Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вищевказаним позовом звернувся позивач та просив суд: встановити факт родинних відносин між ним та [PERSON], а саме, що він є рідним братом [PERSON]; визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS], у порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовував тими обставинами, що він є рідним братом померлої [PERSON] та єдиним спадкоємцем за законом, що прийняв її спадщину. Виконуючий обов'язки завідувача Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, оскільки померла не мала правовстановлюючого документу на нього. В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача Кипячківської сільської ради Миронівського району Київської області в судове засідання не з'явився. В надісланій до суду заяві сільський голова Коломієць С.П. просила слухати справу у відсутності представника сільської ради, вказала, що позовні вимоги визнає. Представник третьої особи Миронівської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився. Виконуючий обов'язки начальника відділу державної реєстрації Миронівської районної державної адміністрації Гнітецька А.М. надіслала лист, у якому просила розгляд справи проводити без участі представника відділу, вказала, що з позовом згідна. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 20 січня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, [INFO] померла [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис під № 8 (а.с 10). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя, [PERSON], у зв'язку із укладенням 13 листопада 1969 року шлюбу з [PERSON], змінила своє дошлюбне прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 15). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим повторно 26 листопада 1963 року Кагарлицьким райбюро ЗАГС Київської області, актовий запис № 419, [INFO] народилася [PERSON], матір'ю якої була «[PERSON]», а батьком «[PERSON]» (а.с. 14). У вказаному свідоцтві про народження спадкодавця запис імені її батька зроблено на російській мові. В перекладі на українську мову ім'я «[PERSON]» може звучати як «[PERSON]» «[PERSON]» «[PERSON]». Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим повторно 10 березня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Миронівського РУЮ Київської області, актовий запис № 8, [INFO] народився [PERSON], матір'ю якого була [PERSON], а батьком [PERSON] (а.с. 13). Порівнюючи записи прізвища, ім'я та по батькові батьків позивача і спадкодавця, зроблені в їх свідоцтвах про народження, суд приходить до висновку, що це одні і ті ж особи. Розбіжності між документальними записами імені їх батька виникли у зв'язку із його міжмовних перетвореннях, внаслідок неправомірного застосування етимологічного принципу без урахування походження прізвища. Таким чином під час розгляду справи судом встановлено, що позивач є рідним братом померлої [INFO] [PERSON], оскільки вони мають спільних батьків. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є визнання судом цього права. Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання права на власність, особа право якої порушується, оспорюється чи не визнається має право звернутися до суду по його захист шляхом визнання такого права. Згідно з ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до пункту 4.15 ч. 1 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 Цивільного кодексу України). Спадкоємцями за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1222-1223 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 1262 Цивільного кодексу України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати. Таким чином, позивач є спадкоємцем померлої [PERSON] за законом другої черги. Згідно з ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивач 02 лютого 2016 року звернувся до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини померлої сестри [PERSON] (а.с. 42). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 Цивільного кодексу України). Згідно з довідкою, виданою виконкомом Кипячківської сільської ради Миронівського району від 08 вересня 2016 року № 308, [PERSON] з 1980 року була власником житлового будинку по [ADDRESS], про що в погосподарських книгах зроблено відповідні записи (а.с. 16). Запис в погосподарській книзі може бути доказом права власності на будинок, якщо він зроблений до 19 січня 1996 року. Оскільки саме в цей день втратила чинність Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства УРСР. Відповідно до цієї інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. При вирішенні цього спору суд керується законодавством, яке регулювало виникнення у спадкодавця права на житловий будинок, зокрема, положеннями Закону СРСР «Про власність в СРСР» від 1990 року, Законом України «Про власність» від 1991 року, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Згідно з ст. 3 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності можуть бути земля, будівлі, споруди та інше майно. Статтею 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» встановлено, що у власності громадян можуть бути жилі будинки. Статтю 6 Закону СРСР «Про власність в СРСР» передбачено, що власність громадян створюється і примножується за рахунок інших трудових доходів. Для ведення селянського й особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилих будинків і задоволення інших потреб, передбачених законом, громадянам надається земля в довічне успадковуване володіння. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Отже, запис померлої [PERSON] в книгах погосподарського обліку з 1980 року в якості власника домогосподарства по [ADDRESS] підтверджує факт належності спірного будинку саме їй. У матеріалах справи відсутні докази того, що спадкодавець [PERSON] втратила право власності на вказану нерухомість. Виникнення у спадкоємця права на спадщину зумовлює його входження до складу спадщини після смерті спадкоємця. Позивач звернувся за судовим захистом у зв'язку із невизнанням державним нотаріусом його права на отримання в порядку спадкування права власності на спірний будинок (а.с. 17). Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 Цивільного кодексу України). Частиною 1 статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна. Відповідно до копії спадкової справи померлої [PERSON], позивач є єдиним спадкоємцем за законом, що в строк, передбачений ст. 1270 Цивільного кодексу України, прийняв її спадщину (а.с. 41-49). Частиною 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач відповідно до ст. ст. 1216, 1218, 1222, 1223, 1262, та ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України отримав право власності на майно спадкодавця, в тому числі і право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS], у порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON]. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 3, 6, 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР», ст. 12 Закону України «Про власність», ст. ст. 16, 328, 392, 1216, 1217, 1218, 1222, 1223, 1262, 1268, 1270, 1296, 1297 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved