Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що у січні 2017 року до нього звернувся [PERSON] із проханням позичити певну суму грошей, які необхідні йому на власні потреби, які саме - не повідомив. 14.01.2017 року позивач уклав з відповідачем договір позики грошових коштів, яким передбачено всі істотні умови такого виду зобов`язання, зокрема: суму позики, її строки та порядок її повернення. Відповідно до п. 1 вказаного договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 1300000 грн., передача здійснена у місті Буча, Київської області. Відповідно до п. 2 вказаного договору, підписання сторонами цього договору є свідченням того, що позика отримана позичальником у повному обсязі. Відповідно до п. 3 вказаного договору, сторони домовилися, що повернення позики відбувається шляхом передачі позичальником на користь позикодавця фіксованих платежів, які позичальник зобов`язується повернути на користь позикодавця щомісячно, в розмірі та в строки згідно наступного графіку: щомісяця позичальник зобов`язаний повертати позикодавцю грошові кошти у сумі 55000 грн. Відповідно до п. 5 вказаного договору, позичальник зобов`язується повернути готівкою загальну суму позики в повному обсязі до 03 лютого 2019 року. Отримавши необхідну суму грошових коштів та підписавши договір, відповідач жодного разу не повернув позивачу грошові кошти, сума та строки сплати яких передбачена графіком, чим прострочив часткове виконання даного грошового зобов`язання. Всі намагання позивача зв`язатися із відповідачем вдалися марними, оскільки відповідач не відповідає на дзвінки та на зв`язок принципово не входить. Просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 14 січня 2017 року у сумі 1538754,67 грн., з яких 1300000 грн. заборгованість за договором позики, 147452,05 грн. пеня за прострочення виконання зобов`язання, 74360 грн. інфляційне збільшення боргу та 16942,62 грн. - 3% річних за 159 днів прострочення виконання грошового зобов`язання та суму сплаченого судового збору у розмірі 8000 грн. 06.06.2018 року до суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] - адвоката Бойчук І.В. вказаний позов не визнає, вважає, що він не підлягає задоволенню із наступних підстав. За договором позики від 14 січня 2017 року [PERSON] фактично коштів не отримував. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним із моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так як кошти фактично [PERSON] не були, отже, договір позики є неукладеним, а зобов`язання є такими, що не виникли. Також у своєму позові позивач просить стягнути із відповідача окрім суми, начебто простроченого боргу, 1300 000 грн. ще і 147 452,05 грн. пені за прострочення зобов`язання, а також 74 360,00 грн. інфляційне збільшення боргу та 3% річних за 159 днів прострочення виконання зобов`язання. Договір позики від 14.01.2017 року, як вбачається із пункту 14 Договору має невизначений строк дії «до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором». У п.5 Договору встановлено обов`язок позичальника повернути готівкою загальну суму позики в повному обсязі до 03 лютого 2019 року. Пункт 3 договору вказує на обов`язок позичальника повернути позикодавцеві фіксованим платежами, суми і строк повернення яких викладений у таблиці у Договорі. На день подання позову у цій справі - 09 серпня 2017 року, як вбачається із договору позики, мав виникнути обов`язок щодо сплати шести чергових платежів з 03.03.2017 року по 03.08.2017 року. Однак, при розрахунку пені, встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних Позивач враховував всю суму позики за договором, а не суму прострочених платежів із урахуванням прострочення кожного із них. У пункті 10 договору позики передбачено, що у випадку прострочення чергового платежу передбаченого п.3 цього договору більш ніж на п`ять календарних днів та/або неповернення суми позики в зазначений у п.5 цього договору строк, позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми позики за кожен день такого прострочення до дня її повернення позикодавцю. Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції меншій одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». Позивач же розраховує інфляцію виходячи не із суми прострочених платежів та не із строку їх прострочення, а із загальної суми боргу, щодо сплати більшої частини якого ще не настав строк. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами. Тому стягнення процентів річних у якості відповідальності за порушення грошового зобов`язання можливо лише за період та на суму прострочених платежів. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % /365 (кількість днів у році) x кількість днів прострочення. Знову ж таки, позивач розраховує суму прострочення не від суми прострочених платежів, а із загальної суми боргу, включаючи і суму платежів строк яких, згідно договору позики ще не настав. Крім того строк прострочення кожного із платежів також є різним, виходячи із вказаного у договорі графіку. Зважаючи на викладене, вважає позов у цій справі безпідставним та необґрунтованим. Просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. 18.04.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача [PERSON] - адвоката Куц Я.О. в якому він зазначив, що згідно зі вступною частиною договору позики, а саме: «ми, що підписалися нижче [PERSON] та [PERSON] попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів». Своє погодження з вимогами пунктів договору відповідач виразив шляхом підписання договору позики грошових коштів. 03.07.2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява від представника позивача [PERSON] - адвоката Куц Я.О. з уточненим розрахунком суми заборгованості, в якій він просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 14 січня 2017 року у сумі 2237821,63 грн., з яких 1300000 грн. - заборгованість за договором позики; 576059,58 грн. - пеня; 310520,42 грн. - інфляційні витрати; 51241,63 грн. - 3% річних за прострочення виконання зобов`язання та суму сплаченого судового збору у розмірі 9605 грн. В судове засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Лук`янець О.О. не з`явилася, до суду подала заяву в якій просила позовні вимоги задовольнити та не заперечувала щодо винесення заочного рішення. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився. Заяву про слухання справи за його відсутності не надав, причини неявки суду не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників процесу суд, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 14 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 1 300 000,00 грн. Відповідно до п. 5 договору позики позичальник зобов`язався повернути готівкою загальну суму позики в повному обсязі до 03 лютого 2019 року. Сума заборгованості відповідача перед позивачем відповідно до розрахунку вказаного в уточненій позовній заяві за договором позики від 14 січня 2017 року становить: 2237821,63 грн., з яких 1300000 грн. - заборгованість за договором позики; 576059,58 грн. - пеня; 310520,42 грн. - інфляційні витрати; 51241,63 грн. - 3% річних за прострочення виконання зобов`язання. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Аналізуючи укладений між сторонами договір позики від 14.01.2017 року, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при підписанні договору позики відповідач погодився з його умовами, факт передачі грошових коштів здійснено під час підписання договору позики. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав та не повернув суму позики у строк визначений договором позики, тому позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за договором позики від 14.01.2017 року 2237821,63 грн., з яких 1300000 грн. - заборгованість за договором позики; 576059,58 грн. - пеня; 310520,42 грн. - інфляційні витрати; 51241,63 грн. - 3% річних за прострочення виконання зобов`язання та сума судового збору у розмірі 9605 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved