Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси 03.12.2014 року звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 22.05.2014 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого позивач надав [PERSON] грошову суму в розмірі 11862,28 гривень, а відповідач зобов'язався повернути отриману позику. Позивач зазначає, що 11.10.2014 року звернувся до відповідача із письмовою вимогою про повернення боргу, однак, і по теперішній день сума позики повернута не була. У зв'язку із цим, [PERSON] звернувся до суду і просить стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу у розмірі 11862,28 грн., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 13,65 грн., інфляційні нарахування у розмірі 125,45 грн. та проценти за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ у сумі 710,92 грн., а в загальному розмірі 12712,30 грн., а також понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. Представник позивача за довіреністю - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, зазначив, що дійсно писав розписку та не заперечував проти наявності у нього боргу перед позивачем. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що за договором позики, укладеним 22.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі, [PERSON] позичив у [PERSON] грошову суму в розмірі 11862,28 гривень. За ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України свідчить про те, що розписка є документом, що підтверджує його укладення, тому надаючи правову кваліфікацію виниклим правовідносинам, суд вважає, що між сторонами був укладений правочин, волевиявлення сторін якого закріплене в розписці. Докази, що спростовують заявлену позивачем вимогу про стягнення боргу, суду не подані. Суд, виходячи з презумпції правомірності правочинів закріпленої статтею 204 ЦК України, вважає, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини, а саме з правовідносини, що випливають з договору позики. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. 30.09.2014 року [PERSON] було направлено на адресу [PERSON] повідомлення про повернення позики протягом тридцятиденного строку з дня отримання цього повідомлення. Однак, відповідачем [PERSON] сума позики повернута не була. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановленим строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п.11 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. З підстав цього судом встановлено, що відповідач прострочив виконання зобов'язання. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми. Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитора. Враховуючи викладене, стягненню підлягає сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 125,45 гривень, та 3% річних від простроченої суми у розмірі 13,65 гривень. Згідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За розрахунком позивача, розмір процентів від суми боргу, визначений на рівні облікової ставки НБУ, становить 710,92 грн. З урахуванням положень ст. 1048 ЦК України, вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] процентів від суми позики у розмірі 710,92 грн. підлягають задоволенню. За ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що при подачі позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 243,60 грн., що підтверджується квитанцією, наявною в матеріалах справи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому в порядку ст. 88 ЦПК України ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Враховуючи вищенаведене, принцип обов'язковості виконання зобов'язання, принцип недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання, суд задовольняє позовні вимоги та стягує з відповідача суму боргу згідно договору позики від 22.05.2014 року у загальному розмірі 12712,30 грн., що складається із суми основного боргу у розмірі 11862,28 грн., трьох процентів річних у розмірі 13,65 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 125,45 грн., процентів за користування позикою еквівалентні обліковій ставці НБУ у розмірі 710,92 грн.; та витрати по оплаті судового збору у розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved