Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 17.10.2016 року звернувся позивач [PERSON]. із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 27.08.2013 у нього з [PERSON] народилась донька [PERSON]. За домовленістю між батьками місце проживання дитини було визначено з матірю, [PERSON], за адресою [ADDRESS]. В 2015 році [PERSON] виїхала разом з малолітньою донькою, [PERSON] [INFO], до м. Москва, Російської Федерації, на підставі нотаріально посвідченої письмової згоди [PERSON], яку 02.07.2015 на прохання [PERSON] позивач надав відповідачці для тимчасового виїзду малолітньої [PERSON] за кордон з метою відпочинку та оздоровлення строком з 02.07.2015 р. по 02.07.2016 р. [PERSON] постійно, без згоди позивача і законних підстав утримує малолітню доньку [PERSON] на території Російської Федерації. Позивач вважає, що відповідачка порушує його права та права їх малолітньої дитини та просить вжити заходів для негайного відібрання [PERSON] у [PERSON] та повернення малолітньої дитини [PERSON], [INFO] за попереднім місцем проживання за адресою: Україна, 65049, [ADDRESS], а також про стягнення з відповідачки моральної шкоди у розмірі 50\~000, 00 грн. Позивач, представник позивача у судовому засіданні підтримали позовну заяву. У судове засідання 01.11.2017 року, позивач, представник позивача адвокат [PERSON] не зявились, представник надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що відповідача необхідно позбавити батьківських прав, в судове засідання 01.11.2017 року не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за відсутності не надала. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за їх відсутності не подавали. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27.08.2013 народилась [PERSON], про що 10.09.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління був зроблений актовий запис № 8352 та видано свідоцтво про народження [PERSON] [PERSON] І-ЖД № 360686 від 10.09. 2013 р. У свідоцтві про народження батьками дитини записані мати: [PERSON], батько: [PERSON]. Шлюб між батьками зареєстрований не був. За домовленістю між батьками місце проживання дитини було визначено з матірю, [PERSON], за адресою [ADDRESS], інших відомостей суду не надано. 05.09.2015 [PERSON] виїхала разом з малолітньою донькою, [PERSON] [INFO], до м. Москви Російської Федерації, на підставі нотаріально посвідченої письмової згоди [PERSON], яку позивач надав відповідачці для тимчасового виїзду малолітньої дитини [PERSON] за кордон з метою відпочинку та оздоровлення строком з 02.07.2015 р. по 02.07.2016 р. Дозвіл було оформлено у вигляді Заяви, посвідчено Приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] від 02.07. 2015 р., реєстровий № 772. Після вивезення 05.09.15, [PERSON] не повернула на територію України дитину [PERSON] [INFO], що підтверджується відповіддю на запит суду Державної прикордонної служби України вих. № 064-30332/15-17 від 22.09.2017 щодо перетинання державного кордону України, згідно якої [PERSON] [INFO] і [PERSON] 27.08.2013 виїхали рейсом Одеса-Внуково 05.09.2015, [PERSON] вїжджала в Україну без дитини 12.08.2016 та виїжджала 21.08.2016 рейсами Мінськ Одеса, Одеса-Мінськ. Позивач, [PERSON], не надавав згоди на зміну місця проживання доньки та постійне проживання малолітньої доньки [PERSON] за кордоном, що зокрема й підтверджується його поясненнями даними у судовому засіданні. Відповідно до ст. 52 Конституції України «діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним». У свою чергу відповідно до ст. 141 СК України «1. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини». Ст.ст. 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Це означає, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Батьки, інші члени сімї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобовязані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Статтями 151, 153, 157159 Сімейного кодексу України передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 160 СК України Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Ст. 11 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 р. покладає на держави зобовязання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Російською Федерацією з 01.06.2012 р. «Переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування». Відповідно до п. 4 [PERSON] Пленуму ВСС України «Про практику розгляду судами цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція)» від 17.10.2014 р. «У Гаазькій Конвенції визначено поняття «незаконне переміщення» або «утримування дитини». На практиці у таких справах дитину вивозить або відмовляється повернути до держави постійного проживання один із батьків. У Гаазькій Конвенції вживаються поняття «право піклування» і «право доступу», тлумачення яких обмежено виключно цілями Конвенції. Так, право піклування означає сукупність прав, які стосуються турботи про дитину, зокрема, право опікуна визначати місце проживання дитини. Право доступу включає право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати її на обмежений час у інше місце, ніж місце постійного проживання (ст. 5 Конвенції»). Відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання». Судом встановлено, що 05.09.2015 року відповідачка [PERSON] вивезла з території України малолітню доньку [PERSON] за згодою батька [PERSON] на тимчасове вивезення для відпочинку, але відповідачка незаконно, без згоди батька [PERSON], утримує дитину [PERSON] на території Російської Федерації у місті Москві і не повертає більше двох років в Україну за місцем постійного проживання, чим порушує права дитини [PERSON] і батька дитини [PERSON]. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 162 СК України «Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання». Відповідно до ч. 1 ст. 11 Конвенції «Судові й адміністративні органи Договірних держав без затримок здійснюють усі процедури для повернення дітей». Разом з тим, суд вважає, що в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, слід відмовити. Так, згідно до згідно до ч. 2 ст. 162 СК України «Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала». З матеріалів справи та з пояснень позивача вбачається, що місце проживання дитини було визначено з матірю, [PERSON], за адресою [ADDRESS]. Таким чином, позивач, як особа, з якою не проживала малолітня дитини, не має право на відшкодування моральної шкоди за правилами ч. 2 ст. 162 СК України. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено, що позивачем було сплачено суму судового збору в розмірі 1102,42 грн. Враховуючи, що згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, суд, з урахуванням принципу пропорційності, вважає за доцільне стягнути судовий збір в розмірі 551,21 гривень.

Outcome: partial