Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

До Рубіжанського міського суду Луганської області із цивільним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт» звернулись товариство з обмеженою відповідальністю «РІКО-М» та [PERSON], які просили визнати недійсними: договір поставки №232 від 22 червня 2012 року та додаткову угоду №1 від 22 червня 2012 року до вказаного договору, які укладені між товариством з обмеженою відповідальністю «РІКО-М» та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт»; договір поруки №232-ПР від 22 червня 2012 року та додаткову угоду №1 від 22 червня 2012 року до вказаного договору, які укладені між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт». Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 січня 2014 року, провадження у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «РІКО-М» до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт» було відкрито тільки в частині вимог про визнання недійсними договору поруки №232-ПР від 22 червня 2012 року та додаткової угоди №1 від 22 червня 2012 року до вказаного договору, які укладені між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт». А за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт» - провадження було відкрито за всіма вимогами: про визнання недійсними договору поставки №232 від 22 червня 2012 року та додаткової угоди №1 від 22 червня 2012 року до вказаного договору, які укладені між товариством з обмеженою відповідальністю «РІКО-М» та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт»; про визнання недійсними договору поруки №232-ПР від 22 червня 2012 року та додаткової угоди №1 від 22 червня 2012 року до вказаного договору, які укладені між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт». Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 11 квітня 2014 року, роз'єднано у самостійні провадження вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «РІКО-М» та вимоги [PERSON]. У справі що розглядається, залишились вимоги [PERSON], та до участі у справі у якості співвідповідача було залучено товариство з обмеженою відповідальністю «РІКО-М». Вказану ухвалу було надіслано усім особам, які беруть участь у справі, а співвідповідачу - також і копію позову з додатками до нього за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які він отримав 26 травня 2014 року (а.с.109-110). У судове засідання для розгляду справи, сторони спору не з'явились, але були належним чином повідомлені про день та час судового розгляду. Позивач подав клопотання, яким просив розглянути справу без його участі за наявними матеріалами у справі (а.с.86). Відповідач, також подав клопотання, яким просив здійснити розгляд справи за його відсутності (а.с.81). У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, та які були належним чином повідомлені про його розгляд, суд розглядав справу без їх участі, в межах заявлених позивачем вимог, та зважаючи на ті докази, що є в матеріалах справи. При цьому, судом було враховано не можливість застосування положень статті 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) у зв'язку з тим, що один з відповідачів (зокрема, товариство з обмеженою відповідальністю «Євротрубпласт») подав заяву про розгляд справи за його відсутності, що виключає проведення розгляду справи в заочному порядку. А в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позивач у своєму позові вказував на те, що єдина уповноважена особа на підписання оскаржуваних ним договорів від імені ТОВ «РІКО-М»: [PERSON], оскаржуваних договорів не підписував. Жодною уповноваженою особою від імені ТОВ «РІКО-М» печатка цього товариства не ставилась, бо 13 лютого 2013 року печатка та статутні документи ТОВ «РІКО-М» були викрадені. А це, на думку позивача, відповідно до приписів статті 203 Цивільного кодексу України є підставою для визнання оскаржуваних договорів не дійсними. Відповідач вважає, що у позові слід відмовити оскільки позивач, за наявності діючої третейської угоди, неправомірно звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області. Крім того, сторони договорів досягли у належній формі, згоди щодо усіх істотних умов, які є необхідними для договорів тих видів, які ними укладені. Усі договори підписані уповноваженими на те особами. Доказів того, що [PERSON] не підписував оскаржувані договори - не надано, а печатку ТОВ «РІКО-М» викрадено вже після укладення договорів. Співвідповідач, своїми процесуальними правами не скористався. Своєї позиції, як співвідповідач, щодо позовних вимог не надав. Позивач у своєму позові вказував на незаконність на його думку рішення постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» від 08 жовтня 2013 року у справі №С3-01-26/2013, яким були повністю задоволені позовні вимоги ТОВ «Торгівельний дім «Євротрубпласт» про стягнення з ТОВ «РІКО-М» та [PERSON] боргу, неустойки, інфляційних витрат та процентів за користування чужими грошовими коштами у сумі 204 910 гривень 64 копійок. Однак, позовними вимогами позивача є визнання недійсними договорів поставки, поруки та додаткових угод до них. А оскільки, вимоги про скасування рішення третейського суду позивачем заявлені не були, а позов за своїм змістом вимогам статті 389-1 ЦПК України не відповідає, суд, на підставі частини першої статті 11 цього ж кодексу, розглядав справу виключно в межах заявлених позивачем вимог, тобто вимог щодо визнання не дійсними вказаних договорів. Тому суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Двадцять другого червня 2012 року, товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт» (код ЄДРПОУ 33090871), як постачальник, в особі директора Стрільця Ігоря Анатолійовича та товариство з обмеженою відповідальністю «РІКО-М» (код ЄДРПОУ 36234017), як покупець, в особі директора [PERSON], уклали договір поставки №232, за яким постачальник взяв на себе зобов'язання поставити, а покупець прийняти та оплатити товар, партіями в кількості, асортименті та за цінами,узгодженими Сторонами в рахунках-фактурах або специфікаціях (додатках) до цього договору (а.с.17-19). У цей же день 22 червня 2012 року, вказані особи уклали додаткову угоду №1 до договору поставки №232 від 22 червня 2012 року, якою виклали розділ 10 «вирішення розбіжностей» в новій редакції: «усі питання, які будуть виникати при виконанні даного Договору, або у зв'язку із ним, будуть вирішуватися шляхом переговорів. При недосягненні згоди, неврегульовані спірні питання в межах строку позовної давності передаються на розгляд та остаточне вирішення до Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип», у складі одного або трьох третейських суддів, призначених Головою цього суду, згідно регламенту цього суду». При цьому, судом встановлено, що вказана додаткова угода укладена у письмовій формі, має підписи сторін, які її уклали, їх найменування і місцезнаходження, предмет спору (зокрема, усі неврегульовані сторонами спірні питання), що передається на розгляд третейського суду, місце і дату укладення третейської угоди (а.с.21). Разом з цим, 22 червня 2012 року, товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт», як кредитор, в особі директора Стрільця Ігоря Анатолійовича та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER]), як поручитель, уклали договір поруки №232-ПР, за яким поручитель поручився перед кредитором, за виконання обов'язку товариства з обмеженою відповідальністю «РІКО-М» щодо оплати товару за договором поставки №232, укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт» та товариством з обмеженою відповідальністю «РІКО-М» (а.с.20). У цей же день 22 червня 2012 року, зазначені особи уклали додаткову угоду №1 до вказаного договору поруки від 22 червня 2012 року, якою доповнили договір поруки пунктом 5.7. наступного змісту: «усі питання, які будуть виникати при виконанні даного Договору, або у зв'язку із ним, будуть вирішуватися шляхом переговорів. При недосягненні згоди, неврегульовані спірні питання в межах строку позовної давності передаються на розгляд та остаточне вирішення до Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип», у складі одного або трьох третейських суддів, призначених Головою цього суду, згідно регламенту цього суду.». При цьому, судом встановлено, що вказана додаткова угода укладена у письмовій формі, має підписи сторін, які її уклали, їх найменування і місцезнаходження, предмет спору (зокрема, усі неврегульовані сторонами спірні питання), що передається на розгляд третейського суду, місце і дату укладення третейської угоди (а.с.22). Дванадцятого грудня 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «РІКО-М» та [PERSON] звернулись до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт», яким просили визнати недійсними: договір поставки №232 від 22 червня 2012 року та додаткову угоду №1 від 22 червня 2012 року до вказаного договору, які укладені між товариством з обмеженою відповідальністю «РІКО-М» та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт»; договір поруки №232-ПР від 22 червня 2012 року та додаткову угоду №1 від 22 червня 2012 року до вказаного договору, які укладені між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт» (а.с.1-4,33-37). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем: [PERSON] та відповідачем: товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт» виникли цивільні (зокрема, зобов'язальні) правовідносини у сфері забезпечення виконання зобов'язання, на підставі договору поруки, в яких вказаний позивач виступає поручителем, а відповідач - кредитором, перед яким позивач поручився за виконання товариством з обмеженою відповідальністю «РІКО-М» обов'язку перед кредитором щодо оплати товару за договором поставки, укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю «РІКО-М» та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Євротрубпласт». При цьому, позивач як сторона договору поруки, заперечує його дійсність, а також дійсність додаткової угоди до нього. Також, вважаючи себе заінтересованою особою, позивач заперечує дійсність договору поставки і додаткової угоди до нього. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому із наступних мотивів: Відповідно до положень частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Суд констатує те, що відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. При цьому суд враховує, що інші положення Конституції України, не містять застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування. Наведене, підтверджується і рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів), який у пункті першому резолютивної частини зазначив, що встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Тому, суд відхиляє доводи відповідача щодо неможливості розгляду Рубіжанським міським судом Луганської області спору щодо оспорювання дійсності правочинів на підставах, встановлених законом, що переданий на його вирішення позивачем, при наявності домовленості про досудове врегулювання спору у третейському суді. Відповідно до положень частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України (надалі за тестом - ЦК України), якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Застосовуючи наведену норму права, суд враховує роз'яснення, що надані Пленумом Верховного Суду України в абзаці 5 пункту 5 Постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до яких вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, право на оскарження дійсності правочинів, в яких особа є стороною, прямо передбачене частиною третьою статті 215 ЦК України, а тому вимоги позивача в частині визнання недійсними договорів поруки та додаткової угоди до договору поруки, в яких він є стороною, суд вважає такими, що підлягають вирішенню по суті. Вимоги позивача: [PERSON] про визнання недійсними договорів поставки та додаткової угоди до договору поставки, суд вважає такими, що також підлягають розгляду і вирішенню по суті, оскільки незважаючи на те, що вказаний позивач не є стороною зазначених договорів, суд визнає його заінтересованою особою, права та обов'язки якої могли бути порушені вказаними договорами на момент звернення до суду, що є підставою для їх судового захисту. Тут суд виходить із того, що в силу положень частини другої статті 548 ЦК України, недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, у випадку встановлення судом недійсності основного правочину на момент його вчинення, це буде свідчити про недійсність правочину щодо його забезпечення у момент його вчинення, що безпосередньо впливає на обов'язки та законні інтереси цього позивача, який є стороною правочину щодо забезпечення основного зобов'язання, яке виникає з основного правочину. Розглядаючи по суті позовні вимоги [PERSON], суд виходить з такого: Положеннями статті 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З огляду на це, а також враховуючи, що відповідно до положень частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимоги і заперечень, крім випадків звільнення від доказування - саме позивач повинен довести наявність обставин на які він посилається, і з якими закон пов'язує можливість визнання договору недійсним. Оспорюючи дійсність додаткової угоди №1 до договору поруки від 22 червня 2012 року №232-ПР та сам договір поруки №232-ПР від 22 червня 2012 року, позивач зазначає, що підставою для визнання таких договорів недійсними на підставі частини першої статті 215 та частин 1-3 статті 203 ЦК України є той факт, що вони не були підписані [PERSON], як стороною цих договорів, а додаткова угода, як третейська угода також є недійсною ще й на підставі статті 12 Закону України «Про третейські суди», яка передбачає її підписання сторонами, що її вчинили. Положеннями статті 215 ЦК України дійсно передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) серед іншого вимог, які встановлені частинами 1-3 статті 203 цього кодексу. Вимогами, які встановлені вказаними нормами передбачається, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Суд вважає, що позивач не надав жодного належного, достовірного та допустимого доказу на підтвердження того факту, що додаткова угода №1 до договору поруки від 22 червня 2012 року №232-ПР та договір поруки №232-ПР від 22 червня 2012 року були підписані не ним особисто, а будь-якою іншою особою, як і той факт, що позивач (як особа, яка вчинила ці правочини) не мав на момент їх вчинення необхідного обсягу цивільної дієздатності, а його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Оцінивши оспорювані позивачем договори (а.с.20,22), суд вважає що їх зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства (у тому числі статті 12 Закону України «Про третейські суди» на чому наполягав позивач), інтересам держави та суспільства, чи його моральним засадам. А зворотнього позивачем не доведено. Також суд вважає, що позивач не зміг довести і наявність фактичних підстав для застосування статті 228 ЦК України, хоча посилався на неї. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог позивача, в частині вимог про визнання недійсними додаткової угоди №1 до договору поруки від 22 червня 2012 року №232-ПР та договору поруки №232-ПР від 22 червня 2012 року, слід відмовити у повному обсязі. Оспорюючи дійсність додаткової угоди №1 до договору поставки від 22 червня 2012 року та сам договір поставки №232 від 22 червня 2012 року, позивач зазначає, що підставою для визнання таких договорів недійсними на підставі частини першої статті 215 та частин 1-3 статті 203 ЦК України є той факт, що вони не були підписані [PERSON], як єдиною уповноваженою особою сторони цих договорів: товариства з обмеженою відповідальністю «РІКО-М» і жодна уповноважена особа цього товариства печатку на договорі не ставила, оскільки 13 лютого 2013 року була викрадена, а додаткова угода, як третейська угода також є недійсною ще й на підставі статті 12 Закону України «Про третейські суди», яка передбачає її підписання сторонами, що її вчинили. Суд вважає, що позивач не надав жодного належного, достовірного та допустимого доказу на підтвердження того факту, що додаткова угода №1 до договору поставки від 22 червня 2012 року №232 та договір поставки №232 від 22 червня 2012 року були підписані та на них проставлено відтиск печатки товариства не ним особисто, як директором товариства, а будь-якою іншою особою, як і той факт, що позивач (як особа, яка вчинила ці правочини) не мав на момент їх вчинення необхідного обсягу цивільної дієздатності та повноважень на представництво інтересів товариства, а його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. При цьому, судом враховано, що позивачем не оспорювалась та обставина, що саме він і був єдиною уповноваженою особою на підписання договорів. А вибуття печатки та статутних документів поза волею їх володільця, після вчинення правочинів, суд не вважає обставиною, з якою закон пов'язує недійсність договорів. Оцінивши оспорювані позивачем договори (а.с.17-19,21), суд вважає що їх зміст не суперечить ЦК України, господарському кодексу України, іншим актам господарського та цивільного законодавства (у тому числі статті 12 Закону України «Про третейські суди» на чому наполягав позивач), інтересам держави та суспільства, чи його моральним засадам. А зворотнього позивачем не доведено. Також суд вважає, що позивач не зміг довести і наявність фактичних підстав для застосування статті 228 ЦК України, хоча посилався на неї. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог позивача і в частині вимог про визнання недійсними додаткової угоди №1 до договору поставки від 22 червня 2012 року №232 та договір поставки №232 від 22 червня 2012 року, також слід відмовити повністю. Оскільки, у задоволенні позову суд відмовляє у повному обсязі, тобто ухвалює рішення на користь відповідача, який не надав документальних підтверджень понесених ним судових витрат, в силу положень частини першої статті 88 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат між сторонами, відсутні.

Outcome: dismissed