Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

До Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про повернення грошової суми, сплаченої за ненадані послуги/товар, відшкодування збитків та моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначено, що [PERSON] , як засновник та директор туристичної агенції «Султан Тур», запропонував за вигідною акційною ціною раннє бронювання туристичного продукту. Позивач сплатила відповідачу у повному обсязі кошти в сумі 19960,00 гривень за туристичні послуги, які 23 грудня 2015 року було перераховано на картковий рахунок, який телефоном було повідомлено відповідачем, чим виконав свої зобов`язання з оплати вартості товару. Однак [PERSON] , у порушення умов угоди, не надано [PERSON] туристичної путівки, при цьому відповідач уникає зустрічей, на телефонні дзвінки не відповідає, офіс туристичного агентства закрито. З цього приводу позивач неодноразово на власному авто їздила до м.Дніпро для звернення до правоохоронних органів, спілкувався з друзями відповідача, його батьками, партнерами по бізнесу. Втім не вдалось з`ясувати про перерахунок коштів за путівку, тому [PERSON] просить стягнути з [PERSON] грошові кошти за туристичну путівку в сумі 19960,00 гривень, 1500,00 гривень завданих збитків на поїздки до м.Дніпро та моральну шкоду в розмірі 3000,00 гривень. Заочним рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області вимоги позивача були задоволені частково та вирішено питання судових витрат. Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року прийнято заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення, яке за результатами розгляду ухвалою суду від 06 жовтня 2020 року скасовано та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 22 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив представника [PERSON] на позовну заяву у якому посилається на те, що надана позивачем банківська квитанція про перерехування на його рахунок коштів в розмірі 19960, 00 гривень не може бути доказом укладання договору купівлі туристичної путівки, таким документом мав бути туристичний ваучер, якого у справі немає. З огляду на те, що [PERSON] сприймала відповідача як керівника ПП «Султан Тур», тому і правовідносини виникли саме з останніми, а не їхнім представником в особі [PERSON] . Крім цього, статус потерпілої особи [PERSON] у кримінальному провадженні по звинуваченню [PERSON] по ст.190 КК України, спростовується обвинувальним актом та свідчить про можливість пред`явлення вимоги про повернення коштів в межах строку захисту цивільних прав. Вважають позов необгрунтованим, вимоги не підтверджені доказами та просять відмовити у задоволенні в повному обсязі, застосувати по дані справі позовну давність та розглянути справу без їх участі. З письмових пояснень [PERSON] вбачається, що будь-яких правовідносин з ПП «Султан Тур» у позивача не було, договір укладався у простій письмовій формі саме з [PERSON] шляхом телефонного зв`язку, через засоби електронної пошти, що в розумінні ст.638 ЦК України відбулась угода купівлі-продажу товару - туристичної путівки. В порушення домовленостей [PERSON] , як турагент, не вніс сплачені позивачем кошти на рахунок підприємства, авіаперевізника, страхової компанії та готелю, а також просив зробити перерахунок коштів на його особисту картку, чим фактично шахрайським способом виманив грошові кошти в сумі 19960,00 гривень. Такі обставини свідчать про статус [PERSON] як належного відповідача по справі. Про порушене право [PERSON] дізналась 24 червня 2020 року коли поштовим зв`язком отримала копію ухвали Леніського районного суду про повернення позову. У вимозі про перегляд заочного рішення відповідач не спростовує отримання від позивача грошових коштів, при цьому уникає відповідальності та штучно затягує розгляд справи. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, останній надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та письмові пояснення з приводу застосування строку позовної давності, які полягають у тому, що по даній справі відбулось переривання строку позовної давності, оскільки відповідь про результати розгляду позову про повернення коштів позивачем була отримання з Ленінського районного суду м.Дніпро лише наприкінці червня 2020 року. Позов підтримує та просить його задовольнити у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, останній надав суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. Викладену позицію у відзиві підтримують. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам: Згідно дублікату чека датою приймання платежу [PERSON] в сумі 19960,00 гривень є 23 грудня 2015 року, номер квитанції: BASS [NUMBER] . Найменування рахунку одержувача: [PERSON] , призначення: ТСО, поповнення картки/рахунку [NUMBER] . Результат: вдало. Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2018 року підтверджується повернення серед інших [PERSON] позовної заяви про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином у зв`язку з пропуском строку на її давання, оскільки її подано після початку судового розгляду справи по обвинуваченню [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Згідно письмового повідомлення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська №18144/20 від 22 червня 2020 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомлено про перебування кримінального провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України на стадії судового розгляду. Позовні заяви останніх повернуто у зв`язку з пропуском строку подання цивільного позову. Встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що між сторонами виникли правовідносини з приводу надання туристичних послуг,які регулюються як нормами глави 63 ЦК України «Послуги. Загальні положення», так і спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України «Про туризм» , який визначає загальні правові, організаційні та соціально-економічні засади реалізації державної політики в галузі туризму та регулює відносини, пов`язані з організацією і здійсненням туризму на території України. На вказані правовідносини також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». За загальними правилами, встановленими статтями 526, 530, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Відповідно до статті 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що неналежне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлене договором або законом. Стаття 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право, зокрема, вимагати відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги). Судом встановлено, що позивач дотримався вимог договору щодо сплати коштів в рахунок надання послуг, що підтверджується дослідженим дублікатом чека. Однак відповідач, у порушення домовленості послуг не надав [PERSON] . Як наслідок останньою понесені збитки на суму 19960,00 гривень, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Проте суд не може погодитися з визначеним позивачем розміром відшкодування завданих збитків в сумі 1500,00 гривень, які пов`язані з поїздками в м.Дніпро, оскільки суду не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Стосовно відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з роз`яснень, викладених в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р., під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В силу ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Відповідно до пункту 3 вищевказаної постанови Пленуму, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В п.5 зазначеної постанови Пленуму вказано, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач не довів належними та допустимими доказами те, що діями відповідача їй завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями [PERSON] , не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, а тому суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди. Відповідач по справі заявив про застосування позовної давності в своїй заяві. Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч. 2 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Свідченням переривання строку позовної давності є те, що [PERSON] , як зацікавлена сторона права на позов та на реалізацію права на примусове відшкодування коштів, у 2018 році зверталась до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська, однак з причини розгляду кримінального провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України на стадії судового розгляду позов [PERSON] повернуто у зв`язку з пропуском строку подання цивільного позову про що було повідомлено останню листом датованим 22 червня 2020 року. Згідно штампу Межівського районного суду Дніпропетровської області вх.№2081/20-Вх [PERSON] звернулось до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права 26 червня 2020 року, позовна заява датована 26 червня 2020 року. Із позиції зазначеної в Постанові Верховного Суду від 13.01.2020 року по справі №442/5498/16-ц, суд дійшов наступного висновку: «Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі N 6-1996цс16. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 4 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як встановлено судом, між сторонами спору існували договірні відносини щодо надання туристичних послуг згідно усної домовленості, на підставі якої позивачем 23 грудня 2015 року були перераховані грошові кошти на картковий рахунок відповідача у сумі 19960,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що позовну заяву про відшкодування шкоди завданої злочином [PERSON] подала в рамках кримінального провадження, яке знаходиться на розгляді у Ленінському районному суді м. Дніпропетровська у відношенні [PERSON] за ч. 4 ст. 190 КК України. (а.с.60). При цьому ухвалою суду від 06 грудня 2018 року вказаний позов повернуто позивачу у зв`язку із пропуском строку подання цивільного позову, оскільки судовий розгляд даного кримінального провадження вже розпочато. Згідно наданої Ленінським районним судом м. Дніпропетровська відповіді від 22 червня 2020 року на адресу позивача, встановлено, що [PERSON] не була повідомлена про результати розгляду її позову у кримінальному провадженні, а саме про те, що її позов повернуто позивачу у зв`язку із пропуском строку подання цивільного позову у кримінальному провадженні. Згідно копії обвинувального акту, наданого представником відповідача до відзиву на позовну заяву (а.с. 79-82) встановлено, що обвинувальний акт відносно [PERSON] складений 16 червня 2017 року, в рамках якого позивач кому в подальшому було подано позов до [PERSON] . Як вказано вище, за змістом норми статті 161 ЦК України, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд вважає, що таке право у позивача виникло після встановлених обставин, які містяться в обвинувальному акті, складеному відносно [PERSON] тобто після 17.06.2017 року. У відповідності до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників. згідно з частиною 3 вказаної статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] , здійснивши дії щодо подання цивільного позову у кримінальному провадженні № 12016040030000620 відносно [PERSON] , що підтверджено матеріалами справи, перервала строк позовної давності по вказаних вимогах. Після отримання відповіді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2020 року про повернення її позову, нею було подано цивільний позов до Межівського районного суду 26 червня 2020 року тобто в межах строку позовної давності, який порушено не було. Враховуючи вищевикладене та з урахуванням конкретних обставин справи суд дійшов висновку про наявність достатніх та належних доказів переривання строку позовної давності у даній справі. Крім того, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо наявності правовідносин у позивача щодо надання туристичних послуг не з [PERSON] , а з ПП «Султан-Тур», оскільки матеріалами справи це не доведено, відсутні будь-які докази, які б вказували на це. Навпаки, копією квитанції від 23 грудня 2015 року підтверджено перерахування коштів саме на картковий рахунок [PERSON] . Отже, враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про повернення грошової суми, сплаченої за ненадані послуги/товар, відшкодування збитків та моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Судові витрати розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial