Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

До суду 14.12.2018 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на 239/1000 частини квартири загального користування, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 10.09.1993 року проживає за адресою: [ADDRESS] , у двох жилих кімнатах загальною площею 15,87 кв.м. та 12,7 кв.м.. Право проживання у вказаних кімнатах пояснює тим, що кімната загальною площею 15,87 кв. м. квартири [ADDRESS] була видана її матері [PERSON] та рідному брату матері [PERSON] , та вони займали її 1970 року. Сусідкою матері по квартирі на той час була [PERSON] , яка займала кімнату загальною площею 12,7 кв.м. Кімната загальною площею 12,7 кв. м. вказаної квартири до 1998 року була видана [PERSON] для тимчасового проживання до підходу її черги на отримання житлового приміщення на підставі рішення Міського виконавчого комітету № 106 від 21.2.1987 року. Але на підставі Рішення Виконкому центральної районної ради народних депутатів № 290 від 06 липня 1990 року було [PERSON] для поліпшення власних житлових умов, виділено кімнату 1 загальною площею 17,21 кв. м. у квартирі [ADDRESS] . На підставі цього ж Рішення № 290 від 06 липня 1990 року [PERSON] була зобов`язана сплачувати комунальні послуги за кімнату [ADDRESS] [ADDRESS] , чого як зазначає позивачка не виконувалось. Далі, Розпорядженням Центральної районної адміністрації № 1090 від 17.09.1998 року, рішення Міського виконавчого комітету № 106 від 21.2.1987 року про тимчасове проживання [PERSON] у кімнаті [ADDRESS] квартири [ADDRESS] будинку [ADDRESS] скасовано. Одночасно з цим, після того, як у 1990 році, [PERSON] вивільнила кімнату загальною площею 12,7 кв.м., Будинковий комітет будинку [ADDRESS] . 10-го [ADDRESS] звернувся із заявою від 19.12.1990 року до Начальника ЖЕКу № 37 Центрального району м. Одеси Станкевича [PERSON] К [PERSON] з проханням виділити кімнату, яка вивільнилась після [PERSON] , сім`ї [PERSON] (мати позивача) звернулася із аналогічною заявою від 24.12.1990 року до Начальника ЖЕКу № 37 Центрального району м. Одеси Станкевича С. К. із проханням про приєднання вивільненої кімнати після [PERSON] , до кімнати у якій проживала сім`я [PERSON] . Прохання [PERSON] було задоволено, внаслідок чого до кімнати загальною площею 15,87 кв. м. сім`ї [PERSON] було приєднано кімнату загальною площею 12,7 кв.м.(яка вивільнилася після [PERSON] ). В подальшому, після народження позивачка почала проживати разом із матір`ю, а саме з 10.09.1993 року у вказаних кімнатах. Причини вибуття рідного брата матері з цих кімнат позивачкою не вказуються. Після смерті матері, а саме з 11.02.2014 року позивачка проживає у вказаних кімнатах загальною площею 15,87 кв.м. та 12,7 кв.м. сама. У 2018 році позивачка розпочала процедуру приватизації жилих кімнатах загальною площею 15,87 кв.м. та 12,7 кв.м. квартири [ADDRESS] , та з`ясувала, що кімната загальною площею 12,7 кв. м. вже була приватизована [PERSON] 30.09.1998 року, а в подальшому на підставі Договору дарування посвідченого Першої одеською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 7-1840 від 18.07.2003 року передана у дар [PERSON] 239/1000 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 12,7 кв.м. Про існування таких обставин позивачці відомо не було, а тому вона звернулась до суду. Зокрема підтверджуючи відкритість та законність користування жилими кімнатами загальною площею 15,87 кв.м. та 12,7 кв.м. квартири [ADDRESS] , її мамою [PERSON] та нею самою [PERSON] , позивачка надає копії звернень Будинкового комітету будинку [ADDRESS] до різних суб`єктів призначення, в яких повідомляється, що сім`я [PERSON] займає вказані кімнати з 1990 року. Також, позивачкою надаються документи в яких повідомляється, що сама [PERSON] проживає у жилих кімнатах загальною площею 15,87 кв.м. та 12,7 кв.м. квартири [ADDRESS] з 10.09.1993 року по теперішній час. У зв`язку з цим, позивачка вважає, що має право на визнання права власності на жилу кімнату загальною площею 12,7 кв. м. в порядку набувальної давності, так як відкрито та безперервно володіє, користується та розпоряджається цією кімнатою протягом 25 років, а саме з 10.09.1993 року по теперішній час. Ухвалою суду від 26.12.2018 року позов було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків позову. 04.02.2019 року недоліки позову позивач усунув, надавши до суду позовну заяву в новій редакції та визначивши ціну позову. Ухвалою суду від 12.02.2019 року провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого судового засіданні на 25.03.2019 року. 15.03.2019 року на адресу суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів у справі, в якому просила витребувати із Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , кордону України у період із січня 2003 року по лютий 2019 року. Ухвалою суду від 13 травня 2019 року клопотання позивача про витребування доказів було задоволено та витребувано з Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , кордону України у період із січня 2003 року по лютий 2019 року. 31 травня 2019 року до суду надійшов лист головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13.05.2019 року, згідно якого зазначили про необхідність надання додаткової інформації про громадянство та дату народження особи, стосовно якої необхідно надати запитувану інформацію. Ухвалою суду від 03.06.2019 року судом повторно витребувано вказані докази. 24.06.19 року та 04.07.2019 року суду надані відповіді Державної прикордонної служби України на ухвалу про витребування. В підготовче судове засідання 10.07.2019 року сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Ухвалою суду від 10.07.2019 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті з призначенням судового засідання на 10.10.2019 року. У судове засідання призначене на 10.10.2019 року відповідач не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представником позивача надано заяву про розгляд справи за його відсутності в якій зазначив, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. У зв`язку з першою неявкою відповідача у судове засідання по суті призначене на 10.10.2019 року, судом відкладено розгляд справи на 14.01.2020 року, про що сповіщено сторін належним чином. 02.01.2020 року до суду надійшло клопотання представника позивача про виклик [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , проживаючої та зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] ) та допит у якості свідка. У судове засідання призначене на 14.01.2020 року з`явились представник позивача [PERSON] (діюча на підставі договору про надання правової допомоги), позивач [PERSON] , свідок [PERSON] . Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був сповіщений належним чином, причин неявки суду не повідомив. У зв`язку з повторною неявкою відповідача сповіщеного належним чином, судом запропоновано провести розгляд справи у заочному порядку, про що сторона позивача не заперечувала. Суд, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Позивачка та її представник надали в судовому засіданні надали пояснення, якими підтвердили викладені в позові обставини та просили позов задовольнити. При цьому пояснила, що квартира є комунальною квартира, вона в цих кімнатах проживає протягом усього житті і ніколи не бачила та не знає [PERSON] . В кімнатах окрім їх речей не має будь-яких інших речей, та ніхто ніколи не намагався пред`явити права щодо користування спірними кімнатами. 14.01.2020 року судом задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідка [PERSON] та допитано останню у якості свідка [PERSON] . За наслідком судового засідання проведеного 14.01.2020 року, судом оголошено перерву до 30.01.2020 року, про що сповіщено сторони належним чином. У судове засідання призначене на 30.01.2020 року відповідач не з`явився. Представником позивача надано заяву про розгляд справи за його відсутності в якій зазначив, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був сповіщений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Поштова кореспонденція, направлялась відповідачу на адресу її реєстрації, проте була повернута до суду з відміткою «адресат відсутній». Причини неявки відповідач суду не повідомила, жодних клопотань до суду не заявляла, заяв по суті справи не надала. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача та позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є\~10.02.2020 року. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , з 10.09.1993 року тобто з дня народження проживає за адресою: [ADDRESS] , яка є комунальною квартирою, що підтверджується Довідкою № б/н від 26.11.2018 року виданою ОСББ « [NUMBER] АПРЕЛЯ 20». Квартира 2 у будинку [ADDRESS] 10-го Квітня відповідно до технічного паспорту виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 01.09.2006 року, є квартирою загального користування розташована на ІІ поверсі ІІІ поверхового будинку та складається із 7-ми кімнат загальною площею 68,7 кв.м. з них: кімнати 1, 2, 6, 7 загального користування (ванна, кухня, коридори), кімнати 3 (15,87 кв. м.), 4 (25,3 кв. м.), 5 (12,7 кв. м.) жилі, окремі. Вказане підтверджується письмовими доказами наявними в матеріалах справи. З матеріалів справи та пояснень позивача та її представника встановлено, що з 1970 року по 1990 рік у кімнаті, яку позивачем визначено під номером 3 загальною площею 15, 87 кв. м. квартири [ADDRESS] проживали разом мати позивача [PERSON] та рідний брат матері [PERSON] . Вказане підтверджується заявою [PERSON] від 24.12.1990 року на ім`я начальника ЖЕКу № 37. Так позивачем було з`ясовано, а судом встановлено наступні обставини на підставі письмових доказів наявних в матеріалах справи. Кімната загальною площею 12,7 кв. м. вказаної квартири до 1998 року була видана [PERSON] для тимчасового проживання до підходу черги на отримання житлового приміщення на підставі рішення Міського виконавчого комітету № 106 від 21.07.1987 року На підставі Рішення Виконкому центральної районної ради народних депутатів № 290 від 06 липня 1990 року було [PERSON] для поліпшення власних житлових умов, виділено кімнату 1 загальною площею 17,21 кв. м. у квартирі [ADDRESS] , яка вивільнилася після виїзду [PERSON] за кордон. Згідно виписки з рішення виконкому Центрального районної ради народних депутатів №290 від 06.07.1990р. (а.с.8) [PERSON] дозволили тимчасово до отримання нею житла, яка стоїть на квартирному обліку з 1988р.. та яка наймачем кімнати пл. 12,65 кв.м., проживати в кімнаті пл.. 17,21 кв.м. в квартирі [ADDRESS] а того ж будинку. Таким чином, [PERSON] вивільнила кімнату загальною площею 12,7 кв. м. у квартирі [ADDRESS] в грудні 1990р., втім залишилася зареєстрована у ній. У свою чергу, як зазначено у позові та підтверджено стороною позивача, 24.12.1990 року, вивільнилася кімната пл.12,7 кв.м., яку позивач окреслює під номером 5 спірної квартири, у якій проживала [PERSON] . Після того, як [PERSON] вивільнила кімнату 5 спірної квартири, [PERSON] (мати позивача) 24.12.1990р. звернулася до Начальника ЖЕКу № 37 Центрального району м. Одеси Станкевича С. К. із проханням про приєднання вивільненої кімнати після [PERSON] , до кімнати у якій проживала сім`я [PERSON] (а.с.9,12), та на якій є резолюція начальника ЖЕД про узгодження питання. Із таким же проханням до Начальника ЖЕКу № 37 Центрального району м. Одеси Станкевича С [PERSON] . 19.12.1998 року звернувся й Будинковий комітет будинку № [ADDRESS] вул. 10-го Квітня [ADDRESS] Одесі. (.а.с11). Таким чином прохання [PERSON] було задоволено, внаслідок чого окрім кімнати 3 сім`я [PERSON] почала з 24.12.1990р. відкрито користуватися і проживати в кімнаті загальною площею 12,7 кв. м. (яка вивільнилася після [PERSON] ) та сплачувати комунальні послуги. [INFO] народилась позивачка та з цього моменту проживає в двох зазначених вище кімнатах . Кімната під номером 4 загальною площею 25,3 кв. м. (477/1000 частини) спірної квартири на підставі Свідоцтва про право власності виданого КП «Пріорітет» м. Одеси від 04.08.1995 за № 548, належала [PERSON] . 29.11.1995 року остання передала у дар вказану частину спірної квартири [PERSON] на підставі Договору дарування від 29.11.1995 року з реєстровим № 5-3978, зареєстрований у Першій одеській державній нотаріальній конторі. 10.06.2006 року [PERSON] діючий від імені [PERSON] на підставі Договору дарування передав у дар 477/1000 частини спірної квартири, [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Просвіркіною Т. В. 05.09.2006 року [PERSON] передала у дар 477/1000 частини спірної квартири загальною площею 25,3 кв. м., [PERSON] , на підставі Договору дарування з реєстровим № 6145 від 05.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровим Ю. М. На сьогоднішній день 477/1000 частини спірної квартири (загальною площею 25,3 кв. м.) належить [PERSON] . Вказане підтверджується письмовими доказами наявними в матеріалах справи, та підтверджено поясненнями [PERSON] під час допиту її як свідка у судовому засіданні 14.01.2020 року, згідно яких пояснила, що вона цій комунальній квартирі проживає з 2006р. і має сусідку по квартирі [PERSON] , яка проживає в двох кімнатах, раніше разом ж позивачкою ще жила її матір, проте вона померла . Більш ніхто в їх комунальній квартирі не проживав і не проживає і вона не знає хто така [PERSON] т її ніколи не бачила. Таким чином, як зазначає позивач, з 1990 року сім`я [PERSON] відкрито проживала у двох кімнатах квартири загального користування [ADDRESS] , дбала про майно та сплачувала усі комунальні платежі за обидві кімнати. Далі, з 1993 року у двох кімнатах загальною площею 12,7 кв. м. та 15, 87 кв. м. позивач проживала разом із матір`ю [PERSON] . Судом встановлено, що з 1993 року позивач зареєстрована та проживає у спірній квартирі по теперішній час, що підтверджується матеріалами справи. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується також свідоцтвом про смерть видане 12.02.2014р. (а.с.27). Згідно розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 118 від 06.03.2014р. на [PERSON] відкрито особовий рахунок на кімнату пл. 15,76 кв.м. (а.с.28). Далі позивач зазначає, що після смерті матері [PERSON] , а саме з 2014 року позивач вільно проживає у цих кімнатах, та сплачує усі комунальні послуги за обидві кімнати. 06.03.2014 року на ім`я [PERSON] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на підставі Розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 118. Вказане підтверджується довідкою голови правління ОСМД «10 апреля» №б/н від 10.12.2019 року, та показаннями свідка [PERSON] . Оскільки позивач з 1993 року проживає у цих двох кімнатах, вона виявила намір провести процедуру їх приватизації. Однак їй було повідомлено, що на сьогоднішній день кімната 5, яку було виділено сім`ї [PERSON] за заявою матері позивача, вже приватизована та перебуває у власності [PERSON] . Згодом позивачем було з`ясовано, що Розпорядженням Центральної районної адміністрації № 1090 від 17.09.1998 року, рішення Міського виконавчого комітету № 106 від 21.2.1987 року про тимчасове проживання [PERSON] у кімнаті загальною площею 12,7 кв. м. квартири [ADDRESS] скасовано. (а.с.5). Проте з пояснень позивачки встановлено, що вона разом зі своєю мамою, братом, який згодом виїхав, постійно проживали в кімнаті пл. 12,7 кв.м та інші особи не користувались нею, будь-яких претензій щодо цієї кімнати ніхто до них не пред`являв і про таке розпорядження не повідомляв. Утім також встановлено, що 30.09.1998 року [PERSON] отримала Свідоцтво про право власності на житло, яким Управління житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів засвідчили, що 239/1000 частини квартири загального користування розташованої за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] . Свідоцтво видано на підставі Розпорядження від 30.09.1998 року № 128454, зареєстроване у реєстраційній книзі під № 7-14600. Таким чином, [PERSON] набула прав власності на 239/1000 частини спірної квартири загальною площею 12,7 кв. м.(а.с.4) 18.07.2003р. [PERSON] на підставі Договору дарування посвідченого Першої одеською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 7-1840 від 18.07.2003 року передала у дар [PERSON] 239/1000 частини квартири [ADDRESS] , тобто кімнату загальною площею 12,7 кв. м., та частину підсобних приміщень без виділу в натурі. Після чого, [PERSON] зареєструвалася у вказаній квартирі, а [PERSON] знялася з реєстрації за вказаною адресою. Також з матеріалів справи вбачається , що [PERSON] отримала 14.06.2004р. свідоцтво про право власності на 239/1000 частин квартири, яке видано виконавчим комітетом одеської міської ради замість договору дарування від 18.07.2003р. (а.с.15). Позивач стверджує, що про зазначені оформлення права власності на спірну кімнату не знала і що [PERSON] з 1990 року не з`являлася у спірній квартирі та комунальних послуг не сплачувала. В якості доказів, того, що комунальні послуги сплачувались саме сім`єю позивача до суду надано довідку голови правління ОСМД «10 апреля» №б/н від 10.12.2019 року. Також позивач пояснює, що й [PERSON] жодного разу не з`являлася у квартирі, ані позивач, ані сусіди ніколи її не бачили, та як наслідок [PERSON] також не сплачувалися жодні комунальні платежі. Також надано звіт про незалежну оцінку вартості 239/1000 частин спірної квартири ТОВ «ПРОФФЕР» від 25.01.2019р. з якого вбачається що ринкова вартість вказаної частки становить 149\~448 грн., що в є 5378 долл. США (а.с.37). Вказане підтверджується довідкою голови правління ОСМД «10апреля» №б/н від 10.12.2019 року та поясненнями свідка [PERSON] . Згідно відповіді з Головного центру обробки спеціальної інформації державної Прикордонної служби України від 04.07.2019р. вбачається, що [PERSON] [INFO] в`їхала до України 22.08.2015 [INFO] та виїхала [INFO] . в Варшаву, в`їхала до України 11.01.2018р. та виїхала [INFO] . в Тбілісі. (а.с.98). Свідок [PERSON] , попереджена про кримінальну відповідальність підтвердила, що з моменту її проживання у вказаній комунальній квартирі ніколи не бачила та не чула про [PERSON] та була впевнена, що інших сусідів по комунальній квартирі окрім сім`ї позивача не існує. Також зазначила, що жодної поштової кореспонденції на ім`я [PERSON] за час її проживання у цій квартирі не бачила, та ніхто не цікавився самою [PERSON] Далі, позивачем стверджується, що [PERSON] та [PERSON] жодним чином не перешкоджали праву користування сім`ї позивач загальною площею 12,7 кв.м., не зверталися з проханням вивільнити цю кімнату спірної квартири, не підтримували зв`язків із сім`єю [PERSON] або іншими сусідами, не оплачували комунальні та інші послуги, та не повідомили мешканців про набуття прав власності на 239/1000 частини спірної квартири. Вказане підтверджено поясненнями свідка та матеріалами справи. Таким чином, позивач була впевнена, що володіє та користується майном з моменту її народження, яке відноситься до комунальної власності. Зокрема, під час надання пояснень позивач повідомила, що окрім вільного користування кімнатою загальною площею 12,7 кв. м. та своєчасною сплати комунальних послуг, неї здійснювались поточні косметичні та капітальні ремонти цієї кімнати за власний рахунок, у зв`язку з погіршенням стану житлового приміщення. Вказане підтверджено й поясненнями свідка, [PERSON] підтвердила, що позивачем здійснювались ремонти, в тому числі капітальний з укріплення несучої стіни, у зв`язку з утворенням в ній тріщин. Та як повідомлено позивачем, та підтверджено свідком, ремонти відбувались за рахунок самої [PERSON] у зв`язку з тим, що звернення до балансоутримувача будинку з проханнями провести ремонтні роботи були проігноровані. Судом встановлено, що [PERSON] володіє спірною кімнатою квартири відкрито та ніяких дій для приховування цього факту не здійснює. Загальні правила застосування набувальної давності містяться у ЦК України, ЗК України,\~Законі України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постанові Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Статтею 344 ЦК України визначено, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Набувальна давність\~ це засіб отримання права на нерухоме або рухоме майно особою, яка не є власником такого майна, але добросовісно, відкрито та безперервно володіє ним як своїм власним нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років. На даний момент права приватної власності на вказану квартиру у [PERSON] немає, тобто вона знаходиться у власності інших осіб, а отже є чужим нерухомим майном. Відповідно ст. 316 \~ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищезазначені обставини, [PERSON] вважає, що у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у неї виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 Цивільного кодексу України. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідно до положень пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.\~ Відповідно п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року,: «можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.» Відповідно до роз`яснень, що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності на нерухоме майно за набувальною давністю набувається за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року,: «відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник». З огляду на викладене, судом встановлено, що позивач з 1993 року добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше 18 років, піклуватися про нього та забезпечувати його збереження у придатному для життя стані, а тому існують обґрунтовані підстави для визнання за [PERSON] права власності на 239/1000 частини квартири загального користування розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 12,7 кв. м., за набувальною давністю.

Outcome: approved