Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси, звернувся ПАТ КБ «Приватбанк» із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначаючи, що між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір від 06.07.2007 року, згідно якого, [PERSON] отримав у строк до 05.07.2012 року кредит в сумі 28224,66 доларів США, який зобовязався повернути в порядку та строки встановлені договором. В якості забезпечення виконання зобовязання, між позивачем та [PERSON], [PERSON] були укладені договори поруки, за якими, вказані особи зобовязались нести солідарну відповідальність за виконання грошового зобовязання з боку [PERSON] У звязку з невиконанням умов кредитного договору та договорів поруки з боку відповідачів, виникла заборгованість в загальному розмірі 2216371,85 гривень, які позивач просив стягнути з відповідачів. Під час розгляду справи, судом встановлено, що співвідповідач [PERSON] помер, у звязку з чим, ухвалою по справі, провадження було закрито. У судовому засіданні, представник [PERSON] [PERSON], проти позову заперечував, про що надав відповідні заперечення. Посилався на сплив строку позовної давності, у звязку з чим просив відмовити в задоволенні позову саме з цих підстав. Зазначив, що останній платіж відповідачем було здійснено у 2010 році, тоді як позивач звернувся до суду із позовом лише в 2016 році. Представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримала позовну заяву, заперечувала проти застосування правила пропуску строку позовної давності з тих підстав, що з рахунку відповідача, у відповідності до кредитного договору, у 2016 році списувалась заборгованість, що свідчить про переривання перебігу строку позовної давності. Співвідповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату час і місце розгляду справи, повідомлена належним чином, про причину неявки, суд не повідомила. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що дійсно, між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № ODA0AE00000010, згідно умов якого, позивач надав [PERSON] кредит в розмірі 28224,66 доларів США, на термін до 05.07.2012 року. В якості забезпечення виконання зобовязання, позивач уклав договори поруки з [PERSON], [PERSON], згідно яких, останні зобовязались відповідати за належне виконання зобовязання з боку [PERSON] Відповідач [PERSON] систематично порушував умови кредитного договору, в частині повернення грошових коштів, у звязку з чим, у відповідачів виникла заборгованість в розмірі 2216371,85 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором. У звязку зі смертю [PERSON], провадження по справі відносно позовних вимог до нього, було закрито. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, з огляду на невиконання відповідачами положень договору в частині сплати процентів та кредиту, суд вважає, що позовні вимоги до [PERSON], [PERSON] є обґрунтованими. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову, суд застосовує правила строків позовної давності. Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач, звернувся до суду із позовом 17.02.2016 року, при цьому, судом встановлено, що останній платіж за вищезазначеним договором, був здійснений [PERSON] 29.04.2010 року, що підтверджується випискою по руху грошових коштів з 06.07.2007 року по 13.01.2017 року. У судовому засіданні, представник позивача зазначила, що платежі за договором за період з 26.05.2016 року по 02.11.2016 року були здійснені не відповідачами, а шляхом списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів в порядку п. 2.3.5 кредитного договору. Таким чином, представник позивача вважала припиненим перебіг строку позовної давності, у звязку з чим, просила задовольнити позов та не застосовувати наслідки спливу строку позовної давності. Дійсно, судом встановлено, що згідно п.2.3.5 договору, позивач має право списувати з рахунків боржника грошові кошти, у випадку прострочення платежів за договором кредиту. Разом з тим, суд вважає, що списання вказаних коштів не можна вважати дією, що перериває перебіг позовної давності, оскільки вказана дія здійснена поза волею відповідачів, що відповідно до ст. ст. 11, 264 ЦК України, не є юридичним фактом, що має правовий наслідок у вигляді переривання перебігу строку позовної давності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Надаючи тлумачення словосполученню «вчинення дії», суд зазначає, що під вказаним словосполученням треба розуміти вчинення вольового акту, спрямованого на визнання свого боргу. При цьому, оскільки списання грошових коштів відбулось поза волею відповідача на підставі договору, яким відповідач уповноважив банк на вчинення такої дії у майбутньому, суд вважає, що юридичний факт у вигляді укладення договору з боку відповідача не може вважатись дією, що перериває строк позовної давності. Так, на момент підписання кредитиного договору, відповідач заздалегідь не визнає борг, який за умовах належного виконання договору, може й не виникнути, тому, враховуючи положення ст. 264 ЦК України, дія у вигляді визнання боргу, не може вважитись тотожньою з дією, спрямованою на виникнення зобовязання. Оскільки ані відповідач, ані представник відповідача таких дій не вчиняв, що не заперечувалось представником позивача, суд вважає, що позивач, звернувшись до суду 17.02.2016 року пропустив встановлений законом строк Таким чином, суд констатує обґрунтованість матеріально-правової вимоги, проте відмовляє в задоволенні позову у звязку зі спливом строку позовної давності, за відповідним клопотанням представника відповідача.

Outcome: dismissed