Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

До Краматорського міського суду Донецької області звернувся [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про захист прав споживачів шляхом визнання договору доручення №Д-0156 від 28.09.2017року недійсними та стягнення сплачених коштів у розмірі 53 000,00 грн., та збитків позивача у розмірі 636,00 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що в мережі Інтернет він знайшов оголошення щодо розпродажу автомобілів марки «Suzukі Vіtаrа GL», білого кольору, за ціною 132 000 грн. 28 вересня 2017 року, звернувшись до офісу відповідача у м. Харкові, де вони уклали договори доручення № Д-0156, за яким відповідач зобовязався придбати та передати йому у власність транспортний засіб. На виконання умов договору позивачем було внесено на рахунок відповідача 53 000, 00 грн., та 636,00 грн. довелося сплатити комісії банку за прийом платежу. При цьому йому не було розяснено, що вказана сума є винагородою повіреного за надання послуг за договором, не прочитав змісту договору, позивач поклався на усну консультацію представника відповідача. Вже вдома, уважно прочитавши текст договору доручення, зрозумів, що автомобіль за таку ціну, яка його влаштовувала, та була вказана на сайті, у термін який обіцяли - він не отримає. Крім того, в договорі доручення ціну автомобілю було збільшено до 528 000 грн., та ціна могла бути ще більшою на 20 відсотків від вказаної вартості п.1,3 договору. 29.09.2017 року до відповідача була направлена заява про розірвання договору та повернення сплаченої суми. 13.10.2017 відповідач погодився розірвати договір та повернути 26 600 грн. із сплачених 53 000 грн., посилаючись на п.п.4.2.1 Договору. Але до теперішнього часу, кошти відповідачем не повернуті. Посилаючись на те, що відповідачем не було доведено до його відома достовірних умов договору, що вплинуло на можливість його свідомого вибору, а також на Закон України «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсним договір доручення № Д-0156 від 28 вересня 2017 року, а також стягнути з відповідача на його користь 53 000 грн. в рахунок повернення коштів за вказаним договором та 636 грн. збитків у вигляді комісії банку за прийом платежу. Відповідач в своїх запереченнях зазначає, що 28 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір доручення № Д-0156, згідно з умовами якого, відповідач (далі по тексту - Повірений), діючи від імені або за участю та за рахунок позивача (далі по тексту - Довіритель), зобовязаний укласти договір поставки або будь-який інший договір за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб «Suzukі Vіtаrа gl +, 5mt, 4x4, 2017р, білий, новий. Вартість вищевказаного транспортного засобу була погоджена Сторонами у Договорі та визначена на рівні 528000 (п'ятсот двадцять вісім тисяч) гривень. В подальшому, позивачем, відповідно до умов п. 3.1. Договору, була перерахована сума грошових коштів у розмірі 53 000 (пятдесят три тисячі) грн., що підтверджується копією Квитанції № 36 від 28 вересня 2017 року, з яких сума у розмірі 52800 (пятдесят дві тисячі вісімсот) грн. була направлена в рахунок оплати винагороди Повіреному, а сума у розмірі 200 (двісті) гривень була направлена, як перший внесок на підставі положень п. 1.3. Договору. 29 вересня 2017 року позивач звернувся до відповідача з Заявою про анулювання договору на підставі п. 4.2.1. Договору. Вищевказаним пунктом Договору передбачено, що у випадку відмови Довірителя від Договору протягом трьох днів з моменту укладення Договору, Повірений повертає 50 (пятдесят) відсотків від сплаченої винагороди Повіреного протягом 30 (тридцяти) банківських днів з дня отримання від Довірителя заяви про відмову від Договору. У відповідь на вищевказане звернення, відповідачем надано відповідь про задоволення вимог позивача у обсязі передбаченому п. 4.2.1. Договору (лист вих. №95 від 13.10.2017р.) та запропоновано надати банківські реквізити для перерахування грошових коштів. Повний текст направлено на адресу позивача засобами поштового звязку. Посилання позивача на те, що представник ТОВ «ВЕЛЕС АВТО» на момент виконання Договору не мав нотаріально посвідченої довіреності є необґрунтованими, оскільки довіреність не видавалася Довірителем взагалі. А також, Довіритель 29 вересня 2017 року, тобто наступного дня, відмовився від Договору, тому Відповідач ніяк не міг виконати свої обовязки. Посилання Позивача на недійсність Договору є необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству України з наступних причин. Правовою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Волевиявлення позивача на укладання саме такого Договору не спростоване, оскільки його підпис на кожній сторінці Договору свідчить про те, що він знав та свідомо допускав настання прав і обовязків згідно з умовами Договору. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України є договір, який в силу вимог статті 629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами. Вищевказані обставини свідчать про необґрунтованість вимог позивача, а отже позовна заява не підлягає задоволенню. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові заперечення відповідача, а також письмові докази, суд дійшов до такого. В судовому засіданні встановлено, що 28 вересня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до адміністрації ТОВ «Велес Авто» із заявою про надання йому автомобілю марки «Suzukі Vіtаrа АТ 1,6 GL» білого кольору, вартістю 132 000 грн (а. с. 14, 15-17). 28 вересня 2017 року позивачем [PERSON] на рахунок відповідача було внесено 53 000 грн., та сплачено комісію за прийом платежу 636,00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 12, 13). 28 вересня 2017 року між ТОВ «Велес Авто» та позивачем [PERSON] було укладено договір доручення № Д-0156, предметом якого є придбання транспортного засобу марки «Suzukі Vіtаrа АТ 1,6 GL» білого кольору, за ціною 528 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. За змістом ч. 1 ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. З урахуванням викладеного суд приходить до переконання, що на субєктів договору доручення довірителів також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 вказаного Закону, де вказано, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Зі змісту вказаної правової норми випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є й положення договору доручення, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про несправедливість відносно споживача умов спірного договору доручення, адже розмір суми винагороди в розмірі 10% від вартості транспортного засобу, що становить 52 800,00 грн., яку позивачем сплачено відповідачеві, (а ця сума складає 53 000,00 грн.) не відповідає обсягу робіт, яку отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є надто завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням даного договору, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів у тексті договорів рукописним текстом. Доказів понесення інших затрат відповідачем суду не надано. Останнім також не обґрунтовано співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є платежем за договором. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», і цей перелік не є вичерпним. Суд вважає, що спірним договором фактично забезпечено захист інтересів лише повіреного, і це свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обовязками сторін. Аналізуючи зміст укладеного договору, суд також прийшов до висновку, що умови укладеного сторонами договору доручення є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивача як споживача послуг можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ним коштів в рахунок винагороди повіреному, незважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вимогам ст.ст. 1008, 1009 ЦК України. Отже, несправедливі умови договору доручення, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві, є достатніми підставами вважати недійсним даний договір доручення із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору доручення відповідач завуалював призначення платежу в розмірі 52 800грн. під виглядом першочергових платежів, які насправді, за умовами договору, не повертаються в жодному випадку та є винагородою за укладення самого договору. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що укладений 28 вересня 2017 року договір між [PERSON] та ТОВ «Велес Авто» є недійсними у відповідності до вимог ст. 227 ЦК України з моменту його вчинення, внаслідок чого позивачу, в порядку застосування ст. 216 ЦК України, слід повернути сплачені на виконання цього договору кошти шляхом їх стягнення з відповідача. Проаналізувавши сукупність доказів, наданих сторонами, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також, у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1762,00 грн. за вимоги немайнового характеру та 1762,00 грн. за вимоги майнового характеру, оскільки позивача від сплати судового збору за подання цього позову звільнено, з урахуванням правової позиції Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України у справі № 405/7915/15-ц від 18 травня 2016 року, та стягнення з відповідача на користь позивача понесені витрати у розмірі 636 грн. ( оплата комісії за прийом платежів). На підставі викладеного,

Outcome: approved