Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернулася позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що спірною є двокімнатна квартира, загальною площею 45,3 кв. м, житловою площею 27,1 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] належить 2/3 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1999 року, р.№6-99-1355521, виданого Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації, договору дарування частини квартири, посвідченого Першою Харківською державною нотаріальною конторою 27.12.2003 року, р.№3-1724, та угоди про уточнення ідеальних часток квартири, посвідченої Першою Харківською державною нотаріальною конторою від 19.11.2003 року під р.№5-2151. ЇЇ онуку, [PERSON], належить 1/3 частина квартири на праві спільної часткової власності підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1999 року, р.№6-99-1355521, виданого Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації та угоди про уточнення ідеальних часток квартири, посвідченої Першою Харківською державною нотаріальною конторою від 19.11.2003 року під р.№5-2151. Зазначена квартира складається з житлових кімнат літ. «6» площею 9,7 кв.м., літ. «8» площею 17,4 кв.м., коридор площею 6,7 кв.м., вбиральня площею 1,1 кв.м., ванна кімната площею 2,0 кв.м., кухня площею 6,6 кв.м., вбудованих шаф площею 0,4 кв.м. та 0,7 кв.м., всього 1,1 кв.м., балкону площею 2,55 кв.м. В квартирі зареєстровані позивач та відповідач. Позивач займає житлову кімнату літ. «8» площею 17,4 кв.м., обладнану балконом. Відповідач [PERSON] займає житлову кімнату літ. «6» площею 9,7 кв.м. Позивач зазначає, що незважаючи на те, що вона опікується над онуком з п'ятирічного віку, він створив для неї умови, які є неможливими для сумісного з ним проживання. Він кожного дня ображає її своєю неповагою, допускає насильство відносно неї та крадіжки її речей та грошей, принижує її гідність нецензурною лайкою. Він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності у зв'язку з насильницькими діями, до кримінальної відповідальності за крадіжку. Поведінка відповідача тільки погіршується. Він не має постійного місця роботи, пиячить, не сплачує ніяких платежів за користування квартирою та комунальними послугами. Позивач вказує, що вона є пенсіонеркою за віком, змушена платити за квартиру самотужки, виходячи з розрахунків на дві особи. На всі її прохання вирішити квартирне питання та роз'їхатися [PERSON] відповідає категоричною незгодою, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні заявлений позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У зв'язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 169 та ст.ст. 224-225 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і представник позивача по справі. Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, та докази, надані в їх обґрунтування, приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов підлягає задоволенню виходячи із наступного. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України). Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1999 року, р.№6-99-1355521, виданого Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації, договору дарування частини квартири, посвідченого Першою Харківською державною нотаріальною конторою 27.12.2003 року, р.№3-1724, та угоди про уточнення ідеальних часток квартири, посвідченої Першою Харківською державною нотаріальною конторою від 19.11.2003 року під р.№5-2151 належить 2/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 7-11) [PERSON] на праві спільної часткової власності підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1999 року, р.№6-99-1355521, виданого Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації та угоди про уточнення ідеальних часток квартири, посвідченої Першою Харківською державною нотаріальною конторою від 19.11.2003 року під р.№5-2151 належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] (а.с.7,9) Як вбачається з технічного паспорта на зазначену квартиру, вона має загальну площу 45,3 кв.м., житлову площу 27,1 кв.м., складається з житлових кімнат літ. «6» площею 9,7 кв.м., літ. «8» площею 17,4 кв.м., коридор площею 6,7 кв.м., вбиральня площею 1,1 кв.м., ванна кімната площею 2,0 кв.м., кухня площею 6,6 кв.м., вбудованих шаф площею 0,4 кв.м. та 0,7 кв.м., всього 1,1 кв.м., обладнана балконом площею 2,55 кв.м. (а.с.12-13) Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку №1768 від 19.08.2016 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. (а.с.14) Судом встановлено, що між сторонами визначився певний порядок користування квартирою, позивачу виділено у користування житлову кімнату літ. «8», обладнану балконом, житлова площа якої становить 7,4 кв.м., що на 0,67 кв.м. менше, ніж положено на ідеальну частку позивача в праві власності (27,1:3х2=18,07; 18,07-17,4=0,67) Відповідач [PERSON] займає житлову кімнату літ. «6» площею 9,7 кв.м., що на 0,67 кв.м. більше, ніж положено на його ідеальну частку в праві власності (27,1:3=9,03; 9,70-9,03=0,67). Позивач вказує, що незважаючи на те, що вона опікується онуком з п'ятирічного віку, він створив для неї умови, які є неможливими для сумісного з ним проживання, ображає її, допускає насильство відносно неї, крадіжки її речей та грошей, принижує її честь та гідність нецензурною лайкою. Така поведінка [PERSON] підтверджується матеріалами справи, які містять постанову про відмову в порушенні кримінальної справи ДІМ СДІМ Жовтневого РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 30.11.2010 року та 27.02.2007 року, висновок інспектора Жовтневого відділення поліції (м. Харків) Київського відділу поліції (м. Харків) ГУ національної поліції в Харківській області від 13.07.2016 року, висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи № 689-2015 від 02.07.2015 року, постанову Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.02.2014 року, 06.03.2014 року, 03.03.2016 року, вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.05.2015 року. (а.с.17-24) Згідно зі ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пунктом 14 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Враховуючи, що позивачу належить 2/3 частини квартири [ADDRESS], тому їй може бути виділено в користування житлову кімнату [NUMBER], площею 17,4 кв.м з балконом, площею 2,30 кв.м., що на 0,67 кв.м. менше, ніж її ідеальна доля в праві спільної часткової власності. Співвласнику [PERSON] в користування може бути виділена житлова кімната [NUMBER], площею 9,70 кв.м, що складає 1/3 частину спільної часткової власності квартири [ADDRESS], що на 0,67 кв.м. більше, ніж його ідеальна доля в праві спільної часткової власності. При цьому кухню №4, площею 6,60 кв.м, ванну кімнату №3, площею 2,0 кв.м, вбиральню №2, площею 1,1 кв.м, коридор №1, площею 6,7 кв.м, вбудовані шафи №5,7, площею 1,1 кв.м. в зазначеній квартирі необхідно залишити в спільному користуванні співвласників. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved