Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою власністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачкою по справі, [PERSON] , позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 22 грудня 1993 року. Від шлюбу дітей не мають. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 листопада 2015 року шлюб розірвано. Судове рішення набрало законної сили 08.12.2015 року. Шлюбні відносини припинилися в 1997 році. Вказана обставина зазначена в рішенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області ЄУН справи 235/9221/15-ц; провадження № 2/235/4420/15. Вже після припинення шлюбних відносин позивач придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Богатовою І.О. 27 грудня 2001 року, реєстр № 8229, та зареєстрованого в БТІ м. Красноармійська 06.11.2003 року, реєстраційний номер 3346707, і не є спільною сумісною власністю подружжя - позивача та його колишньої дружини, [PERSON] , оскільки, вона придбана після фактичного припинення сімейно-шлюбних відносин на його особисті кошти. Після припинення шлюбних відносин, ще в 1997 році [PERSON] виїхала на постійне місце проживання за межі України до Росії. Місце її перебування та проживання не відоме, вони не спілкуються. Отже, квартира придбана за кошти, які не є результатом спільної праці з відповідачкою, в період, коли шлюбні відносини були припинені. Більше того, перебуваючи в Росії, відповідачка розірвала шлюб та отримала свідоцтво про розірвання шлюбу, в якому вказано, що шлюб між позивачем та [PERSON] розірваний 28 вересня 1998 року, актовий запис № 3. Місце реєстрації розірвання шлюбу: Администрация поселка Новое Леушино Тейковского района Ивановской областе (рос. Мовою оригіналу). Згідно ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Таким чином, зважаючи на вищенаведене, квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. \~ \~ \~ \~Позивач просить суд визнати за ним право особистої власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 14.09.2021 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Відповідача було належним чином повідомлено про день та час судового розгляду шляхом направлення судових повісток, ухвали про відкриття провадження, копії позову з додатками, рекомендованим листом та шляхом розміщення інформації про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади. Відповідач відзиву на позов не надала, будь-яких клопотань, заяв до суду не направила, до судового засідання 13.10.021 року, 22.11.2021 року та 08.12.2021 року не з`явилася з невідомої причини. Частина 4 статті 223 ЦПК України передбачає, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Частина 1 статті 280 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про поважність причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 11 розділу ІІІ ЦПК України. Позивач не висловив заперечень проти заочного розгляду справи. З урахуванням викладеного, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 25.11.2015 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 22 грудня 1993 року виконкомом сільської ради Мар`їнського району Донецької області, актовий запис №32 (а.с.11-12). Судом було встановлено, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинилися у 1997 році. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 28.09.1998 року, [PERSON] та [PERSON] розірвано 28.09.1998 року адміністрацією селища Нове Леушино Тейковського району Івановської області Російської Федерації (а.с.10). 27.12.2001 року [PERSON] придбав квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області (а.с.13,14). Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 06.11.2003 року (а.с.15). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені\~статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 6 цієї статті передбачено, що \~суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до п.23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих. які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку\~з викладеним\~у разі\~придбання майна\~хоча й\~у період\~шлюбу,\~але за\~особисті кошти\~одного з\~подружжя,\~ а також майно, набуте одним із подружжя, за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Як вбачається з наявних у справі доказів, що квартира була придбана позивачем, є його особистою приватною власністю, оскільки придбана ним за час окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Таким чином, позовні вимоги законні, обгрунтовані тапідлягають зажоволенню. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved