є відшкодування збитків. Так, відповідно до розділу 2.2.3 Угоди, відповідач взяв на себе зобов`язання прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я та відпрацювати там не менше трьох років за спеціальністю після закінчення інтернатури. У разі відмовити їхати на роботу за направленням МОЗ або відмови відпрацювати там не менше трьох років повинен відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, в установленому порядку. Відповідно до п.5.6 Угоди, відшкодування у випадках, передбачених цією Угодою, здійснюється студентом готівкою Університету в національній валюті України еквівалентно відповідній сумі умовних одиниць згідно з курсом доларів США на день внесення платежу. Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з відповідачем, відповідає вимогам ЦК щодо свободи договору (статті 3, 627 ЦК України). Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Судом встановлено, що відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у Одеському національному медичному університеті, за місцем направлення на роботу до комунальної установи «Одеський обласний клінічний медичний центр» на роботу не прибула. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди №47 від 18.07.2008 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 18.07.2008 року №47), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 18.07.2008 року №47) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2007 року, регулюються саме ними. Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України, - якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17 (касаційне провадження № 61-14476св18), постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (касаційне провадження № 61-32084св18), постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (касаційне провадження № 61-26840св18), постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17 (касаційне провадження № 61-1116св17) та інших. З огляду на викладене не приймається до уваги посилання відповідачки із приводу того, що у неї не виникають зобов`язання відпрацювати за направленням у зв`язку втратою чинності Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів від 22 серпня 1996 року № 992. Згідно з пунктами 4, 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1; згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою; випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років; у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Згідно з Указом Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77 із змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 16 травня 1996 року № 342/96, особи які навчаються за рахунок державних коштів, укладають угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства на менше, ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Таким чином, дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилася за власним бажанням, відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме - повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі. У діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. Таким чином відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії. Відповідна позиція викладена Верховним судом у постанові від 24 липня 2019 року по справі № 607/4359/15-ц. Згідно розрахунку позивача, витрати за навчання за період із 2008 року по 2014 рік у розмірі 62 193, 00 грн.; суму виплаченої стипендії за період із 2008 року по 2014 рік у розмірі 15 133, 42 грн.. Отже, у позивача були обґрунтовані підстави для звернення до суду з відповідним позовом. При цьому суд відхиляє доводи сторони відповідача про нікчемність угоди № 47 від 18 липня 2008 року з наступних підстав. Відповідно до статті 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність. Крім дрібних побутових правочинів фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; а також самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Всі інші правочини неповнолітня особа вчиняє лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування. Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього кодексу. Вказаний правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Частиною першою статті 221 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Батьки позивача, дізнавшись про вчинення угоди № 47 від 18.07.2008 року, протягом одного місяця не заявили претензії позивачу. Тобто, в силу приписів частини першої статті 221 ЦК України, вказаний правочин вважається ними схваленим. Крім того, [PERSON] , будучи вже повнолітньою, не розірвала угоду, не зверталась до суду із заявою про визнання її недійсною або такою, що порушує її права та інтереси, належним чином виконувала умови угоди, відвідувала заняття та виконувала навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов угоди зі сторони навчального закладу, що спростовує заперечення відповідача в цій частині. Посилання відповідача на те, що положеннями Конституції України не передбачено примусового відпрацювання випускниками медичних навчальних закладів, унаслідок чого обов`язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання відповідачем, як випускником вищого навчального закладу, призводить до порушення її конституційного права на працю та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах, безпідставні, оскільки [PERSON] добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодилась на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та навчаючись за кошти державного бюджету погодилась, що у разі відмови відпрацювати не менше трьох років, зобов`язана відшкодувати вартість навчання. Отже, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами порушення її конституційних прав. Окрім того, відповідно до статті 150 Конституції України виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17). Посилання сторони відповідача на відсутність механізму відшкодування вартості навчання на користь державного бюджету та відсутність підстав для стягнення витрачених на навчання бюджетних коштів на користь Одеського національного медичного університету також не заслуговують на увагу, оскільки Одеський національний медичний університет є установою, яка утримується за рахунок коштів державного бюджету, та є розпорядником бюджетних коштів, які витрачаються на забезпечення навчального процесу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Статтею 267 ЦК України встановлені наслідки спливу позовної давності: 3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п.2.2.3., Угоди №47 на яку посилається позивач як на підставу для стягнення з відповідача грошових коштів, «студент зобов`язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням МОЗ України і відпрацювати не менше 3 років після закінчення інтернатури . В разі відмови їхати на працевлаштування за рішенням МОЗ України або відмови відпрацьовувати не менше 3 років - відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання, у встановленому порядку». Таким чином обов`язок з відшкодування витрат виникає після відмови студента їхати на працевлаштування за рішенням МОЗ України, або відмови відпрацьовувати не менше 3 років за таким направленням. Саме з моментом пред`явлення вимоги відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України починає свій перебіг строк позовної давності. Позивач в позовній заяві посилається на наступне: Відповідно до наказу управління охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації № 132-К від 07.07.2014 року, випускниця [PERSON] з 01 серпня 2014 року мала бути призначена на посаду лікаря-інтерна для проходження дворічної спеціалізації та подальшого відпрацювання встановленого законодавством трирічного терміну на посаді лікаря-лабораторна діагностика. У липні 2018 року, під час проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року, шляхом співставлення списків відрахованих студентів та документів, що підтверджують працевлаштування, встановлено факти неприбуття випускників, які навчалися за державним замовленням ,до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням, звільненням за невиконання навчальних планів. А саме: неприбуття до роботи - у 2014 році в тому числі й випускниці [PERSON] . Оскільки [PERSON] повинна була приступити до роботи за направленням вона з 01 серпня 2014 року, то суд вважає, що саме з цієї дати починає свій перебіг строк позовної давності. При цьому, позивач міг та повинен був дізнатись про наявність підстав, які покладені в основу даного позову, та з наявністю яких починає свій перебіг строк позовної давності не пізніше серпня 2014 року. Проте з позовом позивач звернувся лише у квітні 2019 року, тобто через 4 роки та 8 місяців, тобто з пропуском строку позовної давності. Про застосування строків давності заявлено відповідачем. При цьому, посилання на акт ревізії, яка на момент початку перебігу для позивача строку позовної давності, з якого позивач зміг довідатись для наявності підстав для звернення до суду, не може бути взято до уваги, оскільки акт складений на підставі досліджених документів, які зберігаються безпосередньо у позивача. До того ж в самому акті ревізії міститься зауваження щодо пропуску строків позовної давності в подібних випадках. Так само не може бути підставою для таких тверджень посилання на несвоєчасно отримані відомості, оскільки питання неналежної організації документообігу та діяльності позивача не є об`єктивною причиною, яка б завадила дізнатись про наявність підстав, покладених в основу даного позову в межах строку позовної давності. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов Одеського національного медичного університету не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed