Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 14.02.2020 року звернувся [PERSON] із позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та про визнання такими, що втратив право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , в якій також зареєстровані відповідачі. З грудня 2014 року відповідачі в квартирі не проживають, вони добровільно забрали свої речі та виїхали з квартири. Оскільки відповідачі, залишаються зареєстрованими в зазначеній квартирі, позивач змушений сплачувати за них комунальні платежі та нести інші витрати, за таких обставин на думку позивача створено перешкоди в реалізації в повному обсязі прав та охоронюваного законом інтересів власника зазначеного майна, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із дійсним позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.02.2020 року відкрито провадження по справі та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. В підготовче засідання 19.03.2020 року сторони по справі не з`явились, розгляд справи було відкладено на 13.05.2020 року. В підготовче засідання 13.05.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Розгляд справи відкладено на 23.06.2020 року. 12.06.2020 року до суду надійшла заява від позивача, відповідно якої просив витребувати відомості щодо місця проживання відповідачів з Центру надання адміністративних послуг Одеської міської ради. 23.06.2020 року до суду надійшла заява від позивача, відповідно якої просив прийняти рішення про виписку з його квартири відповідачів без його участі. Ухвалою суду від 23.06.2020 року закрито підготовче засідання по цивільній та призначено до судового розгляду по суті 08 липня 2020 року. В судове засідання 08.07.2020 року сторони по справі не з`являлись, були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. В матеріалах справи наявна заява позивача щодо прийняття рішення по справі без його участі. Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Поштова кореспонденція, направлялась відповідачам на адресу їх реєстрації, проте була повернута до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Також відповідачі повідомлялись шляхом оголошення на сайті суду. Причини неявки відповідачі суду не повідомили, жодних клопотань до суду не заявляли, заяв по суті справи не надали. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 15.07.2020 року. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 26.03.2008 року виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради. Відповідно відомостей №З5-133621-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку за адресою [ADDRESS] наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 28.01.2020 року, за зазначеною адресою зареєстровано 9 осіб, в тому числі [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Відповідно Акту від 12.02.2020 року посвідченого головою правління ОСББ «Середьофонтанський 19-Б» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають в квартирі за адресою [ADDRESS] з грудня 2014 року, добровільно виїхали з квартири, особисті речі в квартирі зазначених осіб відсутні. Позивач зазначає, що перебування відповідачів на реєстраційному обліку за адресою квартири позивача чинить перешкоди останньому у користуванні та розпорядженні його квартирою. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України, ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року та Протоколами №№ 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ст. 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 № 207, Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ст.150 ЖК України власник квартири має право розпоряджатись своєю власністю на свій розсуд а саме: Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 41 Конституції України «… кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. … Право приватної власності є непорушним.» [PERSON] звертаючись до суду з позовної заявою посилається на ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, а саме відповідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Підстави для зберігання жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї визначенні положенням ст. 71 ЖК УРСР. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Позивач звертаючись до суду, в обґрунтування позову зазначив щодо відсутності відповідачів за місцям реєстрації більше 5 років, на підтвердження цього надав акт про не проживання від 12.02.2020 року посвідчений головою правління ОСББ «Середньофонтанський 19-Б» відповідно якого зазначено, що відповідачі не проживають в квартирі за адресою [ADDRESS] з грудня 2014 року, разом з тим відповідно відомостей №з5-13621-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 28.01.2020 року що наданні позивачем до позовної заяви, зазначені особи зареєстровані з 09.06.2015 року, отже надані докази позивачем не узгоджуються між собою. Також суд звертає увагу, що відповідно наданих відомостей відповідачі [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , тобто відповідачами зазначені малолітні та неповнолітня особи. Законні представники малолітніх та неповнолітніх осіб визначенні ст. 59 ЦПК України, а саме: 1. Права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. 2. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Матеріали справи не містять відомостей щодо осіб, які можуть бути законними представниками відповідачів, відповідних заяв чи клопотань щодо витребування зазначених відомостей з обґрунтуванням неможливості отримати самостійно зазначені докази суду не надано. Відповідно до регламентації ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Разом з тим, позивач обізнаний про те, що зазначені особи є дітьми, звертаючись з позовною заявою не визначив Орган опіки та піклування, як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Також ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР стосуються користування жилим приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССК №103152 квартира за адресою [ADDRESS] перебуває у приватній власності [PERSON] . З цієї причини застосування вказаних статей є недоцільним. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21 лютого 1990 року у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Суд відмовляє у задоволенні позовної заяви не у зв`язку з незаконністю вимог, а у зв`язку з його необґрунтованістю, а тому відмова у задоволенні позову не є перешкодою для повторного звернення до суду, за умови його обґрунтування іншими доказами, які відповідають критеріям повноті, достовірності та належності та визначення суб`єктного складу з урахуванням того, що вимоги пред`явлені до малолітніх та неповнолітньої осіб.

Outcome: dismissed