Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом заявленим до [PERSON] із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту. Позивач зазначив в позові, що він в 2012р. та в 2013 р. купив у відповідача свідоцтва на знаки для товарів і послуг. Позивач зазначив, що договори про передачу права власності на знак для товарів (девятнадцять штук) зареєстровані в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг. Володіючи правом власності на знаки для товарів та послуг позивач намагався передати право власності на вищезгадані товари учаснику ТОВ «Збаразький горілчаний завод» учаснику товариства [PERSON]. Однак, позивача було офіційно повідомлено лисом від 29.05.2017р., що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України [PERSON] від 08.09.2015р. на вищезгадані торгові знаки накладено арешт. Таким чином позивач лише 29.05.2017р. дізнався про наявність обтяжень на придбане ним майно та неможливість проведення його перереєстрації у випадку відчуження і зазначені в позові обставини підтверджуються наданими доказами. Представник позивача підтримав в суді заявлений позов, проти заочного розгляду справи не заперечив з тих підстав, що відповідач повідомлений належним способом і вже двічі не зявився до суду. Він пояснив, що в 2015р. постановою державного виконавця накладено арешт на торгові знаки його довірителя, хоч з 2013 року вищезгадані торгові марки стали належати [PERSON], а державний виконавець про це не знав і наклав арешт на колишню власність [PERSON], котрий є відповідачем по справі. Доказом того, що власник вищезгаданих торгових знаків змінився в 2013р. є договори про передачу права власності на знаки для товарів і послуг. Позивач просить визнати право власності на вищезгадані знаки та зняти з них арешт. Відповідач в судове засідання не прибув повторно, хоч про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби.. по поводу заявленого позову пояснив, що державним виконавцем накладено арешт на товарні знаки, котрі перебувають у власності відповідача [PERSON]. Договори про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від 2012 та 2013р. сфальсифіковані, позивач не надав доказів, що вони укладені в 2013р , а не в 2017р. отримавши листа від 29.05.2017р. Про зняття арешту та визнання права власності на вищезгадані знаки представник третьої особи заперечує. Він пояснив, що отримавши повідомлення про накладення арешту позивач повинен був звернутись до суду протягом десяти днів, а звернувся через два місяці. З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що договори про передачу права власності на знаки для товарів і послуг сфальсифіковані. При огляді ксерокопій договорів представник позивача нічим не довів суду, що вони укладені до накладення арешту на власність [PERSON]. Вартість кожного договору в сумі по 1000 грн. не перераховані через установу банку в 2013р, а як зазначив в судовому розгляді представник позивача, передані безпосередньо готівкою при укладанні договорів. Підписи позивача та відповідача виконані на договорах різняться від підписів у паспортах. Крім того, в позові зазначено, що кожен із перелічених в позові договорів зареєстрований в Державному реєстрі свідоцтв України. Згідно вимог ст.210 ЦК України правочини підлягають державній реєстрації у випадках встановлених законом і такий правочин вважається здійсненим з моменту державної реєстрації. Однак, під час дослідження матеріалів в суді доказів реєстрації ні одного із вищезгаданих договорів не встановлено, як того вимагається Законом України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» і така інформація про нового власника публікується в бюлетні та вноситься до Реєстру. Представник позивача не надав суду доказів подачі позивачем до Державної служби заяви про публікацію та внесення до реєстру відомостей про нового власника знаків. Тому всі договори про передачу права власності на знаки для товарів і послуг від [PERSON] до [PERSON]Й є недійсні і власником знаків залишається на даний час відповідач [PERSON], а позивач ніяких прав на ці знаки не має, тому визнати за ним право власності на ці знаки та зняти з них накладений арешт - неможливо. Договори про передачу прав на торгову марку укладаються у трьох примірниках, вони набирають чинності після проведення реєстрації. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed