Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], треті особи: КП «Жилсервіс-5», Індустріальний районний відділ у м. Дніпропетровську Головного Управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, [PERSON] про визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням. В обґрунтування поданої заяви, яка в подальшому була уточнена, позивач [PERSON] зазначила, що вона з 21.01.2001 року є наймачем [ADDRESS]. Також в спірній квартирі зареєстрований її син [PERSON] та колишній чоловік [PERSON]. Восени 2013 року відповідач зібрав всі свої особисті речі і виїхав до іншого місця проживання, яке їй невідомо. Житлово-комунальні послуги сплачуються тільки особисто нею та сином, відповідач до житла не з'являється, фінансово не допомагає, його особистих речей в квартирі не має. Реєстрація відповідача у [ADDRESS], змушує її нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг. Перешкод в користуванні житловим приміщенням ні вона, ні її син [PERSON] відповідачу не чинили. Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним житловим приміщенням не користується понад 6 місяців без поважних причин. Посилаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК України просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. [PERSON] була подана зустрічна позовна заява до [PERSON], третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування поданої зустрічної позовної заяви [PERSON] зазначив, що 21.01.2001 року йому разом із сином та [PERSON] було надано у користування [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу [PERSON], на протязі останніх десяти років, в спірній кімнаті не проживала. Увесь цей час вона проживала зі своїм новим чоловіком. Разом із цим, зазначив, що [PERSON] чинила йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме псувала його особисті речі, які залишилися у спірній кімнаті, та заселила до житлового приміщення квартирантів. Посилаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК України просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. В судове засідання з'являвся представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити їх. В судовому засіданні надав письмові заперечення проти зустрічної позовної заяви в яких зазначив, що жодна зазначена [PERSON] обставина не підтверджена належними доказами, в порядку передбаченому ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Акт від 23.02.2015 року, на який посилається відповідач, складений в простій письмовій формі, без належного посвідчення, без присутності представника житлово - експлуатаційної організації, а отже, не може розглядатися як доказ. [PERSON] ніколи не сплачував поточних рахунків за комунальні послуги, квартплату, не проводив поточного ремонту, усі зазначені платежі виконувала [PERSON], у зв'язку із чим вона була вимушена дозволити проживання тимчасовим мешканцям. Згоду на розміщення тимчасових мешканців також надав [PERSON]. Згоду [PERSON] отримати не вдалося, оскільки він не проживав у спірній квартирі з осені 2013 року. Разом із чим, в разі порушених майнових і немайнових прав відповідача, зазначених у зустрічному позові, він жодного разу не звернувся за захистом своїх порушених прав, починаючи з осені 2013 року, що свідчить про добровільний характер виселення [PERSON] із спірного приміщення, а звернення із заявою до Індустріального РВ ДМУ України Дніпропетровської області 24.02.2015 року та акт від 23.02.2015 року свідчать про бажання відповідача приховати факт довгострокової відсутності за місцем реєстрації без поважних причин та спотворити фактичні обставини. Просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні зустрічного позову. В судове засідання з'являвся відповідач, в задоволенні позовних вимог просив суд відмовити в повному обсязі в зв'язку з їх незаконністю, необґрунтованістю та не відповідністю дійсним обставинам справи. Зазначив, що [PERSON] чинить самоуправство по відношенню до його прав на користування житловим приміщенням, а саме [ADDRESS]. Вона самовільно заселила до кімнати квартирантів, що не дає йому можливості вільно користуватися житловим приміщенням. В судове засідання з'явився [PERSON], який був допитаний в якості свідка та зазначив, що у [ADDRESS] дійсно проживають інші особи, які орендують приміщення, але вони із матір'ю часто приходили до кімнати, здійснювали певні поліпшення. В судові засідання представник КП «Жилсервіс-5» та представник Індустріального районного відділу у м. Дніпропетровську Головного Управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не з'являлися, про час та місце розгляду справи повідомлені були належним чином, причини неявки суду не повідомив. В судовому засіданні був допитаний в якості свідка [PERSON], який зазначив, що [PERSON] дійсно деякий час був відсутній за місцем своєї реєстрації у зв'язку із тим, що працював в іншому місці. У цей час [PERSON] заселила до спірної кімнати квартирантів та перешкоджала [PERSON] користуватися спільною кімнатою. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, з'ясувавши фактичні обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], треті особи: КП «Жилсервіс-5», Індустріальний районний відділ у м. Дніпропетровську Головного Управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, [PERSON] про визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням та зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ордера № 127 від 21.01.2001 року [PERSON] та членам її родини [PERSON] та [PERSON] надано у користування житлове приміщення, а саме [ADDRESS]. Відповідно до довідки № 1342 від 30.10.2014 року, яка видана в.о. директора КП «Жилсервіс - 5» ДМР в кім. [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно акту від 22.04.2014 року, який складений свідками та посвідчений представником КП «Жилсервіс - 5» ДМР, гр. [PERSON] в [ADDRESS] не проживає та його речі у зазначеній квартирі відсутні, що також узгоджується із актами від 09.06.2014 року та від 29.12.2014 року. Згідно з ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 ст. 71 цього Кодексу передбачено, що за наймачем або членами його сім'ї при їх тимчасовій відсутності жиле приміщення зберігається протягом шести місяців. За правилами ст. 71 ЖК України у справах про визнання наймача або членів сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, обов'язковим є з'ясовування причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Поважними причинами відсутності визнаються перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо. Згідно актів, наданих [PERSON] загальний строк відсутності [PERSON] не перевищує шести місяців, у зв'язку із чим у суду відсутні підстави вважати, що [PERSON] без поважних причин був відсутній за місцем реєстрації понад встановленні законом строки. Показання допитаного в якості свідка [PERSON] суд не може прийняти до уваги як доказ не проживання [PERSON] в кімнаті за власним бажанням. Свідок не заперечував, що на даний час в кімнаті проживають особи, які орендують це приміщення у його матері та, що між [PERSON] та [PERSON] існують конфліктні відносини. Отже, не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до акту від 23.02.2015 року, який складено свідками, під час тимчасової відсутності [PERSON] у вересні - жовтні 2014 року [PERSON] самоуправно зламала замок на вхідній двері, позбавилась особистих речей [PERSON] та заселила в зазначену кімнату квартирантів. Також у акті зазначено, що [PERSON] не проживала у кімн. [ADDRESS] більш восьми років. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи зазначене, суд не може прийняти до уваги акт від 23.02.2015 року, наданий [PERSON], як належний доказ, оскільки він складений без присутності відповідних представників органів державної влади або місцевого самоврядування. Отже, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] не доведені належними та допустимими доказами та відповідно задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed