Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , третя особа Магдалинівська селищна рада Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку. Позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку по [ADDRESS] . За згодою позивача в будинку були зареєстровані [PERSON] , [INFO] , її діти - син [PERSON] , 2008 року народження, та дочка - [PERSON] , [INFO] . Відповідачі добровільно зніматись з реєстрації не бажають, не проживають у будинку позивача, місце їхнього проживання невідоме. Через реєстрацію в будинку відповідачів створюються перешкоди вільного користування та розпорядження нерухомим майном, що порушує його права як власника. На підставі наведеного, позивач прохає усунути перешкод в користуванні житловим будинком шляхом зняття з реєстрації, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Також судові витрати по справі стягнути з відповідача. Відповідно до ч. 2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідно ч. 5 ст. 278 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України, зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Ухвалою суду від 19 жовтня 2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачам було надано строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Відповідач правом на подачу письмового відзиву на позов не скористалася. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено, що житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] , є приватною власністю [PERSON] . (а. с. 7). В довідці, виданій Магдалинівською селищною радою Магдалинівського району Дніпропетровської області, № 553 від 19 березня 2021 року значиться, що: [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] . (а. с. 20). Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов життя [PERSON] , мешканця [ADDRESS] , від 01 грудня 2020 р., пенсіонера. Проживає разом з дружиною [PERSON] , 1968 р. н. В будинку зареєстровані, але не проживають: [PERSON] , 1989 р. н., [PERSON] , 2016 р. н., [PERSON] , 2008 р. н., та [PERSON] , 1991 р. н. (а. с. 10). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З матеріалів справи вбачається, що в житловому будинку позивача зареєстровані неповнолітні, яких позивач просить визнати такими, що втратили право на користування житловим будинком. Однак, жодного висновку з даного приводу щодо доцільності визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, від Служби у справах дітей позивачем суду не надано. Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Реєстрація неповнолітніх була вчинена за згодою всіх членів сім`ї, зокрема позивача як власника житлового будинку, і це надає можливість батькам неповнолітніх дітей реалізовувати права на виховання, навчання та лікування своїх дітей за місцем реєстрації - у дитячих садочках, школах, лікарнях, тощо. Позивачем не доведено, що неповнолітні діти чи їх мати, які зареєстровані в його будинку, мають своє житло та можуть відповідно і забезпечити реєстрацію своїх дітей на теперішній час, а тому, в разі зняття неповнолітніх дітей з реєстраційного обліку в будинку, тягне позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дітей, тобто, це суперечить інтересам дітей. Виходячи з наведеного, суд вважає, що вимоги про визнання повнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням обґрунтовані, виходячи з факту відсутності протягом тривалого часу вказаної особи за зареєстрованим місцем проживання. Позовні вимоги про визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за даних конкретних обставин направлено всупереч інтересів неповнолітніх дітей, а тому суд, не може визнати обґрунтованими вимоги позивача в цій частині. Згідно із статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Крім того, у відповідності до ст. 29 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. ст. 5, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 1, 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», постанови КМ України від 24.09.2008 року N 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», орган опіки та піклування здійснює захист майнових та житлових прав дітей, а дозволи на відчуження майна співвласниками чи користувачами якого є діти, надає лише за заявою батьків дітей або осіб, що їх замінюють на підставі закону та за заявою відповідних документів. За таких обставин суд вважає, що позові вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Що стосується стягнення судових витрат за вимогою позивача, суд вважає за необхідне вирішити це питання наступним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути половину суми судового збору, який він сплатив при подачі позовної заяви до суду, а саме - 454,00 грн.

Outcome: partial