Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

до Кремінського районного суду Луганської області звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивував тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 2021 року належить житловий будинок з будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . В зазначеному вище будинку зареєстровані громадяни: [PERSON] , [INFO] - колишній власник нерухомості; [PERSON] , [INFO] , дружина [PERSON] згідно свідоцтва про шлюбі серії [NUMBER] , виданого 25 вересня 2018 року Луганським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області; [PERSON] , [INFO] , чоловік сестри (зять). Всі зазначені особи зареєстровані у вказаному будинку до його придбання позивачем та відношення до нього не мають, не мешкають з моменту його придбання позивачем. З огляду на те, що відповідач [PERSON] є колишнім власником нерухомості, позивач вважає, що він втратив право на користування такою нерухомістю у зв?язку з продажем домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Його дружина [PERSON] та чоловік сестри (зять) [PERSON] - [PERSON] не мають родинних зв?язків з новим власником та теж втратили право користування житлом у зв?язку зі зміною власника нерухомості. Відповідачі створюють йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. З огляду на зазначене позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . 22 липня 2021 року ухвалою судді Кремінського районного суду Луганської області було відкрито провадження у справі та призначено розгляд в загальному позовному провадженні. Інші процесуальні дії не вчинялися. Позивач в судове засідання не з?явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином; надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали у повному обсязі. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем та вважає за необхідне постановити рішення у підготовчому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, дійшов наступних висновків. Як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.03.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №174 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №248944602 від 19.03.2021 року, [PERSON] оплатно передав у власність (продав) житловий будинок з будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] прийняв у власність (купив) означений житловий будинок з будівлями і спорудами і сплатив за нього ціну обумовлену договором. Зазначений житловий будинок знаходиться на приватизованій земельній ділянці з кадастровим номером 4421684300:06:001:0968 (а.с. 20-22). Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 4 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як вбачається зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Зі змісту ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З викладеного суд приходить до висновку, що статтею 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України В судовому засіданні встановлено, що відповідачі на даний час не мають права користуватися житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , оскільки вони не є членами сім`ї власника та є такими, що на даний час не мають жодного зв`язку з сім`єю власника домоволодіння. Аналіз законодавства дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначене узгоджується з постановою Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року по справі № 6-158цс14, згідно якої право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. У зв`язку із цим, під час звернення до суду із позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла, які не є і не були членами сім`ї власника житлового приміщення, адже всі ці відносини регулюються різними нормами права. Отже, у власника житлового приміщення є право вимагати захисту порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, які не є і не були членами його сім`ї, і така позовна заява повинна обґрунтовуватися на підставі положень статей 383, 391 Цивільного кодексу України. Згідно із частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, є всі підстави для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю, оскільки відповідачі не мають права користуватися житлом. Як вбачається із ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Квитанцією №6 від 19.07.2021 року Луганське РУ ТВБВ №10012/026 АТ Ощадбанк підтверджується сплата [PERSON] судового збору у сумі 908,00 грн. А відтак, з огляду на визнання позову до початку розгляду справи по суті та задоволення позовних вимог у повному обсязі, наявні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, який необхідно було сплатити при поданні позову, 908,00 грн., що становить 454,00 грн., та стягнення з відповідачів на користь позивача іншої частини сплаченого судового збору, що становить 454,00 грн., по 151,33 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved