Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області звернувся [PERSON] із заявою про встановлення факту смерті [PERSON]. У заяві вказує, що його батько [PERSON] помер 06.01.2019 року у м. Макіївка Донецької області. У звязку з тим, що [PERSON] помер на тимчасово окупованій території України, отримати свідоцтво про смерть заявник не може, оскільки отримати медичний документ, який міг би бути прийнятий Відділом ДРАЦС для оформлення свідоцтва про смерть, неможливо. Заявник просить встановити факт смерті батька для отримання свідоцтва про смерть. Заявник в судове засідання не прибув. Відділ ДРАЦС, як заінтересована особа, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3\~ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі\~ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. У відповідності до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у звязку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у них докази та надавши їм оцінку, вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до пункту 5 частини другої\~статті 293 ЦПК України\~суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно пункту 8 частини першої\~статті 315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Законом передбачені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Так, відповідно до\~ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. З матеріалів справи вбачається, що громадянин України [PERSON] народився 25.02.1950 року в м. Макіївка Донецької області, паспорт серії ВВ №813795 виданий Совєтським РВ УМВС України в м. Макіївці 12.06.1999 року. Заявник [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ІV-НО №290884, виданого 13.04.1979 року, з якого слідує, що 25.02.1950 року народився [PERSON] батьком якого записаний [PERSON], про що зроблено запис № 110. 06 січня 2019 року [PERSON] помер внаслідок гострої серцевої недостатності, про що свідчить лікарське свідоцтво про смерть №47 від 08.01.2019 року. Місто Макіївка відноситься до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція та на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»,\~розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р, розпорядження КМУ від 02.12.2014 року №1275-р). Відповідно до\~постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 252-VІІ\~та\~постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VІІ, м. Макіївка визнане тимчасово окупованою територією. Під час вирішення питання щодо оцінки доказів у цій справі суд вважає за необхідне взяти до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~є джерелом права в України. В справах «Loiziddo v. Turkey», «Cyprus v. Turkey», «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Iliascu and Others v. Moldova and Russia», ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії, Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії», який був наданий на запит Ради Безпеки ООН, у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток, викладений у п. 125 Консультативного висновку, полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини зокрема зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Про необхідність врахування актів органів влади з окупованих територій Європейським судом з прав людини у п. 45 рішення по справі Луізіду проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року (заява №15318/89) була викладена правова позиція, що при аналогічних обставинах щодо відсутності ефективного державного контролю Кіпру за такими територіями, міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей і дій, які звідти походять, наприклад актів реєстрації народження, смерті і шлюбу, наслідки яких можуть ігноруватися лише на шкоду мешканців тієї чи іншої території. За таких обставин суд враховує як докази смерті [PERSON] надане заявником лікарське свідоцтво про смерть № 47 від 08.01.2019 року. У відповідності зі\~ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті; державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Частиною першою\~статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до пункту 5.1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених\~наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5\~(у редакції\~наказу Міністерства юстиції України від 24 грудня 2010 року №3307/5) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08 серпня 2006 року за №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08 серпня 2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до п. 18\~Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Відповідно до розяснень, даних в п. 13\~Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Заявник позбавлений можливості у встановленому законом порядку здійснити реєстрацію факту смерті особи, оскільки документи на підтвердження цих обставин видані на тимчасово окупованій території, що унеможливлює отримання заявником свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Беручи до уваги встановлені у судовому засіданні обставини справи, досліджені докази, суд приходить до висновку про те, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті його батька [PERSON], знайшла своє обґрунтоване доведення в ході судового розгляду, у зв'язку з чим підлягає задоволенню. Згідно ч. 4\~ст.317 ЦПК України\~ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved