Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 01 червня 2018 року з позовною заявою звернувся керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 до Дніпровської міської ради, третя особа [PERSON] про визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради №151/24 від 20.09.2017 та скасування запису про проведення державної реєстрації речового права на земельну ділянку. 20 березня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська керівником Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 подано заяву про зменшення розміру позовних вимог в якій просив визнати недійсним рішення Дніпровської міської ради №151/24 від 20.09.2017. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Дніпровської міської ради №151/24 від 20.09.2017 «Про передачу земельної ділянки у районі [ADDRESS] район) у власність [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку (кадастровий номер 1210100000:03:016:0080) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в районі [ADDRESS] . Однак, відповідно до інформації Центрального районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №363/14.5-29 від 09.02.2018 встановлено, що 26 травня 2017 року за №179 Солонянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано актовий запис про смерть на [PERSON] , [INFO] . Отже, на час прийняття (20.09.2017) рішення Дніпровською міською радою про передачу у приватну власність земельної ділянки, [PERSON] вже був померлим, а отже, була відсутня цивільна правоздатність (ст. 25 ЦК України), що свідчить про незаконність рішення Дніпровської міської ради №151/24 від 20.09.2017. В подальшому, на підставі рішення Дніпровської міської ради №151/24 від 20.09.2017, на підставі поданої заяви про державну реєстрацію в інтересах [PERSON] представником по довіреності [PERSON] В [PERSON] , засвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Скибою І.А. 08.07.2016 серія та номер НВТ 742383, державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Каско Оксаною Валеріївною 29.09.2017 зареєстровано право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 1210100000:03:016:0080) за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), індексний номер рішення 37408542, номер запису про право власності 22662880. Прокурор надав до суду заяву, у якій просив розглянути справу по матеріалам що містяться у справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представником відповідача суду надана заява про розгляд справи по матеріалам що містяться у справі, заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні. Представник третіх осіб також надав суду заяву про розгляд справи по матеріалам що містяться у справі, заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні. Згідно із приписами ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та\~оцінивши надані\~докази,\~у їх\~сукупності з\~увагою на\~їх належність,\~допустимість та\~достатність,\~проаналізувавши доводи,\~які викладені\~в позовній\~заяві і\~співставивши їх\~з матеріалами\~справи,\~суд встановив\~наступні обставини\~та відповідні\~до них\~правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Дніпровської міської ради №151/24 від 20.09.2017 «Про передачу земельної ділянки у районі [ADDRESS] район) у власність [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку (кадастровий номер 1210100000:03:016:0080) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в районі [ADDRESS] . Відповідно до інформації Центрального районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №363/14.5-29 від 09.02.2018 встановлено, 26 травня 2017 року за №179 Солонянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано актовий запис про смерть на [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Дніпровської міської ради №151/24 від 20.09.2017, на підставі поданої заяви про державну реєстрацію в інтересах [PERSON] представником по довіреності [PERSON] В [PERSON] , засвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Скибою І.А. 08.07.2016 серія та номер НВТ 742383, державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Каско Оксаною Валеріївною 29.09.2017 зареєстровано право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 1210100000:03:016:0080) за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), індексний номер рішення 37408542, номер запису про право власності 22662880. Відповідно до ст. 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в момент її смерті. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 248 Цивільного кодексу України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків. Згідно зі ст. 1311 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Частиною 3, 4, 5 статті 56\~ЦПК України визначено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. У постанові\~від 09.12.2014\~по справі\~№21-308а14 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» охорона земель це система правових, організаційних, економічних, технологічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованому вилученню земель сільськогосподарського призначення для несільськогосподарських потреб, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, підвищення продуктивності земель лісового фонду, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення. Відповідно до ст. 5 Закону та ч. 1 ст. 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, яким згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015 (зі змінами від 23.08.2017), є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) та її територіальні підрозділи. Відповідно до п.п. 25-1 п. 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015 (в редакції від 23.08.2017), Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Аналогічні положення передбачено і п. 5-1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015 (в редакції від 23.08.2017). Разом з тим, ст. ст. 6, 9, 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», якими закріплено повноваження зазначеного органу, визначено способи здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, а також встановлено повноваження державних інспекторів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель, не передбачено повноважень щодо звернення до суду з позовами про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у власність та користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння тощо. \~ \~ \~ \~Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015 (в редакції від 23.08.2017). Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у нього відсутні повноваження щодо звернення до суду про визнання недійсними рішень органів державної влади і місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, передачі у власність та користування земельних ділянок, а також їх повернення, прокурор пред`являючи цей позов в інтересах держави, набуває статус позивача. Статтею 14 Конституції України та ст. 373 ЦК України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності та користування землею набувається і реалізується в порядку та на підставах, визначених Конституцією України (ст.ст. 13, 14), Земельним кодексом України (ст.ст. 78, 81, 92, 93, 116, 118, 122, 123, 124), а також іншими законами (Законом України «Про оренду землі», Цивільним кодексом України тощо). Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Незаконне надання органом місцевого самоврядування земельної ділянки у власність фізичної особи порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів, суперечить державній політиці у сфері земельних відносин, що є підставою для здійснення місцевою прокуратурою захисту інтересів держави в суді. Згідно з частинами 2 та 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Аналогічна позиція викладена в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), згідно якої захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції, суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов`язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Рішенням Конституційного суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 у справі №1-9/2009 встановлено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. У ст.\~19\~Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 5 ст. 16, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Указані органи місцевого самоврядування здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Територіальна громада міста як власник земель, які перебувають у комунальній власності, делегує міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Згідно з п. «б» ч. 1 ст.\~81\~ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної та комунальної власності. Усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, перебувають у комунальній власності відповідно до норм ст. 83 ЗК України. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. При цьому орган місцевого самоврядування, який здійснює права власника земель від імені Українського народу в межах визначених територій, приймаючи рішення про надання земельної ділянки, фактично реалізує своє право власності шляхом розпорядження належним йому майном. У свою чергу виникнення та реалізація суб`єктивного права власності громадян на землю потребує виконання певних послідовних дій. Проте такі дії пов`язані з наявністю волевиявлення суб`єктів, тобто мають вчинятись особисто відповідно до їх внутрішньої волі. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано ст. 118 ЗК України, вимогами якої визначено процедуру подачі громадянами заяви щодо вибору місця розташування земельної ділянки та її розгляду, отримання дозволу, розроблення та погодження проекту відведення земельної ділянки та прийняття відповідного рішення про передачу земельної ділянки у власність. З огляду на викладене встановлено, що на час прийняття (20.09.2017) рішення Дніпровською міською радою про передачу у приватну власність земельної ділянки, [PERSON] вже був померлим, а отже, була відсутня цивільна правоздатність (ст. 25 ЦК України). Окрім цього, на підставі рішення Дніпровської міської ради №151/24 від 20.09.2017, на підставі поданої заяви про державну реєстрацію в інтересах [PERSON] представником по довіреності [PERSON] , засвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Скибою І.А. 08.07.2016 серія та номер НВТ 742383, державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради [PERSON] Валеріївною 29.09.2017 зареєстровано право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 1210100000:03:016:0080) за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), індексний номер рішення 37408542, номер запису про право власності 22662880. Отже, рішення Дніпровської міської ради про надання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га в району [ADDRESS] є незаконним, що відповідно до ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є підставою для визнання його недійсним у судовому порядку. Згідно із ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80\~ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази у їх сукупності щодо вимог позивача до відповідача стосовно стягнення аліментів на утримання дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. З урахуванням викладеного, оцінюючи дослідженні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №3, з урахуванням зменшених позовних вимог про визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради. Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення та звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила в разі зменшення розміру позовних вимог. У зв`язку з чим, судовий збір, сплачений за пред`явлення позовної вимоги про скасування запису про проведення державної реєстрації речового права на земельну ділянку у розмірі 1762,00 грн. підлягає поверненню прокуратурі Дніпропетровської області. Понесені судові витрати позивача за позовну вимогу про визнання недійсним рішення міської ради необхідно розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved