Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 14.08.2015 року звернулась [PERSON] в позовними вимогами про встановлення юридичного факту того, що останнім місцем проживання [PERSON], який помер 02.07.2005 року є Одеська область м. Ананьєв, вул. Шевченка, 67; встановлення юридичного факту того, що місцем відкриття спадщини після смерті [PERSON], померлого 02.07.2005 року є Одеська область, м. Ананьєв вул. Шевченка 67, встановлення факту постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON], померлим 02.07.2005 року, за адресою Одеська область м. Ананьїв вул. Шевченка,67 на час відкриття спадщини та визнання за [PERSON] право власності на ? частину квартири №50 в будинку 79/1 по вул. ак. Корольова в м. Одеса в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 02.07.2005 року. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді квартири, яку прийняла позивачка, яка на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем. Представник відповідача [PERSON], заперечував проти задоволення позову, наполягаючи на тому, що фактично всі питання, повязані із спадщиною встановлені рішеннями по іншим справам, в яких за участю тих ж самих сторін були вирішені права на спадщину , а крім того, заявляв про спливу строку позовної давності на позовні вимоги, яки стосуються обставин 2005 року. Тривалий розгляд справи пов'язаний із виконанням судового доручення, щодо допиту свідків, які проживають у [INFO]. Суд, проаналізувавши пояснення учасників процесу та надані сторонами докази, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав: Як встановлене у судовому засіданні 02.07.2005 року помер [PERSON] ( свідоцтво про смерть - а/с 14), після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді квартири №50, розташованої у будинку 79/1 по вул. академіка Корольова у м. Одесі ( свідоцтво на право власності а/с 16). За життя [PERSON] заповіту не склав, тому спадкоємцями першої черги відносно майна померлого є його донька [PERSON] та [PERSON], з якої спадкодавець одружився 22.02.2005 року ( свідоцтво про одруження а/с 15). 14.09.2006 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила визнати за нею право на спадщину за законом після смерті чоловіка - [PERSON], а саме - на 1/2 частину кв.50 в буд. №79/1 на вул. Ак. Корольова у м. Одесі, що належала померлому на праві власності у зв'язку з приватизацією державного житлового фонду. При цьому позивач вказувала, що вона на час смерті чоловіка проживала у [INFO] на вул. Шевченка 67, а чоловік [PERSON] проживав у м. Одесі на вул. Ак. Корольова 79/1 кв.№50, де й помер від закритого перелому черепа. Вона своєчасно звернулася до третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на вказану квартиру. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2006 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково. За нею було визнане право на спадщину, яка відкрилася після смерті чоловіка - [PERSON], а саме; на ? частину кв.50 в буд. №79/1 на вул. Ак. Корольова у м. Одесі. 24.05.2007 року [PERSON], який діяв на підставі довіреності, виданої [PERSON], від імені [PERSON] подарував ? частину кв.50 в буд. №79/1 на вул. Ак. Корольова у м. Одесі (яка належала [PERSON] на праві власності на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2006 року) [PERSON]. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.06.2013 року заочне рішення від 18.12.2006 року було скасоване на підставі заяви відповідача [PERSON]. 20.06.2013 року [PERSON]О, звернулася до [PERSON] і [PERSON], [PERSON] з зустрічним позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на спадщину, яка відкрилася після смерті її батька - [PERSON], а саме; на кв.50 в буд. №79/1 на вул. Ак. Корольова у м. Одесі посилаючись на те, що вона своєчасно звернулася до третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадкове майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на цю квартиру. При цьому вона посилалася на те, що [PERSON] на час смерті свого чоловіка - [PERSON] разом з ним не проживала, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не зверталася, а тому не може спадкувати майно, в тому числі і спірну квартиру, яка залишилася після смерті її чоловіка, оскільки для цього відсутні правові підстави. Крім того, позивач просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини кв.50 в буд. №79/1 на вул. Ак. Корольова у м. Одесі, укладений [PERSON] на користь [PERSON], оскільки [PERSON] незаконно набула право власності на це майно, та розпорядилася ним без належних правових підстав. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.10.2013 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволені у повному обсязі. Суд визнав недійсним договір дарування 1/2 частини кв.50 в буд. №79/1 на вул. Ак. Корольова у м. Одесі, укладений [PERSON] 24.05.2007 року на користь [PERSON]. Суд визнав за [PERSON] право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті її батька [PERSON], а саме: на кв.50 в буд. №79/1 на вул. Ак. Корольова у м. Одесі ( копія рішення а/с 34). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.12.2013 року (а/с 40) рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.10.2013 року залишено без змін. Вищезазначеним рішенням від 16.10.2013 року та ухвалою апеляційного суду від 04.12.2013 року були встановлені наступні обставини: відмовляючи [PERSON] в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вона у встановлений законом строк не звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її чоловіка - [PERSON], тому відсутні правові підстави для визнання за нею права на спадщину за законом після смерті чоловіка. Доводи [PERSON] про те, що вона на час смерті [PERSON] проживала з ним за однією адресою не підтверджені у встановленому законом порядку, та спростовуються доводами, викладеними в позовній заяві [PERSON], в якій вона посилається на проживання з чоловіком за різними адресами на час його смерті. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] та визнаючи за нею право власності на спадщину, яка відкрилася після смерті її батька - [PERSON]П суд першої інстанції виходив з того, що вона своєчасно звернулася до третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадкове майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спірну квартиру. Апеляційним судом було встановлене, що в процесі розгляду вищезазначеної справи [PERSON] не змінювала підстав заявленого нею позову, відповідно до вимог ч.2ст.31 ЦПК України, але в своїх письмових поясненнях посилалася на те, що право на спадщину за законом у неї виникло у зв'язку з тим, що вона проживала разом з чоловіком на день його смерті у м. Ананьєві (заява від 18.06.2013 року). Суд першої інстанції перевірив доводи [PERSON] в цій частині і, на думку апеляційного суду, правомірно прийшов до висновку, що нею не доведене проживання разом з чоловіком на день його смерті у м. Ананьїві. Крім того, вказані твердження спростовуються відомостями, які виклала [PERSON] у своїй позовній заяві про те, що вони з чоловіком на час його смерті проживали у різних місцях. Під час перевірки матеріалів спадкової справи, яка була заведена третьою Одеської державною нотаріальною конторою судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] не зверталася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Лише в грудні 2006 року, коли цивільна справа за її позовом знаходилася на розгляді в суді першої інстанції [PERSON] в усній формі звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, і листом від 02.12.2006 року нотаріальна контора відмовила їй у видачі такого свідоцтва у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Суд першої інстанції оцінюючи цей доказ, на думку апеляційного суду, правомірно прийшов до висновку, що за відсутності відмови нотаріуса у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, вона не мала можливості вирішити цей спір в суді. Колегією суддів апеляційного суду також було визнане, що надані представником [PERSON] докази: довідка Управління пенсійного фонду України в Ананьївському районі про те, що [PERSON] перебував у них на обліку і отримував пенсію; заява сусідів про те, що [PERSON] проживав разом з дружиною у м. Ананьєві на вул. Шевченко, 67; довідка КП «Місто-Сервіс» про те, що [PERSON] захоронений на міському кладовищі м. Ананьєві; ксерокопія листа та конверта [PERSON], а також його письмових пояснень не є доказом на підтвердження того, що померлий проживав саме у м. Ананьєві, та спростовуються іншими доказами по справі. У відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином відсутність підстав для задоволення вимог про визнання за [PERSON] право власності на ? частину квартири №50 в будинку 79/1 по вул. ак. Корольова в м. Одеса в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 02.07.2005 року встановлене рішенням суду, яке набрало законної сили, і не потребує додатковому доказуванню в даної справі. Стосовно вимог про встановлення фактів, що мають юридичне значення - встановлення юридичного факту того, що останнім місцем проживання [PERSON], який помер 02.07.2005 року є Одеська область м. Ананьєв вул. Шевченка, 67; встановлення юридичного факту того, що місцем відкриття спадщини після смерті [PERSON] є Одеська область, м. Ананьєв вул. Шевченка 67, та встановлення факту постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON], померлим 02.07.2005 року, за адресою Одеська область м. Ананьєв вул. Шевченка,67 на час відкриття спадщини, суд виходить з наступного: В якості доказів того, що останнім місцем проживання [PERSON] у 2005 році був саме м. Ананьєв де спадкодавець постійно проживав з позивачкою, і тому місцем відкриття спадщини є саме м. Ананьєв, позивачем та її представникам надані - довідка Управління пенсійного фонду України в Ананьївському районі про те, що [PERSON] перебував у них на обліку і отримував пенсійні кошти через ОФ ПАТ « Райффазен банк [PERSON]» (а/с 52), довідка Ананьївської міської [PERSON] про те, що [PERSON] та її покійний чоловік [PERSON] проживали постійно в м. Ананьєві з 1994 року по день смерті останнього (а/с 53), довідка Ананьївської центральної районної лікарні (а/с 51) про те, що [PERSON] з 25.03.1995 року знаходився на обліку в поліклінічному відділенні до моменту смерті, пояснення свідків [PERSON] [PERSON] про те, що вони можуть підтвердити факт постійного проживання [PERSON] у м. Ананьєві. Зазначені докази у своєї сукупності підтверджують факт проживання [PERSON] разом з позивачкою у м. Ананьєві, незважаючи про наявність і інших пояснень свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були також допитані 31.03.2016 року Ананьївським районним судом Одеської області, при виконання судового доручення (а/с 212), та яки підставили під сумнів постійність проживання [PERSON] у м. Ананьєві. Однак, про вирішенні питання про встановлення юридичних фактів, яки стались у 2005 році, суд виходить з того, що у відповідності до вимог ст. 257 ЦК України, законодавцем встановлена загальна позовна давність у три роки. Тобто саме у три роки встановлена можливість звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права, до яких відноситься і вимоги про встановлення юридичних фактів. У судовому засіданні було зясоване, що з моменту смерті [PERSON] у 2005 році, позивачка з вимогами про встановлення відповідних юридичних фактів раніше до суду не зверталась. Звернення 14.08.2015 року з зазначеними вимогами було вже після спливу позовної давності. Представником відповідача було заявлене про застосування спливу позовної давності. З боку представників позивача не наведено достатніх доказів поважності причини пропуску строку, або переривання строку так як самі ж представники у судовому засіданні наполягали на тому, що обставини, які були встановлені раніше рішеннями суду стосуються іншого предмету спору, і не мають відношення до вимог про встановлення юридичних фактів, яки розглядаються у даної справі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі згідно вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed