Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

До суду звернувся ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет ім.І.Я.Горбачевського Міністерства охорони здоровя України» з позовом до [PERSON] про стягнення 102185,29 грн. коштів за навчання. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 31 липня 2007 року [PERSON] було зараховано студентом першого курсу медичного факультету на контрактній основі. Наказом ректора університету № 29-Д від 15 лютого 2008 року відповідачку було переведено на вакантне місце державного замовлення. Між сторонами укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідно до якої відповідач зобов'язувалась прибути після закінчення університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання в установленому порядку. Надалі відповідачка була прийнята на посаду лікаря-інтерна з педіатрії Теребовлянської центральної районної лікарні. Згідно наказу головного лікаря № 79 від 10.02.2017р. її було звільнено із займаної посади за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України з 10.02.2017р.. Вказане свідчить про те, що відповідачка відмовляється відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони здоровя і не виконує вказані умови угоди. Посилаючись на викладене позивач просить суд стягнути з відповідача 66233,05грн. вартості навчання за державним замовленням та 35952,24 грн. виплаченої стипендії. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідачки та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили в його задоволенні відмовити, оскільки з часу укладення договору про навчання відбулися істотні зміни у законодавстві, які виключили норму закону, за якою студент зобов'язаний був працювати за направленням навчального закладу. Судом встановлено наступні обставини. Наказом №122-Д від 31 липня 2007 року [PERSON] було зарахована на контрактну форму навчання на перший курс медичного факультету за спеціальністю «Лікувальна справа» Державного вищого начального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON]» (а.с.9). Наказом № 29-Д від 15 лютого 2008 року [PERSON] було переведено на вакантне місце державного замовлення (а.с.12). Згідно угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 136 від 15 лютого 2008 року студент зобовязується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі (а.с.13). Після одруження [PERSON] змінила прізвище на «Терентьєва», що підтверджується наказом про зміну прізвищ студентів № 174 (ДМ) від 03 грудня 2012 року (а.с.31). Після закінчення навчання відповідачка була направлена на роботу на посаду лікаря-педіатра Теребовлянської ЦРЛ, що підтверджується протоколом засідання комісії з розподілу молодих спеціалістів (а.с.15-19), карткою працевлаштування випускника (а.с.21), направленням на роботу (а.с.29), витягом з наказу № 85 від 01 серпня 2013 року Теребовлянської ЦРКЛ (а.с.36). Відповідно до наказу № 79 від 10 лютого 2017 року Теребовлянської ЦРКЛ [PERSON] звільнено із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.38). Згідно розрахунку фактичних витрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням 2013 року випуску вказані витрати становлять 66233,05грн. (а.с.39). Відповідно до довідки про доходи від 14 березня 2017 року № 07/1449 [PERSON] було виплачено 35953,24 грн. стипендії (а.с.40). В період дії зазначеної угоди відбулись зміни в законодавстві, якими сторони керувались при її укладені, зокрема, 01.07.2014р. \~Законом України №1556-VІІ\~була виключена норма ч.2\~ст.52 Закону України «Про освіту», відповідно до якої випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 06.09.2014р.\~Закон України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 № 2984-ІІІ\~втратив свою чинність, а нова редакція\~Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014р. № 1556-VІІ, вищевказану правову норму про обов'язок випускника вищого навчального закладу відпрацьовувати не менше трьох років не містить. Передбачена пунктом 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого\~постановою КМ України від 22.08.1996р. № 992, норма про те, що випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років, виключена постановою Уряду від 15.04.2015р. № 216 «Про внесення змін до постанови КМ України від 22.08.1996 № 992». Указ Президента України від 23.01.1996р. № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів»\~був виданий під час дії Конституційного Договору між Верховною Радою України та Президентом України від 08.06.1995р. про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової\~Конституції України, а тому він втратив чинність 28.06.1996р.. За умовами частин 1, 2 ст. 25 цього Конституційного Договору Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов'язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення. Президент України видає укази з питань економічної реформи, не врегульованих чинним законодавством України, які діють до прийняття відповідних законів. Указ Президента України від 23.01.1996 № 77/96\~не є тим нормативним актом, що встановлює обов'язок для випускників навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодовувати повну вартість навчання у разі, коли вони після завершення навчання відмовляються працювати в державному секторі народного господарства, оскільки права та обов'язки зазначеної категорії осіб встановлені\~законами № 1556-VII\~та\~№ 1060-ХІІ, які не передбачають такого обов'язку, відповідно до правової позиції колегії судової палати в адміністративних справах Верховного суду України викладеної у постанова від 07.02.2017р.. Відповідно до частини 3\~ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно з частинами 1, 2\~ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 6 вказаної статті Кодексу, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події. За положеннями частини 1 та 2\~ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, при цьому особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Згідно з частиною 1\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Таким чином, обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються, та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов'язкову працю», що набула чинності для України 10.08.1956, зобов'язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована\~Законом України від 05.10.2000 № 2021-III, держава зобов'язується скасувати обов'язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як метод мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Пункт 8 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 № 992\~- з 15.04.2015 виключено згідно зпостановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 216. З 02.06.2015 частину 2\~статті 52 Закону №1060-ХІІ «Про освіту»\~виключено, згідно із Законом України від 01.07.2014 №1556-V-II. Відповідно до\~статті 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить\~Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є\~Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші Закони України, які приймаються відповідно до\~Конституції України\~та\~цивільного кодексу. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. За\~статтею 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Нормативно-правові акти (постанови та розпорядження) Кабінету Міністрів України набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо в них не встановлено пізніший строк введення їх в дію. При цьому нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, що визначають права та обов'язки громадян, встановлено, що вони набирають чинності не раніше дня їх опублікування в офіційних друкованих виданнях (стаття 5 Указу Президента від 10.06.1997 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності»). Відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. До цивільних відносин, які виникли раніше, новий акт цивільного законодавства застосовується до тих прав та обов'язків, які виникли з моменту набрання ним чинності. Для цього норма ч. 3\~ст. 5 ЦК\~вимагає дотримання трьох умов: а) відносини відносяться до сфери цивільно-правового регулювання; б) акт, що регулює їх, втратив чинність; в) права та обов'язки учасників цих відносин виникають і після набрання чинності нового акта цивільного законодавства. Таким чином в цьому випадку фактично наявний ефект юридично обов'язкових норм нового нормативного акта з одночасним незастосуванням норм нормативно-правового акта, який втратив чинність до раніше виниклих і триваючих відносин. Положеннями Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002р. не передбачено вимог про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Статтею 56 вказаного Закону гарантовано випускникам вищого навчального закладу, що його працевлаштування повинно здійснюватися за направленням вищого навчального закладу, відповідно до 3-х сторонньої угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником і вказаним. Законом не передбачено обов'язкового трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного чи місцевого бюджету вартості навчання. Крім того, частиною 3\~ст. 53 Конституції України\~встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Згідно з\~Рішенням Конституційного суду України від 04.03.2004р. №5-рп/2004\~положення частини третьої\~статті 53 Конституції України, держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах» необхідно розуміти так, що безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена частиною третьою\~статті 53 Конституції України. Згідно з частиною 1\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Таким чином, обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Враховуючи вищенаведене, заслухавши сторони, дослідивши наявні докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed