Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] (а.с.2-3), в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що [PERSON] доводиться їй сестрою. Квартиру [ADDRESS] , отримував їх батько [PERSON] , ще в 70-х роках, для сім`ї. [INFO] помер [PERSON] [INFO] померла їх мати - [PERSON] . З липня 1994 року в зазначеній квартирі зареєстрована [PERSON] . Разом з тим, вона фактично проживала в м.Одеса, спочатку в гуртожитку, а потім в квартирі [ADDRESS] , яку отримала матір [PERSON] . В 2012 році мати подарувала вказану квартиру у м.Одеса [PERSON] , де вона проживає по теперішній час. Окрім цієї квартири, відповідач має у власності квартиру у м.Миколаїв, яку вона успадкувала після смерті батька [PERSON] , а позивач разом з матір`ю [PERSON] відмовились від права на спадщину на користь [PERSON] . Таким чином, позивач вважає, що відповідач [PERSON] повністю забезпечена житлом. Оскільки відповідач в спірній квартирі, яка не приватизована та перебуває в комунальній власності, не проживає тривалий час, не несе жодних витрат по її утриманню, то позивач була змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Відповідач не погодившись з позовом надала до суду заперечення, в яких зазначила, що дійсно позивач [PERSON] є її молодшою сестрою, після смерті їх матері [PERSON] позивач [PERSON] зібрала речі [PERSON] і виставила їх на вулицю, а на вхідних дверях квартири встановила інші замки. Таким чином позивач позбавила [PERSON] можливості користуватися житлом і вона вимушена була оселитися у іншому місті за адресою [ADDRESS] . Таким чином [PERSON] не проживала у спірній квартирі з поважних причин, а саме внаслідок того, що позивач не впускала її до квартири. У задоволенні позову просить відмовити (а.с.25-27). Представник виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області надав відзив на позов в якому у задоволенні позовних вимог [PERSON] просить відмовити, мотивуючи тим, що факт не проживання [PERSON] у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки вона в силу обставин, які склалися у родині не може сама проживати у цій квартирі, а тому відсутні передбачені статтями 71, 72 ЖК УРСР передумови для позбавлення її права на житло шляхом визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, в якому вона зареєстрована (а.с.31-32). Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] (а.с.35-37) в якому просить: - зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні житлом, а саме частиною житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] ; - вселити позивача [PERSON] в 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги за зустрічним позовом [PERSON] обґрунтовує тим, що [PERSON] є її молодшою сестрою і після смерті їх матері [PERSON] , відповідач [PERSON] зібрала речі [PERSON] і виставила їх на вулицю, а на вхідних дверях свого будинку встановила інші замки. Таким чином [PERSON] позбавила [PERSON] можливості користуватися житлом і вона вимушена була оселитися у іншому місті за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] стверджує, що вона не проживала у будинку відповідача з поважних причин, внаслідок того, що вона не пускала її до нього. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але вона відмовляється і взагалі ігнорує всі пропозиції та вимоги. Відповідач не визнає права [PERSON] на проживання у вищевказаній квартирі та вважає, що воно належить лише їй. Таким чином, відповідач не тільки відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом, але й не надає позивачу право повноцінно користуватись її же майном. У зв`язку з чим [PERSON] і звернулась до суду з зустрічним позовом. [PERSON] надала відзив на зустрічну позовну заяву (а.с.50-51) в якому, мотивуючи необґрунтованістю позовних вимог та відсутністю доказів прав позивача на зазначену квартиру та, зокрема, прав на вселення вважає, що не має підстав для задоволення зустрічного позову. Учасники справи надали заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.43,97,98). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] (змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » у зв`язку з реєстрацією шлюбу) є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та про шлюб (а.с.6,7). Згідно копій свідоцтв про смерть [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] 24 липня 2019 року (а.с.10,11). Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні, у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Згідно акту від 30 червня 2020 року (а.с.13), та акту від 17.02.2016 (а.с.53), складеного сусідами, які мешкають за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , не мешкає з 2012 року та її ніхто не бачив з вказаного часу, в квартирі відсутні її речі та предмети побуту. На а.с.61-71 знаходяться копії квитанцій про сплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого жила і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, і повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української PCP при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Спірна квартира знаходиться у комунальній власності, Чорноморської міської ради Одеської області. Відповідно ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до\~ст.58 ЖК УРСР\~на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної вмісті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Всупереч вказаним\~нормам права,\~ні позивачем\~ [PERSON] ,\~ні відповідачем\~ [PERSON] \~(позивач\~за зустрічним\~позовом)\~не було\~надано суду\~доказів на\~підтвердження їх\~права користування\~житловим приміщенням,\~що знаходиться\~за адресою: [ADDRESS] , яке здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, укладеного в письмовій формі на підставі ордера, що є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Окрім цього, сторонами не надано жодних доказів які б підтверджували ті обставини, які викладені як у первісному позові так і в зустрічному. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 6\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, право на звернення до суду в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені або невизнані, або оспорюються. Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15. Верховний Суд України у справах № 6-658цс15, №6-849цс15, № 6-84цс14, № 6-94цс13, висловлював наступну правову позицію: з урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За правилами частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивачем [PERSON] , та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] , оскільки ними не надано належних доказів порушення їх прав, а відтак, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed