Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

До Олександрівського районного суду Донецької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,третя особа: органу опіки та піклування Олександрівської селищної ради Олександрівського району Донецької області. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона є власником будинку, розташованого за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За цією адресою, разом з позивачем, зареєстрована її колишня невістка - цивільна дружина сина позивача - [PERSON] разом із трьома неповнолітніми дітьми. Відповідач з квітня 2016 року разом із дітьми виїхала з будинку та її місцезнаходження було невідоме. У 2018 році стало відомо,що відповідач проживає у м.Яворів Львівської області. На неодноразові звернення позивача з проханням знятися з реєстрації добровільно відповідач не реагувала та не бажала спілкуватися з цього приводу. Факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачеві розпоряджатися належним їй будинком. Також, вона змушена нести додаткові витрати на утримання будинку у зв`язку з тим, що не може реалізувати своє право на отримання субсидії. На підставі викладеного, позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею, як власником, права користування та розпорядженням належним їй нерухомим майном житловим будинком,розташованим в [ADDRESS] , шляхом позбавлення [PERSON] права користування зазначеним житловим приміщенням. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 20 грудня 2019 року відкрито позовне провадження за правилами загального позовного провадження. Під час підготовчого судового засідання до участі у справі в якості третьої особи залучено орган опіки та піклування Олександрівської селищної ради Олександрівського району Донецької області та доручити Яворівському районному суду Львівської області допитати відповідача [PERSON] 12 лютого 2020 року провадження по справі було зупинено до надходження відповіді на судове доручення . Яворівський районний суд Львівської області своєю ухвалою від 1 червня 2020 року судове доручення про допит відповідача повернув без виконання, посилаючись на неявку відповідача. 24 листопада 2020 року провадження по справі було поновлено та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 09 грудня 2020 року підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті. Відповідач повторно в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не відомі, про час розгляду справи належним чином повідомлена за місцем реєстрації. Відзив на позовну заяву не подала. Суд, відповідно до вимог ст. ст.. 280-282 ЦПК України, прийняв рішення про заочний розгляд справи , оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила ,що вона є власником будинку в [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2015 року. За цією адресою, разом з позивачем, зареєстрована її колишня невістка - цивільна дружина сина позивача [PERSON] разом із чотирма неповнолітніми дітьми. Відповідач з квітня 2016 року розірвала стосунки із сином позивачки і разом із дітьми виїхала з будинку та тривалий час її місцезнаходження було невідоме. У 2018 році позивач дізналася, що відповідач проживає у м.Яворів Львівської області. Проте на неодноразові звернення позивача з проханням знятися з реєстрації добровільно відповідач не реагувала та не бажала спілкуватися з цього приводу. Факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачеві розпоряджатися належним їй будинком,а також реалізувати своє право на отримання субсидії. Отже, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні нею, як власником, права користування та розпорядженням належним їй нерухомим майном житловим будинком шляхом позбавлення [PERSON] права користування зазначеним житловим приміщенням. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені позивачем вимоги. Представник третьої\~особи \~органу опіки та піклування Олександрівської селищної ради Олександрівського району Донецької області\~\~\~\~\~- Мелешко Е.В. \~в судовому\~засіданні зазначила,що не заперечує проти задоволення вимог про визнання\~ [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS] , бо вона фактично тривалий час не проживає за місцем реєстрації , а інтереси неповнолітніх дітей відповідачки не утискаються. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив таке. Відповідно до ч.1\~ст. 16 ЦК України, ч.1\~ст. 4\~ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку серії НАС №112839 від 28 грудня 2015 року,укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання є власником житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Державним нотаріусом Олександрівської державної нотаріальної контори зроблено запис у реєстрі за № 1242, а також внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачки, що також підтверджується витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 грудня 2015 року № 51041269 ,номер запису про право власності 349386814203 від 28.12.2015року. а.с. 7,9-10 Відповідно до акту, зареєстрованого за № 276 від 22 жовтня 2019 року, Олександрівською селищною радою проведено обстеження сімейно-побутових умов за місцем проживання позивача [PERSON] , в помешканні за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що разом із [PERSON] зареєстровані, але не проживають із квітня 2016 року: [PERSON] ,1987 року народження , [PERSON] , 2005 року народження., [PERSON] , 2007 року народження, які не є родичами [PERSON] ,а також [PERSON] , 2011 року народження., [PERSON] , 2013 року народження , які зі слів, є онуками позивача. а.с. 6 Такі ж дані про склад сім`ї вказані у довідці Олександрівської селищної ради від 15 жовтня 2019 року № 265, за якою : [PERSON] ,1987 року народження, [PERSON] , 2005 року народження, [PERSON] , 2007 року народження, [PERSON] , 2011 року народження, [PERSON] , 2013 року народження зареєстровані,але не проживають. а.с. 11 Як зазначив свідок [PERSON] , вона у грудні 2015 року продала будинок по [ADDRESS] позивачці [PERSON] , яка придбала його для свого сина. Останній на той час проживав разом із відповідачкою у цивільному шлюбі. Через деякий час відповідачка покинула свого цивільного чоловіка та виїхала з села. Близько трьох років вона не проживає у спірному будинку. За поясненнями свідка [PERSON] , яка проживає неподалік від позивача, відповідачка дійсно виїхала з дітьми зі спірного будинку не менше ніж два роки тому та до села не поверталась. Вирішуючи спір, суд виходить з такого. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України,власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Згідно зі ст. ст. 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 передбачено, що відповідно до положень ст. 391 та ст. 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України, та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі, у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 383,391 ЦК України. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права, на підставі цієї норми права, є наявність у позивача права власності, та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, як і не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача та не є співвласником будинку, сторони не ведуть спільне господарство, між ними не було укладено угоди про безоплатне користування жилим приміщенням, також не був укладений і договір найму житлового приміщення. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] втратила право користування вказаним житловим будинком. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved