Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаною заявою звернулася [PERSON] , в якій просила встановити факт смерті її чоловіка [PERSON] [INFO] в м. Горлівка Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. В обґрунтування вказаних вимог заявник посилалася на те, що Костянтинівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 24 грудня 2019 року відмовив у проведенні державної реєстрації смерті особи, оскільки документи, видані на зазначеній території, не можуть бути підставою для державної реєстрації смерті особи. У судове засідання заявник, представник заявника не з`явилися, надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у судове засідання не з`явився, заінтересована особа повідомлялась належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки свого представника не повідомила. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, поданні на їх підтвердження, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно з абзацом першим п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Судом встановлено, що згідно з відомостями паспорту громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи, заявник [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Горськ Пружанського району Брестської області, має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою УПСЗН Костянтинівської районної державної адміністрації № 0000183632 від 20 квітня 2017 р. адреса проживання внутрішньо переміщеної особи [PERSON] : [ADDRESS] . [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 28 травня 1969 року (актовий запис № 61 від 09 вересня 1960 року, складений Гурзуфською с/р м. Ялта Кримської області), копія якого долучена до матеріалів справи. [INFO] в м. Горлівка Донецької області у віці 82 роки помер [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Гашпар Єдинецького району м. Кишинів, на підтвердження чого до заяви долучено лікарське свідоцтво про смерть № 932 від 06 грудня 2019 року, видане патологоанатомічним бюро міста Горлівка, довідку про причину смерті до форми № 106/у № 932 від 06 грудня 2019 року, що видається для поховання, відповідно до якої причиною смерті [PERSON] стала атеросклеротична хвороба серця, свідоцтво про смерть [PERSON] , видане 06 грудня 2019 року міським відділом ЗАГС м. Горлівки, світлини з місця поховання [PERSON] . Згідно з відомостями паспорту громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи, померлий [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Гашпар Єдинецького району м. Кишинів, мав зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ необхідно розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Згідно з абз. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18 січня 2018 року, який набув чинності 24 лютого 2018 року, діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. 24 грудня 2019 року Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області заявнику надано відмову у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] за № 16.18-62-3185 у зв`язку з наданням документу для підтвердження факту смерті особи, який не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Враховуючи те, що заявнику відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті особи, суд дійшов висновку про те, що для проведення державної реєстрації смерті особи є об`єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] [INFO] в м. Горлівка Донецької області, що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про смерть, видане державним органом України. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved