Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

До Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та коштів за порушення грошового зобов`язання. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач [PERSON] за розпискою від 09.01.2020 взяв у борг у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 500000,00 грн, які зобов`язався повернути у строк до 09.06.2020 iз щомісячною виплатою відсотків у розмірі 5% від суми. Крім того, відповідач [PERSON] за іншою розпискою від 06.07.2020 взяв у борг у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 290065,00 грн, які зобов`язався повернути у строк до 15.08.2020 iз щомісячною виплатою відсотків в розмірі 6% від суми. Сторони передбачили за невчасне повернення відсотків штрафну санкцію у розмірі 10% від суми боргу в день. Відповідач у визначені в розписках строки грошові кошти не повернув та відсотки не сплатив. Позивач вважає, що на дату звернення до суду загальний розмір заборгованості за розпискою від 09.01.2020 становить 722414,07 грн, з яких 500000,00 грн. є тілом позики, 217741,94 грн. нарахованими відсотками за період з 10.01.2020 до 30.09.2020; а 4672,13 грн. сума 3% річних за період з 09.06.2020 до 30.09.2020 відповідно до ст. 625 ЦК України. Крім того, на думку позивача розмір заборгованості за розпискою від 06.07.2020 становить 356660,22 грн., з яких 290065,00 грн є тілом позики; 65498,54 грн нарахованими відсотками за період з 07.07.2020 до 30.09.2020; 1096,68 грн - сума 3% річних за період з 16.08.2020 до 30.09.2020 відповідно до ст. 625 ЦК України. Позивач звертався до відповідача з вимогою про сплату заборгованості у загальному розмірі 1079074,26 грн, однак така заборгованість відповідачем погашена не була. З огляду на викладене позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за наданими позиками у загальному розмірі 1079074,26 грн. та стягнути на його користь всі судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 10510,00 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 539537,13 грн. Ухвалою суду від 16.11.2020 відкрито провадження у справі. За заявою позивача ухвалою суду від 26.11.2020 було забезпечено позов шляхом накладення заборони на відчуження рухомого та нерухомого майна, а саме автомобіля марки BMW, модель 5201, 1997 року випуску, об`єм двигуна 1991, та квартири [ADDRESS] , які зареєстровані за відповідачем [PERSON] . Від представника відповідача надійшов відзив, у якому сторона відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Така позиція обґрунтована тим, що дійсно 09.01.2020 відповідач [PERSON] власноручно написав розписку на ім`я позивача [PERSON] про отримання грошових коштів у розмірі 500000,00 грн. Разом з тим за вказаною розпискою відповідач як фізична особа коштів від позивача як від фізичної особи не отримував. Натомість сторони дійшли усної домовленості, що вказані в цій розписці кошти будуть перераховані від ТОВ «УКРОПТЗАПЧАСТИНА» (керівником та співзасновником якого є [PERSON] ) на користь ТОВ «УКРЕКОВТOPГCEРВІС» (керівником та співзасновником якого є [PERSON] ) нібито на виконання умов раніше укладених між сторонами договорів. Відповідач указує, що у рахунок повернення раніше наданої позики позивач від імені ТОВ «УКРОПТЗАПЧАСТИНА» виставляв ТОВ «УКРЕКОВТOPГCEРВІС» рахунки для сплати за фактично непоставлений товар, які були оплачені підприємством. У підсумку відповідач стверджує, що в рахунок повернення сум позики за борговими розписками на рахунок належної позивачу вищеназваної юридичної особи перерахував грошові кошти у розмірі 810058,41 грн. Крім того, сторона відповідача пояснює, що 06.07.2020 [PERSON] підписав надруковану позивачем розписку, за якою відповідач жодних коштів від позивача не отримував, а така розписка була підписана на вимогу позивача на підтвердження наявних так званих штрафних санкцій за розпискою від 09.01.2020. На підтвердження відсутності будь-яких реальних господарсько-правових відносин щодо поставки товарів між очолюваними сторонами вищеназваними підприємствами, а також на підтвердження фактичної сплати відповідачем коштів на користь позивача у значно більшій сумі, ніж було надано у позику, сторона відповідача надала сканкопії переписки у соціальній мережі з працівником ТОВ «УКРОПТЗАПЧАСТИНА» [PERSON] . Сторона позивача звертає увагу, що під час переписки [PERSON] систематично вказувала на спосіб та порядок повернення боргу відповідачем на користь позивача, наголошувала на ставленні позивача до наявності боргу, повідомляла про надсилання рахунків, вказувала про факти подвоєння штрафів за невчасну оплату боргу, а не поставленого товару. Також сторона відповідача зазначає, що на карткові рахунки позивача відповідачем були перераховані грошові кошти в розмірі 10000,00 грн. за квитанцією від 06.08.2020; 39200,00 грн. за квитанцією від 03.09.2020 та 40000,00 грн. за квитанцією від 03.09.2020, тобто загалом було перераховано 89200,00 грн. Таким чином відповідач вважає що перерахував на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 899258,41 грн., що значно перевищує суму коштів, які позивачем надано відповідачу в якості позики. Крім того, сторона відповідача зазначає що вимоги позивача про повернення процентів від суми позики за розпискою від 09.01.2020 за період з 10.06.2020 до 30.09.2020 в розмірі 100000,00 грн., та за розпискою від 06.07.2020 за період з 16.08.2020 до 30.09.2020 в розмірі 43041,90 грн. не ґрунтуються на приписах цивільного законодавства. Вимогу позивача про стягнення судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50% від суми заборгованості, що дорівнює 539537,13 грн, відповідач вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач у судове засідання неодноразово не з`явився, причини неявки не повідомив. Від представника відповідача надійшла заява про припинення договірних відносин з відповідачем, у зв`язку з чим за заявою відповідача останньому надавався строк для укладення договору щодо отримання правничої допомоги з іншим представником, з огляду на що судове засідання відкладалося. Відповідач не скористався правом залучити іншого представника, як і правом взяти безпосередню участь у судовому засіданні під час розгляду справи. Неодноразова неявка не є перешкодою для здійснення розгляду справи. При цьому судом взято до уваги зміст відзиву на позов, а також позицію сторони відповідача, висловлену представником відповідача під час підготовчого судового засідання. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позицію сторони позивача, врахувавши позицію сторони відповідача, висловлену під час підготовчого судового засідання, допитавши свідка, судом встановлено наступне. Відповідач [PERSON] 09.01.2020 власноручно склав розписку наступного змісту: «Я, [PERSON] (НЕ [NUMBER] ), взяв в позику у [PERSON] суму в розмірі 500000 грн. Зобов`язуюся повернути до 09.06.2020 р. iз щомісячною виплатою відсотків в розмірі 5% від суми» (т. 1 а.с. 6). Зі змісту відзиву на позов вбачається, що відповідач факт складання та підписання ним цієї розписки не заперечує. Відповідач [PERSON] 06.07.2020 підписав надруковану розписку наступного змісту: «Я, [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий 08.04.2006 року Корсунь-Шевченківським РВ УМВС України в Черкаській області, взяв у [PERSON] , позику - кошти в сумі 290065 грн. (двісті дев`яносто тисяч шістдесят п`ять гривень 00 копійок), курс долара США на дату отримання позики становить 23 грн. 70 коп. зобов`язуюсь повернути до 15 серпня 2020 року зі щомісячною виплатою відсотків у розмірі 6% (шість відсотків) від суми. У випадку невчасного повернення мною відсотків, штрафна санкція становить 10% (десять відсотків) від суми боргу в день» (т. 1 а.с. 7). Зі змісту відзиву на позов вбачається, що відповідач не заперечує факт підписання ним і цієї розписки, однак стверджує, що грошові кошти не отримував. Позивач [PERSON] направив 30.09.2020 відповідачу [PERSON] вимогу про сплату заборгованості на суму 1079074,26 грн, у якій наведено розрахунок заборгованості за кожною розпискою. Так, позивач вказує, що заборгованість відповідача за розпискою від 09.01.2020 дорівнює 722414,07 грн та складається з: 1.500000,00 грн сума позики за розпискою; 2.217741,94 грн відсотки за період з 10.01.2020 до 30.09.2020; 3.4672,13 грн 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 09.06.2020 до 30.09.2020. За розрахунком позивача заборгованість відповідача за розпискою від 06.07.2020 дорівнює 356660,22 грн та складається з: 1.290065,00 грн сума позики за розпискою; 2.65498,54 грн відсотки за період з 07.07.2020 до 30.09.2020; 3.1096,68 грн 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 16.08.2020 до 30.09.2020 (т.1 а.с. 8-9). Сторона відповідача не заперечувала факт отримання указаної вимоги, проте не погоджувалася з наведеним у ній розрахунком. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Сторона відповідача визнає, що [PERSON] видавав вищевказані розписки від 09.01.2020 та 06.07.2020 та не висловлює заперечень щодо отримання вимоги від позивача про сплату заборгованості у загальному розмірі 1079074,26 грн. У суду не виникає сумнівів щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання відповідачем. Разом з тим, сторона відповідача заперечує факт отримання грошових коштів за вказаними розписками та зазначає, що всі грошові кошти перераховувалися в межах укладених господарських договорів між двома юридичними особами: ТОВ «УКРОПТЗАПЧАСТИНА» (керівником та співзасновником якого є позивач [PERSON] ) та ТОВ «УКРЕКОВТOPГCEРВІС» (керівником та співзасновником якого є відповідач [PERSON] ). Відповідач указує, що всі отримання в борг грошові кошти повернуті позивачу [PERSON] шляхом перерахування на рахунки ТОВ «УКРОПТЗАПЧАСТИНА» за безтоварними договорами, тобто господарськими договорами, за якими фактично товар на користь відповідача не поставлявся. Допитана у якості свідка бухгалтер ТОВ «УКРОПТЗАПЧАСТИНА» [PERSON] пояснила, що вона тривалий час працює на вказаному підприємстві. Її керівником є позивач [PERSON] . Відповідача [PERSON] вона знає як керівника підприємства-контрагента. Між підприємствами ТОВ «УКРОПТЗАПЧАСТИНА» та ТОВ «УКРЕКОВТOPГCEРВІС» були укладені різні господарські договори, за якими поставлявся товар та здійснювалася оплата. Свідок зазначила що не займалася контролем виконання всіх укладених між зазначеними юридичними особами договорів, проте підтвердила, що дійсно писала певні повідомлення відповідачу з приводу перерахунку грошових коштів. Такі повідомлення свідок писала за дорученням [PERSON] та не була обізнана щодо всіх обставин та умов договірних правовідносин, які існували між позивачем та відповідачем. Свідок не розраховувала суми заборгованості та не відслідковувала факти оплати відповідачем грошових коштів на користь позивача, оскільки це не входить до кола її повноважень. Що стосується договірних відносин між вказаними підприємствами, то свідок стверджувала про повне виконання сторонами (юридичними особами) умов укладених договорів. Свідок повідомила що їй невідомі факти оскарження реальності чи визнання сумнівними господарських договорів, укладених між ТОВ «УКРОПТЗАПЧАСТИНА» в особі [PERSON] та ТОВ «УКРЕКОВТOPГCEРВІС» в особі Кодоли О.І. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ч. 1 ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій ст.\~627\~ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1, 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов. Постановою від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі\~№ 604/1038/16. Ці позиції підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Така судова практика є незмінною. Досліджені судом розписки відповідача від 09.01.2020 та 06.07.2020 вказують, що останній отримав від позивача кошти на певний період до настання конкретної дати до 09.06.2020 та 15.08.2020 відповідно. Отже після настання вказаних дат відповідач зобов`язаний був повернути позивачу отримані кошти. Наявність оригіналів боргових розписок у позивача без зазначення на них відомостей про повернення позики, свідчить про те, що боргові зобов`язання не виконані. За таких обставин суд дійшов висновку, що розписки відповідача підтверджують умови отримання позичальником в борг грошових коштів з вказівкою дати їх отримання та зобов`язанням їх повернення. У свою чергу, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, підтвердженій у постановах від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц,від 31.10.2018 у справі №707/2606/16-ц. З огляду на викладене слід дійти висновку, що позивач належними і допустимими доказами довів як факт укладення з відповідачем договорів позики, так і факт передачі [PERSON] грошових коштів за розпискми від 09.01.2020 та 06.07.2020. При цьому суд звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних відомостей стосовно оскарження відовідачем безтоварності господарських договорів, укладених між ТОВ «УКРОПТЗАПЧАСТИНА» та ТОВ «УКРЕКОВТOPГCEРВІС». Крім того, суд критично ставиться до тверджень сторони відповідача про те, що них як фізичною особою грошові кошти за розписками фактично не отримувалися, а повернення грошових коштів здійснювалося з рахунків юридичної особи шляхом перерахування за удаваними правочинами на користь юридичної особи ТОВ «УКРОПТЗАПЧАСТИНА». Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем оскаржувались вищевказані господарські договори, у тому числі з приводу їх безтоварності та/чи удаваності. У будь-якому випадку відповідач як керівник ТОВ «УКРЕКОВТOPГCEРВІС» не позбавлений права звернутися до судової установи з відповідними позовами та вимагати повернення сплачених грошових коштів. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач надав відповідачу у позику 09.01.2020 грошові кошти у розмірі 500000,00 грн, а 06.07.2020 у розмірі 290065,00 грн. Отже, для вирішення спору по суті слід розрахувати який розмір позики повинен повернути відповідач з урахуванням узгоджених сторонами відсотків за позикою та дослідити питання чи здійснювалося повернення відповідачем грошових коштів за укладеними з позивачем договорами позики. У позові наведено розрахунок відсотків за позикою від 09.01.2020, з якого вбачається, що позивач такий розрахунок здійснив за період з 10.01.2020 до 30.09.2020, тобто до дати пред`явлення відповідачу вимоги про повернення позики. На думку позивача розмір відсотків (5%) від суми позики 500000,00 грн у грошовому виразі становить 217741,94 грн. За позикою від 06.07.2020 позивач здійснив розрахунок за період з 07.07.2020 до 30.09.2020, тобто також до дати пред`явлення відповідачу вимоги про повернення позики. На думку позивача розмір відсотків (6%) від суми позики 290065,00 грн у грошовому виразі становить 65498,54 грн. Перевіривши наведені позивачем розрахунки суд дійшов висновку про їх помилковість. Так, за умовами розписки від 09.01.2020 позивач мав повернути борг до 09.06.2020, отже розрахунок слід здійснювати саме до узгодженої дати повернення грошових коштів. За п`ять місяців строку користування позикою відповідач повинен був сплатити на користь позивача відсотки у розмірі 25 % (5% за один місяць) від суми позики, тобто 125000,00 грн. За розпискою від 06.07.2020 сторони визначили, що борг має бути повернутим 15.08.2020, отже нараховувати відсотки за користування позикою слід саме до цієї дати. Так, відповідач у період з 07.07.2020 до 15.08.2020 користувався позикою 41 день. Середньоденний розмір відсотків слід рахувати наступним чином: (розмір позики Х 6%)/30 днів. За таким розрахунком розмір відсотків за один день користування позикою за розпискою від 06.07.2020 становить 580,11 грн. За 41 день користування позикою відповідач повинен сплатити позивачу відсотки у розмірі 23784,51 грн. Таким чином, відповідач повинен був повернути позивачу за розпискою від 09.01.2020 узяті в борг грошові кошти у розмірі 500000,00 грн та відсотки за їх користування у розмірі 125000,00 грн. За розпискою від 06.07.2020 відповідач мав повернути на користь позивача узяті в борг грошові кошти у розмірі 290065,00 грн та відсотки за їх користування у розмірі 23784,51 грн. Матеріали справи не містять відомостей щодо повернення позивачу грошових коштів у встановлений сторонами строк. Разом з тим, відповідач на підтвердження здійснення часткового розрахунку надав суду квитанцію від 06.08.2020 № Н9ТХ-6КТА-В20Х-70С5 на суму 10000,00 грн (т. 1 а.с. 244), та квитанції від 03.09.2020 № 61173664 та № 61173280 (т. 1 а.с. 163, 164) на суми 39200,00 грн та 40000,00 грн відповідно, з яких вбачається що відповідач на особистий банківський рахунок позивача перерахував указані суми. Оскільки доказів іншого не надано, суд дійшов висновку, що указані суми були повернуті позивачу у рахунок відшкодування боргу за договором позики від 09.01.2020, так як цей договір був укладений раніше. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за тілом позики від 09.01.2020 становить 410800,00 грн. Суд критично ставиться до тверджень представника позивача про те, що суми за вказаними квитанціями перераховувалися в межах інших договорів позики, оскільки доказів на підтвердження цього суду не надано, а сторона відповідача наполягала, що оплата здійснювалася саме в межах позики, що є предметом спору у даній судовій справі. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.\~ Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач у позові не ставить питання про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції та не наводить такого розрахунку, з огляду на що суд самостійно такий розрахунок не здійснює. Стосовно стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних від простроченої суми суд зазначає наступне. За викладеним у позові розрахунком позивача 3% річних за позикою від 09.01.2020 розраховані за період з 09.06.2020 до 30.09.2020 та становлять 4672,13 грн. За позикою від 06.07.2020 позивач здійснює розрахунок 3% річних за період з 16.08.2020 до 30.09.2020 та вказує, що ця сума дорівнює 1096,68 грн. Суд погоджується з тим, що за договором позики від 06.07.2020 позивачем правильно визначено період для нарахування 3% річних, проте за розрахунками суду їх розмір дорівнює 1073,00 грн. Крім того, суд дійшов висновку про те, що позивачем неправильно розраховано 3% річних за позикою від 09.01.2020. Так, початок строку нарахування починається з 10.06.2020, а не з 09.06.2020, як помилково зазначено позивачем. Крім того, судом встановлено, що відповідач повернув позивачу 10000,00 грн за квитанцією від 06.08.2020, а за двома квитанціями від 03.09.2020 повернув 79200,00 грн (39200,00 грн та 40000,00 грн). З огляду на це 3% річних слід розраховувати у такому порядку: за період з 10.06.2020 до 05.08.2020 від суми 500000,00 грн, що дорівнює 2301,00 грн.; за період з 06.08.2020 до 02.09.2020 від суми 490000,00 грн, що дорівнює 1087,00 грн.; за період з 03.09.2020 до 30.09.2020 від суми 410800,00 грн, що дорівнює 912,00 грн. Таким чином, загальний розмір 3% річних за позикою від 09.01.2020 за період 10.06.2020-30.09.2020 становить 4300,00 грн. (2301,00 грн + 1087 грн +912,00 грн). Ураховуючи все вищевикладене розмір заборгованості відповідача перед позивачем за розпискою від 09.01.2020 становить 540100,00 грн, яка складається з тіла позики у розмірі 410800,00 грн, відсотків за користування позикою у розмірі 125000,00 грн, та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 4300,00 грн. Розмір заборгованості відповідача перед позивачем за розпискою від 06.07.2020 становить 314922,51 грн, яка складається з тіла позики у розмірі 290065,00грн, відсотків за користування позикою у розмірі 23784,51 грн, та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 1073,00 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості за договорами позики від 09.01.2020 та 06.07.2020 становить 855022,51 грн. З огляду на викладене позовні вимоги позивача слід задовольнити частково. Щодо стягнення судових витрат слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При розподілі судових витрат між сторонами суд керується приписами ст. 133 ЦПК України, відповідно до яких судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем були заявлені позовні вимоги з ціною позову 1079074,26 грн та сплачено судовий збір у розмірі 10500,00 грн (т. 1 а.с. 26). Судом позов задоволено частково, а саме стягнуто грошові кошти у загальному розмірі 855022,51 грн., що становить 79,24 % від заявленого розміру позовних вимог. З огляду на викладене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 79,24 % від розміру сплаченого судового збору, що дорівнює 8328,12 грн. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано суду договір № 29/08/20 від 29.08.2020 про надання правової допомоги, укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Юридична компанія «Лойєрз Бразерз», а також додаткова угода № 2 від 15.02.2021 до цього договору (т. 1 а.с. 65, т. 2 а.с. 55-56). З наданих документів вбачається, що АО «Юридична компанія «Лойєрз Бразерз» взяло на себе зобов`язання з захисту прав, свобод та законних інтересів [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за розписками, які є предметом спору у даній справі. За позитивний результат (винесення судом рішення про повне та/або часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] ) позивач зобов`язувався сплатити 50% від суми заборгованості, а саме від суми 1079074,26 грн, що складає (гонорар) 539537,13 грн ( п. 1 договору, викладений у новій редакції відповідно до додаткової угоди № 2 від 15.02.2021; т. 2 а.с. 56). Сторона відповідача проти стягнення такого гонорару заперечувала, оскільки не надано його обґрунтованого розміру, а позовна заява була підписана та додатки були завірені безпосередньо позивачем. Згідно з частинами 1, 2 ст.\~15\~ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Під час судового розгляду у цій справі неодноразово у судових засіданнях брав участь адвокат Чакалов Адоніс Костянтинович як представник АО «Юридична компанія «Лойєрз Бразерз» (т. 1 а.с. 63, 64). Зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). З огляду на викладене суд дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу у вказаному до стягнення розмірі (539537,13 грн) не відповідає принципу їх співмірності зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг та розумності їхнього розміру. Суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у виді витрат на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн, що відповідатиме вищевикладеним принципам визначення розміру витрат. Також суд зазначає, що після огляду оригінали розписок повернуті позивачу та перебувають у його розпорядженні. На підставі викладеного,

Outcome: partial