Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем позивач звернувся до ТОВ Фінансова компанія «Інвеструм» задля отримання грошових коштів в кредит, у зв`язку з чим залишив заявку в особистому кабінеті на сайті відповідача. З наявної інформації позивач зрозумів, що йому буде надано грошові кошти в кредит зі сплатою незначних відсотків. 09 жовтня 2020 року ТОВ Фінансова компанія «Інвеструм» було надано позивачу у кредит грошові кошти у розмірі 4500 грн. При цьому, позивач не мав можливості впливати на зміст домовленостей, не було надано можливості погодження умов та тарифів користування грошовими коштами, а також умов нарахування відсотків. Згодом, не маючи можливості, погасити кредит, позивач зрозумів, що розмір процентів за користування кредитом є необґрунтовано завищеним, про що він не був проінформований в момент його отримання. Вважає, що сторони не домовилися про всі істотні умови визначені законодавством, а сам договір містить умови, які є несправедливими. Позивач вважає, що вищенаведені дії відповідача є нечесною підприємницькою практикою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому, за нормами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», спірний правочин є недійсним. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 березня 2021 року, головуючим суддею у справі визначено Рибалку Ю.В. 12 березня 2021 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва прийнято до провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Інвеструм» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник відповідача у встановлений судом строк не подав заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Відзив на позовну заяву у встановлений строк суду не надав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності учасників справи, за наявними в справі матеріалами. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження, суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судові дебати не проводяться. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 09 жовтня 2020 року між ТОВ Фінансова компанія «Інвеструм» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 02733-10/2020, відповідно до умов якого відповідач, як позикодавець, надав позивачу, як позичальнику, позику в сумі 4500 грн., строком на 30 днів, тобто до 07.11.2020, зі сплатою 730 % річних від суми кредиту. У відповідності до розділу 6 договору, він підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором використання якого допускає Закон України «Про електронну комерцію». Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Як вбачається з копії спірного договору, наявної в матеріалах справи, при його підписанні [PERSON] використав електронний підпис одноразовим ідентифікатором W63699. Розділом 2 кредитного договору встановлений розмір та порядок одержання процентів за користування кредитом, тобто з даними умовами кредитного договору позивач був ознайомлений до його підписання. Відповідно до умов договору позичальник підтвердив, що перед його укладенням за його запитом йому було надано проект договору про фінансові послуги (договір про надання позики на умовах кредиту) та було надано всю визначену законом інформацію про умови надання фінансових послуг у повному обсязі, передбаченому законодавством (у тому числі інформацію, надання якої передбачено ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Законом України «Про споживче кредитування») та надана йому інформація повністю зрозуміла. Крім того, підтвердив, що вся переддоговірна інформація відповідно до чинного законодавства України була розміщена на офіційному сайті товариства та він з нею ознайомився перед укладанням договору. Сторони підтвердили, що договір укладений в результаті зваженого рішення сторін, на взаємовигідних умовах, згідно з якими сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахування вимог розумності та справедливості. Уклавши договір, позичальник підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє всі умови, зобов`язується та погоджується неухильно дотримуватись цього договору. До відносин за договором позики застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України. Згідно статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивач, звертаючись до суду із вимогами про визнання укладеного договору недійсним, свої вимоги обґрунтовує тим, що не було дотримано письмової форми його укладення та не було надано позивачу необхідної інформації про умови надання позики, розміру процентів та сукупної вартості позики. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої, третьої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинено у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчинені правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразок відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Як вбачається з договору про надання фінансового кредиту № 02733-10/2020 від 09 жовтня 2020 року, позивачем було підписано (акцептовано) оферту, чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису договору. Підписанням оферти одноразовим ідентифікатором позивач засвідчив, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. При укладанні договору позивач мав обсяг цивільної дієздатності та його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов позики та прийняв надані відповідачем грошові кошти, що не заперечується самим позивачем та не спростовується матеріалами справи. Договір підписувався з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Отже, договір позики укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, внаслідок чого, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» у сторін такого договору виникли цивільні права та обов`язки майнового характеру. Відповідно до порядку, визначеного Законом України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Згідно з пунктом 6 частини першої ст. 3 цього Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор для укладення договору надсилається засобами зв`язку, зазначеними заявником в інформаційно-телекомунікаційній системі. За таких обставин, суд вважає, що укладення договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, який в свою чергу вчинив певну сукупність дій, спрямованих на отримання позики за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Оцінивши спірний договір, суд зазначає, що договір про надання фінансового кредиту № 02733-10/2020 від 09 жовтня 2020 року вчинений у передбаченій чинним законодавством письмовій формі, зміст правочину не суперечить нормам чинного на момент укладення договору законодавства та містить всі істотні умови, передбачені законом для такого виду договорів, які були погоджені сторонами, про що свідчить підписання договору та його подальше виконання. Отже, матеріалами справи підтверджено, що волевиявлення сторін договору на його укладення було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Крім того, статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено додаткові підстави визнання договору (чи його умов) недійсним. Так, за приписами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч. 2). Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п. 5 ч. 3). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. (ч. 5). За приписами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється, зокрема, у формі будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Для кваліфікації умов договору як «несправедливі» необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, закріплений законодавцем у пункті 6 частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України та частині третій ст. 509 Цивільного кодексу України; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Варто зауважити, що принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору. Зміст цього принципу полягає в тому, що умови правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. Позивач зазначає, що відповідач вдався до нечесної підприємницької практики, ввівши позивача в оману з приводу відсоткової ставки за позикою та не повідомивши про непомірно велику відсоткову ставку у випадку порушення зобов`язання, а також не надавши інформацію про інші істотні умови договору. Разом із цим, твердження позивача про те, що на момент укладення договору йому не було повідомлено всю необхідну інформацію про умови договору, зокрема, про підвищену проценту ставку у разі неналежного виконання договору позики, суд розцінює критично, оскільки такі його доводи спростовуються договором позики, у якому чітко викладені умови надання коштів, а саме: тип та спосіб надання позики, розмір позики, строк та плата за користування позикою, тип процентної ставки, ціна та сукупна вартість позики, порядок розрахунків за договором, наслідки прострочення виконання зобов`язань, а також інформація стосовно позикодавця, зокрема: повне найменування, номер свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, повне ім`я уповноваженої особи, банківські реквізити, код ЄДРПОУ. Аналізуючи умови оспорюваного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в ньому несправедливих умов чи його здійснення відповідачем з використанням нечесної підприємницької практики, а твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як небажання виконувати взяті на себе договірні зобов`язання та спосіб захисту власних інтересів. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у частині першій, другій ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частинами першою, шостою ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищенаведене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому в їх задоволенні слід відмовити. У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено, а позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі Закону України «Про захист прав споживача», судовий збір необхідно віднести на рахунок держави. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed