Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування. Згідно заявлених вимог, позивач просив суд: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане 24 жовтня 1995 року на ім`я [PERSON] державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Маринка В.П., на нерухоме майно - Ѕ частину квартири [ADDRESS] в частині 1/3; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом. Вимоги позиву обґрунтовані тим, що батько позивача та третьої особи у справі - [PERSON] помер [INFO] , на час смерті йому належала Ѕ частина квартири [ADDRESS] . 24 жовтня 1995 року державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори матері померлого - [PERSON] видано свідоцтво на право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. За життя, 19 жовтня 1996 року, остання склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] та [PERSON] . З метою прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у встановлений законом строк, звернулись до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори. В нотаріальній конторі позивачу стало відомо, що [PERSON] 27 квітня 2015 року склала заповіт, відповідно до якого все своє майно вона заповіла [PERSON] , а також про наявність оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 жовтня 1995 року. Позивач вважає, що при оформлені спадщини після [PERSON] , [PERSON] діяла недобросовісно, ввівши в оману [PERSON] та [PERSON] , а також Сьому київську державну нотаріальну контору, не повідомивши нотаріуса про дітей спадкодавця [PERSON] , які є спадкоємцями першої черги та відповідно до ст. 549 ЦК УРСР є такими, що прийняли спадщину. Крім того, [PERSON] зазначала, що спірна квартира належить їй одноособово, хоча фактично їй належала Ѕ частина квартири. Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №755/15702/17, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24 жовтня 1995 року на ім`я [PERSON] державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Маринка В.П., на нерухоме майно - Ѕ частину квартири [ADDRESS] в частині 1/3 та визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартиру [ADDRESS] . Таким чином, позивач вважає, що йому в порядку спадкування за законом належить 1/3 частина від Ѕ частини спірної квартири, тобто 1/6 частина всієї спірної квартири. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 17 серпня 2020 року відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання (т.1 а.с.98-100). Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 26 жовтня 2020 року витребувано з Дев`ятої київської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію спадкової справи №568 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] та витребувано з Дніпровського районного суду м.Києва матеріали цивільної справи №755/15702/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно (т.1 а.с.118-119). 12 листопада 2020 року від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява (т.1 а.с.130-134). Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 26 листопада 2020 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, прийнято уточнену позовну заяву (т.1 а.с.142). 15 грудня 2020 року від Дев`ятої київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №568/2017 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (т.1 а.с.168-233). Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 18 грудня 2020 року заяву позивача [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову - повернуто заявникові (т.1 а.с.151-152). 29 грудня 2020 року надійшли матеріали цивільної справи №755/15702/17. (т.1 а.с.241) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 29 січня 2021 року частково задоволено заяву позивача [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову, накладено арешт на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . (т.1 а.с.160-162) 15 грудня 2020 року від позивача [PERSON] надійшла заява про доповнення, уточнення позовної заяви, в якій позивач просить суд: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане 24 жовтня 1995 року на ім`я [PERSON] державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Маринка В.П., на нерухоме майно - Ѕ частину квартири [ADDRESS] в частині 1/3; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що видане 27 жовтня 2020 року на ім`я [PERSON] державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданник І.В., на нерухоме майно - 5/6 частин квартири [ADDRESS] в частині 1/6; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . (т.1 а.с.234-239) Заява обґрунтована тим, що 27 жовтня 2020 року державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданник І.В. видано на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий №7-531, на 5/6 частин квартири [ADDRESS] . Позивач вважає, що видачею вказаного правовстановлюючого документу на спірну квартиру порушено його право на спадщину, що відкрилась після смерті батька та була прийнята позивачем у встановленому законом порядку, а тому вказане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] підлягає визнанню недійсним в частині 1/6 частини квартири. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 04 лютого 2021 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, прийнято уточнену позовну заяву (т.2 а.с.135-136). 10 грудня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтовано тим, що рішення у справі про встановлення факту батьківства [PERSON] щодо позивача було винесено майже через дев`ять місяців після сперті спадкодавця. Також у відзиві зазначено, що на момент смерті [PERSON] в спірній квартирі проживала тільки матір останнього - [PERSON] . В шлюбі померлий не перебував, а позивач був визнаний дитиною померлого після спливу дев`яти місяців з дня відкриття спадщини, тому ані [PERSON] ані нотаріус не могли дізнатись про існування будь-яких інших спадкоємців. Оскільки факт батьківства встановлений після смерті [PERSON] та після видачі [PERSON] свідоцтва про справо на спадщину за законом від 24 жовтня 1995 року, то на час відкриття спадщини та під час видачі свідоцтва про право на спадщину позивач не належав до спадкоємців першої черги. Так позивачем, третьою особою та їх матір`ю заяву про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини подано не було. Більше того, позивач не вжив жодних заходів щодо вступу у спадщину - відповідну заяву не подав, про своє існування та визнання за [PERSON] батьківства нотаріусу чи будь-кому іншому не заявляв. Крім того, позивач, досягнувши повноліття, також не звертався з відповідними заявами. Зазначено, що позивач та третя особа не вступили та не могли вступити в управління та/або користування майном в силу свого віку (8 та 12 років відповідно). У відзиві вказується на відсутність доказів на підтвердження факту вступу позивача та третьої особи в управління та володіння спадковим майном, тому, на думку відповідача, немає підстав для визнання за позивачем права власності на майно в порядку спадкування за законом. Оскільки факт прийняття спадщини не доведений, спадщина фактично не прийнята. Тому, на думку відповідача, особою, яка фактично вступила в управління/володіння майном є [PERSON] , яка на законних підставах володіла Ѕ частиною спірної квартири, була зареєстрована в даній квартирі, подала заяву про прийняття спадщини і прийняла її, сплачувала комунальні платежі тощо. З матеріалів спадкової справи вбачається, що ані позивач, ані його матір, як законний представник не звертались до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Також у відзиві зазначено про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої просить відповідач. Та зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Поновлення такого строку через значний проміжок часу порушує принцип правової визначеності. Також у відзиві зазначено, що лист Управління освіти Дніпровської районної в місті державної адміністрації №01/08-44/143 від 05 травня 2018 року не може бути беззаперечним доказом місця проживання позивача. (т.2 а.с.110-116). Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 04 лютого 2021 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, прийнято відзив на позовну заяву (т.2 а.с.135-136). Також ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 04 лютого 2021 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] , поданого його представником - адвокатом Машковим К.Є., про залучення третіх осіб (т.2 а.с.122-124, 135-136). Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 18 травня 2021 року закінчено підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.2 а.с.158-159) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, з урахуванням заяви про доповнення уточнення позовних вимог, з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про доповнення уточнення позовних вимог та пояснив, що зареєстрований у гуртожитку, проте з народження по теперішній час проживає в квартирі [ADDRESS] . Підстави та обставини його реєстрації в гуртожитку в дитинстві позивачеві не відомі. Зазначив, що лише після смерті бабусі - [PERSON] позивач та третя особа, з матеріалів спадкової справи, дізнались про існування заповіту на ім`я відповідача та про те, що лише [PERSON] успадкувала Ѕ частину після смерті [PERSON] . Представник позивача [PERSON] - адвокат Спис О.І. в судовому засіданні також позов підтримав, з урахуванням заяви про доповнення уточнення позовних вимог. Надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та заяві про доповнення уточнення позовних вимог та додатково пояснив, що рішенням суду встановлено факт батьківства спадкодавця щодо позивача та третьої особи. На підставі цього рішення суду були видані свідоцтва про народження. На час смерті батька позивача - [PERSON] , останньому належала на праві власності Ѕ частина квартири [ADDRESS] . 24 жовтня 1995 року бабусі позивача - [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину вищевказаної квартири. [INFO] [PERSON] померла. В 1996 році вона склала заповіт на користь позивача та третьої особи та вказані особи звернулись із заявами про прийняття спадщини. При відкритті спадкової справи було з`ясовано, що [PERSON] склала заповіт на ім`я відповідача. Під час спадкування нею за [PERSON] , бабуся позивача допустила порушення - не повідомила нотаріуса про інших спадкоємців, зазначила, що таких немає, внаслідок чого позивач та третя особа були усунуті від спадкування за батьком. Внаслідок цього [PERSON] одноособово успадкувала Ѕ частину квартири. Видача свідоцтва про право на спадщину порушує права позивача. При цьому зазначив, що рішеннями судів встановлено факт, що на момент смерті [PERSON] позивач був малолітнім, проживав з батьком (спадкодавцем), мамою, бабусею та сестрою в спірній квартирі, отже фактично прийняв спадщину. З наведених підстав підлягають визнанню недійсними обидва свідоцтва про право на спадщину в частині 1/6 квартири. Також представник зазначив, що строк позовної давності не пропущений, оскільки лише після відкриття спадкової справи щодо майна [PERSON] позивач дізнався про порушення свого права - успадкування лише бабусею майна, яке залишилось після смерті батька позивача. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні також просила позов задовольнити. Пояснила, що вони з позивачем все життя проживали в квартирі [ADDRESS] . Успадковану нею 1/6 частину квартири вона подарувала племінниці - доньці позивача. Зазначила, що після смерті бабусі - [PERSON] , вона та позивач почали займатись оформленням спадщини, в процесі чого стало відомо, що після смерті батька майно успадковане лише бабусею. Отже, про порушення своїх прав позивач та третя особа дізнались лише в серпні 2017 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві та додатково пояснив, що [PERSON] нікого, в тому числі й нотаріуса, не вводила в оману, а нотаріус діяла правомірно, оскільки [PERSON] помер [INFO] , а рішення про встановлення факту батьківства ухвалено 10 листопада 1995 року. Крім [PERSON] та [PERSON] в квартирі ніхто не був зареєстрований. Зазначив, що позивач та третя особа мали інше прізвище, батьки позивача в шлюбі не перебували та були зареєстровані за різними адресами. Також пояснив, що показання свідків та довідка зі школи не встановлюють місця проживання. Зазначив, що позивач в спірній квартирі ніколи не проживав, оскільки відповідач, який доглядав за [PERSON] , бачив його там лише один раз. Вказав, що позивач звернувся до суду через 25 років після видачі свідоцтва, а до цього не вчиняв жодних дій щодо прийняття спадщини за батьком та зазначив, що твердження позивача та третьої особи про те, що вони дізнались про спадкування бабусею лише у нотаріуса є не достовірними, стверджував, що вони були обізнані про спадкування бабусею тривалий час. Також зазначив, що [PERSON] повідомляла відповідача про свої сумніви щодо батьківства її сина по відношенню до позивача та третьої особи. Зазначив, що позивач ніколи не проживав у спірній квартирі, а лише приїжджав у гості, а третя особа, згідно реєстрації проживала там з 2001 року. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, а також матеріали справи №755/15702/17, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 17 липня 2018 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно відмовити повністю. (справа №755/15702/17 т.1 а.с.184-189) Постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року - без змін. (справа №755/15702/17 т.2 а.с.32-35) Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24 жовтня 1995 року на ім`я [PERSON] державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Маринка В. П., на нерухоме майно - 1/2 частину квартири [ADDRESS] в частині 1/3. Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . У задоволені решти позовних вимог відмовлено. (справа №755/15702/17 т.2 а.с.78-82) Вказаним судовим рішенням встановлено наступне: «Фактичні обставини справи, встановлені судами 30. [INFO] помер [PERSON] . 31. 24 жовтня 1995 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори матерів померлого [PERSON] видано свідоцтво на право на спадщину по закону на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , що належала померлому [INFO] [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 31 січня 1994 року, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14 лютого 1994 року №1136. 32. Рішенням Дніпровського суду м. Києва від 10 листопада 1995 року встановлено факт батьківства [PERSON] у відношенні дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На підставі цього рішення внесено зміни до актових записів про народження позивача і третьої особи, внесено зміни стосовно прізвища та відомостей щодо батька. 33. Згідно Інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 07 серпня 2017 року, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована на ім`я [PERSON] , а саме: Ѕ частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району 31 січня 1994 року та Ѕ частини на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Сьомою Київською держконторою 24 жовтня 1995 року. 34. Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 15 вересня 1964 року та [PERSON] з 09 січня 2001 року, що також підтверджується листом Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб. 35. Згідно листа Управління освіти Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 05 березня 2018 року, адреса проживання [PERSON] та [PERSON] на момент вступу до середньої школи №141 м. Києва: [ADDRESS] . 36. [INFO] [PERSON] померла. 37. За життя 19 жовтня 1996 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному (а. с. 151) 38. 27 квітня 2015 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] , [INFO] (а. с. 148). 39. Щодо майна померлої [PERSON] державним нотаріусом Дев`ятої Київської нотаріальної контори 03 серпня 2017 року відкрито спадкову справу №568/2017. Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 40. У справі, яка переглядається, спір виник щодо спадщини, яка відкрилась після смерті [INFO] [PERSON] » «47. Факт батьківства [PERSON] , який помер [INFO] , у відношенні дітей [PERSON] та [PERSON] було встановлено в судовому порядку - рішенням Дніпровського суду м. Києва від 10 листопада 1995 року. На підставі цього рішення внесено зміни до актових записів про народження позивача і третьої особи, внесено зміни стосовно прізвища та відомостей щодо батька. 48. Суди попередніх інстанції встановили, що мати позивача [PERSON] не зверталась в інтересах своїх неповнолітніх дітей до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] . Позивач та третя особа після досягнення повноліття також не звертались із відповідними заявами. 49. Зіславшись на те, що факт батьківства спадкодавця щодо позивача та третьої особи був встановлений після смерті спадкодавця, а позивач своєчасно спадщину не прийняла, тобто свідомо, за відсутності будь-яких перешкод не вчинила дії для з`ясування наявності спадкового майна та прийняття спадщини у встановленому законом строку, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. 50. Разом із тим, суди не врахували, що підставою для внесення змін до актових записів цивільного стану, є, зокрема, рішення суду про визнання батьківства. Внесення змін до актових записів цивільного стану провадиться відділом реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису. Після цього виписується нове свідоцтво про реєстрацію акта цивільного стану, з штампом «Повторно», яке видається заявнику або надсилається до відділу реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника для вручення йому. Первинне свідоцтво, подане заявником для внесення змін, анулюється та знищується у встановленому порядку.» «52. Проте, суди не врахували, що на момент відкриття спадщини - [INFO] вік позивача [PERSON] , [INFO] , складав 12 років, а третьої особи [PERSON] , [INFO] , - 8 років. Факт їх проживання на день смерті зі спадкодавцем підтверджено показами свідків, допитаних судом. 53. Крім того, зі встановлених Дніпровським районним судом м. Києва у рішенні від 10 листопада 1995 року обставин у справі про встановлення батьківства слідує, що мати позивача після 1982 року проживала разом зі спадкодавцем в спірній квартирі до його смерті [INFO] . За життя [PERSON] займався вихованням дітей (а. с. 97 т.1). 54. За інформацією Управління освіти Дніпровської у м. Києві державної адміністрації [PERSON] була зарахована до 1-Г класу середньої школи № 141 в м. Києві у 1989/1990 навчальному році. У 2000 році закінчила одинадцять класів та отримала атестат про середню освіту. Адреса проживання [PERSON] та [PERSON] на момент вступу до середньої школи - [ADDRESS] (а. с. 115-116 т. 1).» «57. Факт постійного проживання у спірній квартирі позивача та третьої особи з моменту їх народження та до смерті батька підтверджено також пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] та будь-якими письмовими доказами не спростовано. 58. Сукупність наведених доказів свідчить про фактичний вступ в володіння спадковим майном - Ѕ частини спірної квартири. 59. Судами попередніх інстанції достеменно встановлено, що за життя [PERSON] заповіт не складав. 60. Спадкоємцями за законом після померлого [INFO] [PERSON] були його діти: дочка [PERSON] і син [PERSON] , та мати - [PERSON] , які в рівних частках фактично прийняли спадщину. 61. Таким чином, позивачу належить 1/3 частина від Ѕ спірної квартири, тобто 1/6 частина всієї спірної квартири.» «65. Отже, видачею 24 жовтня 1995 року свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] - на Ѕ частину спірної квартири були порушені права позивача на належну їй частку у такому майні, а відтак, свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири після смерті [INFO] [PERSON] підлягає визнанню недійсним в частині 1/3. 66. Позовні вимоги щодо [PERSON] не піддягають задоволенню, оскільки останній до участі у розгляді справи залучений в якості третьої особи та з самостійними вимогами не звертався.» Таким чином постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі №755/15702/17, серед іншого, встановлено обставини (факти) того, що спадкоємцями за законом після померлого [INFO] [PERSON] були його діти: дочка [PERSON] і син [PERSON] , та мати - [PERSON] , які в рівних частках фактично прийняли спадщину, що в силу положень до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді даної справи. Згідно наявної в матеріалах справи копії повторно виданого (на підставі рішення Дніпровським районним судом м. Києва від 10 листопада 1995 року про встановлення факту батьківства (т.1 а.с.70-71)) свідоцтва про народження, батьком позивача [PERSON] є [PERSON] (т.1 а.с.79, 176), який помер [INFO] (т.1 а.с.81). На час смерті [PERSON] належала на праві власності Ѕ частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району 31 січня 1994 року (т.1 а.с.75, 225-зворот). Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, щодо прийняття позивачем спадщини та видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 жовтня 1995 року, виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, отже застосуванню підлягають норми ЦК УРСР 1963 року. Звертаючись з даним позовом до суду позивач [PERSON] посилається на те, що він та третя особа - [PERSON] є дітьми померлого [PERSON] , проживали разом зі спадкодавцем та мають право на спадщину як спадкоємці першої черги. Позивач все своє життя проживав у спірній квартирі. Згідно положень статті 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визначається день смерті спадкодавця. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР 1963 року діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого при спадкоємстві за законом є спадкоємцями першої черги в рівних частках. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно положень ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. (ст. 560 ЦК УРСР 1963 року) 24 жовтня 1995 року [PERSON] звернулась до Сьомої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її сина [PERSON] , в якій зазначила, що інших спадкоємців, передбачених законодавством України, немає. (справа №755/15702/17 т.2 а.с.7) Цього ж числа - 24 жовтня 1995 року державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Маринка В.П. [PERSON] видано свідоцтво на право на спадщину по закону на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , що належала померлому [INFO] [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 31 січня 1994 року, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14 лютого 1994 року №1136. (т.1 а.с.224-зворот, справа №755/15702/17 т.2 а.с.14) Таким чином, видачею 24 жовтня 1995 року свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] - на Ѕ частину спірної квартири були порушені права позивача, який в рівних частках з [PERSON] та [PERSON] , фактично прийняв спадщину, оскільки у відповідності до п.1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року фактично вступив у володіння спадковим майном, на належну йому 1/3 частку у спадковому майні, а відтак, свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири після смерті [INFO] [PERSON] підлягає визнанню недійсним в частині 1/3. 19 жовтня 1996 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному (т.1 а.с. 177-зворот) 27 квітня 2015 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.182-зворот). [INFO] [PERSON] померла. (т.1 а.с.171) 27 жовтня 2020 року державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданник І.В. [PERSON] видано свідоцтво на право на спадщину за заповітом на 5/6 частин квартири [ADDRESS] , що належали померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 31 січня 1994 року згідно з розпорядженням (наказом) від 31 січня 1994 року №204ж, зареєстрованого в КМБТІ 14 лютого 1994 року у реєстрову книгу за №1136, та на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Сьомою київською державною нотаріальною конторою 24 жовтня 1995 року за Р №1у-4425, зареєстрованого в КМБТІ 15 грудня 1995 року у реєстрову книгу під №1136. (т.1 а.с.231) Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. (ст.1301 ЦК України) Згідно роз`яснень, наведених в абзаці 3 п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що видачею 27 жовтня 2020 року свідоцтва на право на спадщину за заповітом [PERSON] - на 5/6 частин спірної квартири були порушені права позивача, на належну йому 1/6 частку спірної квартири, успадкованої від його батька [PERSON] , а відтак, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частин квартири після смерті [PERSON] підлягає визнанню недійсним в частині 1/6. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину. За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у разі їх відсутності, територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Отже, підлягають задоволенню й вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Що стосується доводів відповідача про те, що позивач ніколи не проживав у одній квартирі зі своїм батьком - [PERSON] , в тому числі й на час відкриття спадщини, є безпідставними, оскільки спростовуються встановленими постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі №755/15702/17 обставинами, а саме, що [PERSON] , разом з іншими спадкоємцями першої черги, в рівних частках, фактично прийняв спадщину після смерті батька. Доказів на спростування вказаних обставин стороною відповідача не надано. Те, що позивач ніколи не був зареєстрований за адресою спірної квартири (справа №755/15702/17 т.1 а.с.173) та, як убачається з паспорту позивача, оглянутого в судовому засіданні (т.1 а.с.178-179), з 12 червня 1992 року, тобто з п`ятирічного віку зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , гуртожиток не може свідчити про фактичне проживання позивача за вказаною адресою, тим більше що реєстрація проведена без визначення кімнати в гуртожитку. Що стосується доводів сторони відповідача, наведених у відзиві та в усних поясненнях в судовому засіданні щодо пропуску позивачем позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом в постанові від 08 квітня 2020 року в справі №755/15702/17, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття (стаття 548 ЦК УРСР 1963 року). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Зважаючи на те, що позивач прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, а закон не обмежує спадкоємців у часі для оформлення своїх спадкових прав, то відсутні правові підстави вважати, що позивач пропустила строк звернення до суду. Доводи сторони відповідача про те, що позивач був обізнаний та/або міг дізнатися про порушення свого права з часу видачі 24 жовтня 1995 року свідоцтва про право на спадщину за законом та що з моменту відкриття спадщини до часу звернення з позовом до суду пройшло майже 25 років, є необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно положень ст.71 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. (ст.76 ЦК УРСР 1963 року) Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. (ст.80 ЦК УРСР 1963 року) Аналогічні положення наведені в статтях 257, 261, 267 ЦК України. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав. При цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17. В позовній заяві та в своїх усних поясненнях [PERSON] зазначив, що дізнався про порушення свого права власності щодо спадкового майна після звернення в серпні 2017 року до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після [PERSON] - а саме про видачу на її ім`я оспорюваного свідоцтва про справо на спадщину за законом. З урахуванням встановлених постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі №755/15702/17 та судом при розгляді даної справи обставин, досліджених і оцінених доказів, сам по собі факт видачі 24 жовтня 1995 року бабусі позивача свідоцтва про право на спадщину за законом не є доказом можливості позивача дізнатися з того ж часу про оспорюване ним свідоцтво, особливо з урахуванням того, що на час відкриття спадщини після смерті його батька позивачу ще не виповнилось 8 років. Тому доводи [PERSON] щодо можливості [PERSON] довідатися про порушене право на спірну квартиру до його звернення 03 серпня 2017 року (т.1 а.с.169-зворот) до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після [PERSON] , ґрунтуються на припущеннях. Права позивача на частку в спадковому майні ніхто не оспорював, отже, про порушене право він міг дізнатися з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . [PERSON] звернувся до суду з даним позовом 17 липня 2020 року, тобто в межах позовної давності. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом, визнання права власності в порядку спадкування є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3909,45 грн (за двома вимогами немайнового характеру, за вимогою майнового характеру та за заявою про забезпечення позову). Враховуючи наведене та

Outcome: approved