Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-14 00:00:00

До Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя звернулися [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним, договорів поруки припиненими. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 300000 доларів США. [PERSON] у свою чергу зобов'язалася щомісячно повертати кредит й сплачувати відсотки за його використання та здійснити остаточне повернення кредиту до 23.06.2029 року. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] між банком та [PERSON] й [PERSON] було укладено договори поруки, відповідно до яких поручителі зобов'язалися, кожен окремо, відповідати солідарно з [PERSON] перед банком. Позивачем [PERSON] зазначено, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому є недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив позичальник банку, погашаючи кредит в порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Позивачами [PERSON] та [PERSON] зазначено, що оскільки 19.03.2010 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду №3, відповідно до умов якої до основного договору кредитування внесено зміни в частині сукупної вартості кредиту, без попередньої згоди поручителів, просять визнати кредитний договір недійсним, а договори поруки припиненими. Позивачі в судове засідання не з'явились, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі та підтримання позовних вимог. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, заперечень на позовну заяву до суду не надав. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, в тому числі і визнання таким порядку ч.5 ст.74 ЦПК України, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. З'ясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозв'язок, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 23.06.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Банк) (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] (Позичальник) було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11363138000 (а.с. 7-15). Згідно п.1.1 Договору, банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, в сумі 300000 доларів США, що є еквівалентом 1454910 грн., а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до 1.2.2. Договору, позичальник зобов'язався повернути суму кредиту та сплачувати проценти ануітентними платежами у розмірі 3820 долари США згідно Додатку №2 до договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Відповідно до п.1.3.1. Договору, за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів процентна ставка встановлюються у розмірі 13% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перерахунку відповідно до умов цього договору. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч.2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Пунктом 1.3.4 Договору передбачено, що позичальник згідно умов договору сплачує банку комісію на умовах, зазначених у цьому договорі. Частиною 1 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. (ч.12 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність»). У пункті 2.4 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління НБУ №255 від 18.06.2003 року зазначено, що комісійні доходи і витрати (далі - комісії) - операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи є фіксованою. Відповідно до даних Правил комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг, визнаються доходами (витратами). До них належать: комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів; комісії за обслуговування кредитної заборгованості; комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов'язання. Позивачем [PERSON], зазначено що банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив позичальник банку, погашаючи кредит в порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вважає, що у неї було відсутнє волевиявлення під час укладення кредитного договору, саме на таких умовах, які зазначені у договорі. Однак, суд не погоджується з наведеними твердженнями позивача у зв'язку з наступним. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на дату укладання договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23цьогоЗакону. Частиною 4 вказаної статті передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ) передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст.18 Закону №1023-ХІІ. Відповідно до ч.4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п.2 ч.1 ст.19, ч.2 ст.19 Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно приписів ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частина 1 ст.229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З приводу наведених положень законодавства суд зазначає, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У п.3.2 рішення Конституційного Суду України Справа №1-26/2011 від 10 листопада 2011 року, щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) встановлено, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу (435-15). Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України) (254к/96-ВР), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу) (435-15). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Судом встановлено, що [PERSON] самостійно, з власної волі та ініціативи 23.06.2008 року звернулася до АКІБ «УкрСиббанк» про надання споживчого кредиту та добровільно підписала договір. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Пунктом 9.2 Договору встановлено, що сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього Договору, підтверджує свої прав та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладанням цього Договору отримав від банку інформаційний лист згідно з вимогами законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою НБУ від 10.05.2007 №168, передбачено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням такої формули: б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Зі змісту вказаного пункту вбачається, що величини реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту не є сталими, вони розраховані за умови неухильного виконання умов договору та графіку платежів, та не передбачають зміну строків та розмірів сум повернення кредиту, нарахування можливих штрафних санкцій, а також можливого коливання курсу валют. За таких обставин суд вважає, що Договір про надання споживчого кредиту в повній мірі надавав [PERSON] можливість ознайомлення з умовами кредитного договору, її було попереджено про можливі валютні ризики для позичальника, в договорі визначено реальну процентну ставку, та абсолютне значення подорожчання кредиту станом на момент укладання договору. Отже, судом достовірно встановлено, що волевиявлення [PERSON] під час укладання Кредитного договору було вільним, відповідало її інтересам, та було направлено на отримання кредиту саме у АКІБ «УкрСиббанк». Під час укладання договору [PERSON] було надано повну інформацію про кредитні умови у відповідності до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Даний правочин був спрямований на виникнення зобов'язань між сторонами кредитного договору щодо надання грошових коштів (кредиту) зі сторони банку, та щодо їх повернення і сплати відсотків - зі сторони позичальника, та сторони бажали настання наслідків вчинення такого правочину. У п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до п.20 цієї ж постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З положень чинного законодавства вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, під час судового засідання судом не було встановлено факту обману [PERSON] зі сторони банку, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що сторонами в момент вчинення правочину було дотримано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України та ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на дату укладання договору). Судом також не було встановлено фактів здійснення АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») нечесної підприємницької практики, що призвело б до порушення волевиявлення [PERSON] на укладання кредитного договору. Підсумовуючи викладене суд вказує, що підстав вважати Договір про надання споживчого кредиту №11363138000 недійсним - немає, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору №11363138000 від 23.06.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено Договір поруки №11363138000/П-1 від 23.06.2008 року (а.с. 30-31). Також, 23.06.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено ще один Договір поруки №11363138000/П (а.с. 32-33). Згідно п.1.1 договорів поруки поручителі, кожен окремо, зобов'язалися перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх її зобов'язань перед кредитором, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту №11363138000 від 23.06.2008 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що виникнуть в майбутньому. У пунктах 1.3 договорів поруки передбачено, що поручитель (кожен окремо) відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною (п. 1.4 договорів поруки). Порука є одним із способів забезпечення зобов'язань при укладенні кредитних договорів та має зобов'язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюють свою дію загальні положення про зобов'язання та про договори . Відповідно до ст.553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається. Згідно п. 2.1 договорів поруки кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Додаткова угода №3 до кредитного договору була укладена 19.03.2010 року, між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] (а.с.22). Додаткові угоди до договору поруки не укладались. Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч.1 ст.559 ЦК України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст.ст. 3, 12- 15, 20 ЦК, ст.ст. 3- 5, 11, 15, 31 ЦПК України). Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки це суперечило б положенням ч.1 ст.559 цього Кодексу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі № 6-134цс12). Встановлено що внаслідок укладенні Додаткової угоди №3 до кредитного договору від 19.03.2010 року, збільшується обсяг відповідальності поручителів (з 384186,45 доларів США до 419506,96 доларів США) . Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що зобов'язання поруки за договорами поруки №11363138000/П-1 та №11363138000/П від 23.06.2008 року, припинилося з 19.03.2010 року в зв'язку з збільшенням обсягу відповідальності поручителів. Тому суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання припиненими договорів поруки підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial