Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси, 12.11.2015 року звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю та визначення додаткового строку для подання заяви до нотаріальної контори, зазначаючи, що після смерті дружини [PERSON], проживав разом із [PERSON], яка проживала в [ADDRESS]. Позивач зазначає, що за роки спільного проживання [PERSON] стала близькою людиною, з якою позивач ділив всі радощі та переживання свого життя, під час хвороби, доглядав за нею, здійснював її лікування, допомагав відвідувати лікувальні установи. На підставі вищевикладеного, позивач зазначає, що проживав з [PERSON] однією сім'єю за період з вересня 1991 року по день її смерті [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яку позивач має намір прийняти, однак, оскільки між ним та відповідачем відсутня кровна спорідненість, а також у зв'язку з тим, що після смерті [PERSON] сплинуло більш ніж 17 років, просить суд визначити додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] У судовому засіданні, позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні також підтримав доводи позовної заяви, просив задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач у судових засіданнях 30.11.2015 року та 10.12.2015 року позовну заяву не визнавав, будь-яких мотивів не визнання позову суду не навів, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши сторін та показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не перебували в родинному зв'язку. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданим Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, квартира [ADDRESS] належала [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Співвласники вказаної квартири померли, так, [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Відділом ЗАГС Жовтневого РВК 01.03.1991 року, актовий запис № 1848, [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Відділом РАГС Жовтневої райдаміністрації виконкому Одеської міськради 28.01.1998 року, актовий запис № 673, [PERSON] померла [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Відділом РАГС Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міської ради 21.06.1998 , актовий запис № 4985. Судом, зокрема з пояснень свідків [PERSON], [PERSON], які тривалий час були знайоми з померлою [PERSON], було встановлено, що позивач дійсно проживав за адресою [ADDRESS] з 1991 року по 1998 року разом з [PERSON] однією сім'єю. Відповідачем, незважаючи на правову позицію по невизнанню позову, факт перебування позивача з [PERSON] у сімейних стосунках, також не заперечувався. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, учетвертучергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Суд враховує позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав, викладену в п. 5.1. Листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», згідно якої, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності ЦК (п. 21 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7). Таким чином, суд вважає що позивач та [PERSON] дійсно проживали однією сім'єю з вересня 1991 року по [INFO] за адресою: [ADDRESS]. Надаючи правову кваліфікацію виниклим правовідносинам, слід зазначити наступне. Так, відповідно до п.5 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Судом, на підставі відповіді Першої одеської державної нотаріальної контори від 02.12.2015 року встановлено, що спадкова справа з приводу відкриття спадщини після смерті [PERSON] не заводилась. Згідно даних Інформаційної довідки із Спадкового реєстру № 42306809 інформація щодо прийняття спадщини у спадковому реєстрі відсутня. Слід зазначити, що обсяг дій, що свідчить про прийняття спадщини за правилами ЦК УРСР 1963 року та діючим ЦК України не є тотожнім. Так, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Разом з тим, відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Аналізуючи вказані положення законодавства, слід зазначити, що якщо за правилами ЦК України 1963 року, для прийняття спадщини достатньо було вчинення дій що свідчать про володіння та управління спадковим майном (сплата комунальних послуг, здійснення ремонтних робіт, тощо) що не у всіх випадках означає безпосередньо проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, то за правилами ЦК України, виключно сумісне проживання є необхідною та достатньою дією, що свідчить про прийняття спадщини спадкоємцем. Таким чином, враховуючи те, що відповідачем не доведені дії по вступу у володіння та управління спадковим майном за період з [INFO] по 01.01.2004 року, підстави для визнання позивача таким, що прийняв спадщину за правилами ЦК УРСР 1963 року - відсутні. Разом з тим, позивач, проживаючи за вказаною адресою з моменту відкриття спадщини по теперішній час є таким, що прийняв спадщину за правилами діючого ЦК України. Відповідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Таким чином, суд вважає, що неприйняття спадщини позивачем обумовлено юридичною необізнаністю, законодавчими змінами, що регулюють спадкові правовідносини, визнає вказані причини поважними, та задовольняє позовні вимоги у вказаній частині.

Outcome: approved