Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя звернулася [PERSON] із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заява обґрунтована тим, що її мати [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) народилася в м. Дніпропетровськ, [INFO] в німецькій родині. Згідно свідоцтва про народження її дід (батько матері) німець за національністю [PERSON] , 1907 року народження. Бабуся (мати її матері) [PERSON] , 1907 року народження, українка. Під час війни, в 1943 році, як особи німецької національності уся родина була переселена до Німеччини, де їх легалізували та надали громадянство Німеччини. В 1945 році родина була переселена до СРСР, була репресована і відправлена на примусове поселення до Красноярського краю, як особи німецької національності, що підтверджується довідками з архіву Красноярського краю. В 1956 році були реабілітовані та отримали можливість переїхати до Запоріжжя (Україна). Орджонікідзевським РАГСом м. Запоріжжя, 09.10.1957 року, запис 124, [PERSON] (матері) було видано свідоцтво про народження радянського зразка, замість німецького свідоцтва німецькою мовою, де записано, що батько [PERSON] - німець за національністю. Таким чином, моя мати [PERSON] за походженням німкеня по батьку. Як на той час, так і зараз, в країні не існує чіткого порядку набуття національності від батьків. В 1959 році [PERSON] одружується з [PERSON] , та змінює прізвище на прізвище [PERSON] . [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) народилася [INFO] , згідно свідоцтва про народження від 22.12.1964 року, запис 1259, її мати [PERSON] ( [PERSON] ) помилково (або автоматично) була записана як українка, хоча по батьку - німкеня, та з часу перебування у Німеччині була натуралізована як німкеня і, таким чином, набула громадянство Німеччини, згідно свідоцтва про натуралізацію всієї родини [PERSON] . 16.02.1985 року, заявник [PERSON] , одружилася з [PERSON] і змінила прізвище на [PERSON] . З 2002 р. мати, [PERSON] , почала готувати і подала документи на постійне місце проживання ФРН, як німкеня за національністю і особа, яка має громадянство з часів війни, та її документи, як доньки, також були в цьому пакеті документів. Невдала операція на суглобі матері у вересні 2002 року призвела до інвалідності другої групи, що дуже ускладнило можливість і час переїзду. В 2011 році внаслідок затяжної хвороби [PERSON] ( [PERSON] ) померла. Через цю подію, на теперішній час, заявник оновила свій пакет документів на переселення до ФРН. На даний час у неї виникла необхідність визнати свою німецьку національність по лінії мами та дідуся і надати підтвердження свого походження. І тепер їй потрібно підтвердити факт набуття німецької національності по лінії матері [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) та її діда [PERSON] , у зв`язку з відсутністю графи про національність в паспортах України, як підтвердження має бути Рішення суду щодо визнання юридичного факту, що вона по лінії мами та дідуся є дійсно німкенею. Враховуючи неможливість одним документом підтвердити національність та через помилку при внесенні відомостей до актового запису № 1259 від 22.12.1964 року про народження [PERSON] , при автоматичному визначенні національності матері, що підтверджує походження та національність. Таким чином, можливість надати один документ, що підтверджує національність, на прохання адміністративного управління по справам переселенців, є ускладнена. Заявник просить встановити (підтвердити) юридичний факт набуття, причетності до німецької національності, тобто німкенею за походженням, через родинні стосунки по лінії матері [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) [INFO] , яка є німкенею за походженням від батька-німця [PERSON] 1907р.н. Заявник просив встановити факт своєї належності до німецької національності. В судовому засіданні заявник [PERSON] підтримала вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним у заяві. Представник зацікавленої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без їх участі. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали скарги, суд приходить до наступного. Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У цій справі заявник звернувся із заявою про встановлення факту належності до певної національності. Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення). Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99. Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Згідно зі статтею 300 ЦПК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки. Стаття 11\~Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу. За таких обставин суд доходить до висновку про неможливість встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності. Аналогічний висновок викладений в Постанові Великої Палати Верховного суду від 29 травня 2019 року у цивільній справі № 398/4017/18.

Outcome: dismissed