Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

До Словянського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі (посаді), стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Дана позовна заява мотивована тим, що позивач відповідно до Наказу (розпорядження) № 26-к від 11 лютого 2015 року про прийняття на роботу був призначений на посаду директора виробничої одиниці «Святогірське багатогалузеве комунальне господарство» Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» з 12 лютого 2015 року. Саме з цієї дати він став до роботи свої обовязки виконував сумлінно, відповідно до посадової інструкції директора виробничої одиниці «Святогірське багатогалузеве комунальне господарство» Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго». Жодних нарікань з боку керівництва не одержував, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. На займаній посаді працював до 23 грудня 2015 року включно. 23 грудня 2015 року, перебуваючи на своєму робочому місці, [PERSON] дізнався від головного інженера ВО «Святогірське багатогалузеве комунальне господарство», що [PERSON] був звільнений з роботи на підставі наказу від 22 грудня 2015 року № 140-к виконуючого обовязки генерального директора ОКП «Донецьктеплокомуненерго» [PERSON] Причина звільнення позивачу невідома, в усній формі йому повідомили, що він звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. З 23 грудня 2015 року позивач припинив виконання посадових обовязків. Пунктом 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України передбачено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу). Позивач вважає, що жодних порушень трудових обовязків він не вчиняв, діяв в рамках посадової інструкції. Також, позивач вважає, що якщо допустити, що ним був вчинений дисциплінарний проступок і до нього було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, то керівництвом мала бути дотримана певна процедура, чітко передбачена нормами трудового законодавства України. Так, на підставі ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни може бути застосований тільки один вид стягнення: догана чи звільнення. Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі та повідомляється працівнику під розписку. Ніяких пояснень з приводу будь-якого порушення позивач керівництву не надавав, дізнався про своє звільнення тільки наступного дня після видачі відповідного наказу, про який був повідомлений в усній формі не керівництвом, а працівником ВО «Святогірське БКГ». Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В порушення ст. ст. 47, 149 КЗпП України із наказом про звільнення та причинами звільнення позивач ознайомлений не був, копія наказу про звільнення йому не надавалася. Також, відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Проте, трудову книжку в день звільнення та до теперішнього часу позивачу не видали, належний розрахунок не провели. Вважає, що діями керівництва ОКП «Донецьктеплокомуненерго» було грубо порушено право на працю позивача, який був незаконно звільнений. Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, …, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Збільшивши свої позовні вимоги просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» від 22 грудня 2015 року № 140-к про звільнення директора виробничої одинці «Святогірське багатогалузеве комунальне господарство» Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» [PERSON] з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України; поновити на роботі [PERSON] на посаді директора виробничої одиниці «Святогірське багатогалузеве комунальне господарство» Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго»; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву, відповідно до якої просив розглянути справу без його участі, за участю його представника. Позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], що діє на підставі Довіреності від 16 січня 2016 року надав пояснення, аналогічні поясненням, якими обґрунтовуються позовні вимоги [PERSON], додатково пояснивши, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обовязків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Однак, відповідач взагалі не вказав, які саме трудові обовязки керівника підприємства були порушені, бо, як вбачається з подальшого змісту наказу, це порушення взагалі не було допущено у якийсь вихідний день, а у вихідний день позивач взагалі не має виконувати будь-які обовязки та, відповідно, не може їх порушити. Крім того, необхідно установити не тільки факт невиконання працівником обовязку, який входить до кола його трудових обовязків, а й можливість виконання ним зазначеного обовязку. В оскаржуваному наказі про звільнення зазначено, що на підставі перевірки КРВ від 22.12.2015 року встановлено факт використання службового автомобіля [NUMBER] директором ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Святогірське БКГ» [PERSON] на поїздки, не повязані зі службовою діяльністю у вихідний день. Однак, в п. 1 ст. 41 КЗпП України йдеться про разове грубе порушення трудових обовязків, а не про тривале, системне, що може бути підставою для звільнення з інших підстав. Крім того, у наказі № 140-К від 22.12.2015 року визначено, що директором порушено п. 3.18, 3.12 посадової інструкції директора виробничого обєднання, якими передбачено забезпечення виконання директором колективної угоди та контролювання фінансово-господарської діяльності. Проте Колективна угода ОКП «Донецьктеплокомуненерго» містить багато різних положень та додатків. Отже, пункт посадової інструкції директора щодо додержання вимог колективної угоди є за своєю суттю бланкетним та не може використовуватися від самої колективної угоди. Які саме норми колективної угоди були порушені позивачем та як це повязано з використанням ним службового автомобіля, а також, які негативні наслідки настали для підприємства у наказі не визначено. Конкретні посилання на те, в чому саме полягало порушення п. 3.12 посадової інструкції в частині контролювання фінансово-господарської діяльності виробничої одиниці з боку директора і який причинно-наслідковий зв'язок між цим порушенням і діями позивача (використання автомобіля), Наказ № 140-к від 22.12.2015 року не містить. Таким чином, наказ про звільнення позивача не містить конкретних посилань на порушення трудового чи іншого законодавства, в ньому наводяться лише загальні обставини. Звільнення на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому має здійснюватися з дотриманням порядку та строків, викладених у ст. ст. 148, 149 КЗпП України, Обовязковою умовою звільнення на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України є наявність вини працівника у порушення трудової дисципліни. У порушення ст. 149 КЗпП України позивачу не було запропоновано надати будь-які пояснення, а акт відмови від надання пояснень, який зазначено в додатках до оскаржуваного наказу, не відповідає дійсності, безпідставно невідомо де складений і невідомо ким підписаний. З приводу факту використання службового автомобіля у вихідний день наразі неможливо надати будь-які пояснення, оскільки наказ про звільнення не містить жодної конкретної дати такого використання. Наполягає на тому, що позивач використовував службовий автомобіль виключно на поїздки, повязані зі службовою діяльністю. Крім того, відповідно до п. 1.1 посадової інструкції директора ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» передбачено, що директор ВО призначається та звільняється з займаної посади генеральним директором ОКП «Донецьктеплокомуненерго» за погодженням з органом місцевого самоврядування. Але ж, наказ № 140-к від 22.12.2015 року про звільнення [PERSON] з займаної посади директора виробничої одиниці «Святогірське БКГ» був виданий у порушення п. 1.1 вищевказаної посадової інструкції без відповідного погодження з органом місцевого самоврядування. Просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Представник відповідача ОКП «Донецьктеплокомуненерго» [PERSON], що діє на підставі довіреності № 2954 від 30.12.2015 року в судове засідання не зявився, надав суду заяву від 21.04.2016 року, в якій просить розгляд справи відкласти, посилаючись на те, що він перебуває в основній відпустці з 25.04.2016 року по 28.04.2016 року. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності № 2961 від 30.12.2015 року, в судове засідання не зявився, надав суду заяву від 21.04.2016 року, в якій просить відкласти розгляд справи, мотивуючи це тим, що він приймає участь о 13.00 год. 26.04.2016 року в судовому засіданні в Димитрівському міському суді Донецької області. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі Довіреності № 2960 від 30.12.2015 року в судове засідання не зявився, надав суду заяву від 21.04.2016 року, відповідно до якої просить суд відкласти розгляд справи, оскільки він приймає участь у судовому засіданні о 10.30 год. 26.04.2016 року у Волноваському районному суді Донецької області. Однак, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи у межах строків, встановлених ст. 157 цього Кодексу у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнані поважними. Приймаючи до уваги, що відповідачем по справі є юридична особа ОКП «Донецьктеплокомуненерго», яка має кількох представників та має можливість направити для участі в судовому засіданні будь-якого іншого представника, суд визнає причину неявки представника відповідача неповажною та розцінює це, як небажання приймати участь в судовому засіданні. Роблячи такий висновок, суд також приймає до уваги ті обставини справи, що в судовому засіданні, яке відбулося 22.02.2016 року, представником відповідача [PERSON] було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи та надання часу для ознайомлення з позовною заявою про збільшення позовних вимог. В наступному судовому засіданні, яке відбулося 28.03.2016 року, приймав участь представник відповідача [PERSON], який також просив відкласти розгляд справи та надати йому час для ознайомлення з матеріалами справи. В наступне судове засідання 13.04.2016 року зявився представник відповідача [PERSON], який також заявив клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи це тим, що він не ознайомлений з позовною заявою та з матеріалами справи. Крім того, в судовому засіданні 22.02.2016 року судом було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів та зобовязано представника відповідача надати суду докази, відповідно до клопотання представника позивача. Однак, станом на 26 квітня 2016 року зазначені докази суду не надані, що також суд розцінює, як перешкоджання відповідачем своєчасному, справедливому та неупередженому розгляду справи судом. Крім того, відповідно до ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи про поновлення на роботі не більше одного місяця з дня відкриття провадження у справі. Згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Як розяснив Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 1 своєї Постанови № 11 від 17.10.2014 року «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення», при здійсненні правосуддя судам необхідно брати до уваги те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Відповідно до п. 3 вищезазначеної Постанови ПВССУ розумним, зокрема вважається строк, що є обєктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач протягом тривалого часу вчиняє дії, спрямовані на затягування строків розгляду справи, фактично не вчиняє дій, спрямованих на доказування правомірності звільнення позивача, суд вважає за необхідне розглянути дану справу без участі представника відповідача та за наявними у справі доказами. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору в.о. генерального директора ОКП «Донецьктеплокомуненерго» [PERSON] в судове засідання не зявився. Однак, приймаючи до уваги, що повістку про виклик до суду на 14.00 год. 26.04.2016 року отримав представник відповідача - юрисконсульт ОКП «Донецьктеплокомуненерго» [PERSON], про свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи, суд вважає, що [PERSON] був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу без його участі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив наступне. Позивач [PERSON] працював на посаді директора ВО «Святогірське багатогалузеве комунальне господарство», був прийнятий на роботу відповідно до Наказу (Розпорядження) ОКП «Донецьктеплокомуненерго» № 26-к від 11.02.2015 року з 12.05.2015 року. Відповідно до Наказу № 140-к від 22.12.2015 року ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Про звільнення» за підписом в.о. генерального директора [PERSON] [PERSON], директора ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Святогірське БКГ» звільнено з роботи з 22 грудня 2015 року за одноразове грубе порушення трудових обовязків відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України. Зазначений наказ про звільнення мотивований тим, що на підставі вибіркової перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго», яка проводилася контрольно-ревізійним відділом ОКП «Донецьктеплокомуненерго» станом на 22.12.2015 року встановлено факт використання службового автомобіля [NUMBER] директором ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Святогірське БКГ» [PERSON] на поїздки, не повязані зі службовою діяльністю у вихідний день. Факт допущеного порушення зафіксований у службовій записці КРВ від 22.12.2015 року з копіями підтверджуючих документів та, таким чином, порушено п. 3.18, 3.12 посадової інструкції директора ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Святогірське БКГ» [PERSON], якими передбачено забезпечення виконання директором колективної угоди та контролювання фінансово-господарської діяльності. Також, в наказі зазначено, що підставою для звільнення стала службова записка КРВ, акт відмови від надання пояснень, копія подорожнього листа № 1 від 14.10.2015 року, копія табелю обліку робочого часу за жовтень 2015 року. Отже, як видно з даного Наказу, позивач звільнений з займаної посади на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу). Тобто, виходячи зі змісту самого нормативно-правового припису, звільнення позивача з цієї підстави повинно бути одноразовим та грубим, а не триваючим. Але ж, з самого тексту наказу видно, що підставою для звільнення [PERSON] стало використання ним службового автомобіля на поїздки, не повязані зі службовою діяльністю у вихідний день. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обовязків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Аналізуючи зміст самого наказу суд вважає за необхідне зазначити, що в наказі взагалі відсутнє посилання на те, яке ж саме одноразове та грубе порушення трудових обовязків здійснив позивач. Само по собі використання службового автомобіля на поїздки, не повязані із службовою діяльністю у вихідний день, на думку суду, має триваючий характер та не може розцінюватися, як одноразове грубе порушення трудових обовязків. При цьому, суд приймає до уваги, що в наказі про звільнення не зазначено конкретно, в який саме з вихідних днів відбулося використання службового автомобіля не в службових цілях. Крім того, суд вважає, що у разі доведеності даних обставин, таке використання службового автомобіля повинно б було потягнути інші правові наслідки, а не звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Також, виходячи з тексту самого наказу про звільнення, використання позивачем службового автомобіля на поїздки, не повязані зі службовою діяльністю у вихідний день, є порушенням п. п. 3.18, 3.12 посадової інструкції директора ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Святогірське БКГ» - позивачем [PERSON] Але ж, як видно з Посадової інструкції директора виробничої одиниці «Святогірське багатогалузеве господарство» ОКП «Донецьктеплокомуненерго», пунктом 3.12 Посадової інструкції на директора ВО «Святогірське БКГ» покладено обовязок контролювати фінансово-господарську діяльність виробничої одиниці, п. 3.18 забезпечувати виконання колективної угоди, проводити роботи по вихованню кадрів, укріпленню трудової та виробничої дисципліни. Яким чином використання позивачем службового автомобіля на поїздки, не повязані зі службовою діяльністю у вихідний день (у разі доведеності цієї обставини) вплинули на висновок відповідача про неналежне контролювання позивачем фінансово-господарської діяльність виробничої одиниці, або неналежне забезпечення ним виконання колективної угоди, не проведення роботи по вихованню кадрів, укріпленню трудової та виробничої дисципліни є не зрозумілим. Крім того, як видно з наказу про звільнення, підставою для видачі наказу стала службова записка КРВ, акт відмови від надання пояснень, копія подорожнього листа № 1 від 14.10.2015 року, копія табелю обліку робочого часу за жовтень 2015 року. Однак, такі документи суду надані не були. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч вищенаведеним нормам процесуального права відповідач не довів ті обставини, на які містить посилання наказ про звільнення позивача. Крім того, відповідно до п. 1.1 Посадової інструкції директора ВО «Святогріське БКГ» ОКП «Донецьктеплокомуненерго» директор виробничої одинці призначається та звільняється з займаної посади генеральним директором ОКП «Донецьктеплокомуненерго» за погодженням з органом місцевого самоврядування. Але ж, всупереч вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідачем не надано суду доказів того, що таке погодження звільнення позивача було погоджено мало місце. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд доходить до висновку, що наказ ОКП «Донецьктеплокомуненерго» від 22 грудня 2015 року № 140-к про звільнення [PERSON] є незаконним, а тому й звільнення позивача відбулося без законної підстави. Отже, вимоги позивача [PERSON] про визнання наказу ОКП «Донецьктеплокомуненерго» від 22 грудня 2015 року № 140-к про звільнення - незаконним та скасування, про поновлення на роботі на посаді директора ВО «Святогірське БКГ» ОКП «Донецьктеплокомуненерго» підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 32 Постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадку стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням або переведенням… - він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з довідкою № 1 від 06.01.2016 року ВО «Сятогірське БКГ» ОКП «Донецьктеплокомуненерго» заробітна плата [PERSON] склала: листопад 2015 року 12216,00 грн., грудень 2015 року 18655,98 грн. (по 22.12.2015 року). Згідно додатку до листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. № 10196/0/14-14/13«Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів у листопаді 2015 року при п'ятиденному робочому тижні з двома вихідними днями у суботу та неділю становить 21 день, у грудні 16 днів (до звільнення позивача). Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 834,37 грн. з розрахунку: (12216,00 грн. + 18655,98 грн.) : (21 день +16 днів) = 30871,98:37=834,38. Відповідно до п. 8 Постанови КМУ № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно додатку до листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 р. № 10846/0/14-15/13«Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість робочих днів при п'ятиденному робочому тижні з двома вихідними днями у суботу та неділю становить: у січні 2016 року 19 днів, у лютому 2016 року 21 день, у березні 2016 року 22 дні та у квітні 2016 року 21 день. Загальна кількість робочих днів, яка підлягає оплаті середнім заробітком за час вимушеного прогулу становить 87, з наступного розрахунку: грудень 2015 року 7 днів; січень 2016 року 19 днів, лютий 2-16 року 21 день, березень 2016 року 22 дня та квітень 2016 року 18 днів (по день ухвалення судом рішення). Отже, загальна сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 72591,06 грн., з розрахунку 834,38 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 87 днів. При цьому, суд приймає до уваги, що збільшивши свої позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 28 березня 2016 року в розмірі 55069,08 грн. Але, виходячи з вимог ст. 235 КЗпП України, в якій зазначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток саме в розмірі 72591,06 грн. на день ухвалення рішення. Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на день ухвалення рішення суд не вважає виходом за межі позовних вимог. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Частиною 3 статті 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру заробітної плати, за подання позову майнового характеру 1 відсоток ціни позову. Тобто, при подачі даного позову необхідно було б сплатити 551,20 грн. за вимогу немайнового характеру та 725,91 грн. за вимогу майнового характеру. Загальна сума судового збору, яка підлягала б сплаті позивачем становить 1277,11 грн. Однак, згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. При подачі позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір за позовну вимогу про стягнення середньої заробітної плати в розмірі 551,20 грн., який, виходячи з вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також, виходячи з вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 725,91 грн. Також, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. На підставі викладеного,

Outcome: approved