Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІН-ТАЙМ» відповідно до якого позивач просить суд стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 3662,80 грн., стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 64831,56 грн. Позивач в обґрунтування позову зазначила, що у період з 13 жовтня 2017 року по 28 лютого 2020 року вона перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ІН-ТАЙМ». 28 лютого 2020 року позивач була звільнена за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею 14-річного віку за ч. 1 ст. 38 КЗпП, на підставі наказу №28/186-к від 28.02.2020 року. Під час її знаходження у трудових відносинах з Відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 3662,80 грн., що підтверджується банківською випискою. У порушення 1 ст. 116 КЗпП України в день звільнення, а саме 28.02.2020 р., відповідач остаточний розрахунок з позивачем не провів. Станом на 02.08.2021 року сума заборгованості по заробітній платі Відповідача перед Позивачем складає 3 662.80 грн. Посилаючись на вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, та Порядок обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. [PERSON] зазначає, що оскільки відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 354 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який на день звернення до суду складає 64831,56 грн. Середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи склала 7691,90 грн. (за січень 2020 р. 3904,25 грн. + за грудень 2019 р. 3787,65 грн.). За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача складає 183,14 грн. =(7 691,90 грн. / 42 фактично відпрацьовані дні (грудень 2019 р. - 21 р.д. + січень 2020 р. - 21 р.д.), період, за який слід стягувати середній заробіток, - з 29.02.2020 року (наступний день після звільнення) по день ухвалення рішення включно. Ухвалою від 13.08.2021 року суддя прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі, а також відповідно до ст. 274 ЦПК України вирішила розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження. Копію ухвали від 13.08.2021 року, копію позовної заяви з матеріалами позову, направлено відповідачу за місцем його реєстрації, що підтверджується поштовим повідомленням, яке знаходиться в матеріалах справи. Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Оскільки ухвала суду про відкриття провадження від 13.08.2021 року направлялась відповідачу за зареєстрованим місцем знаходження, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі та встановлення строку для подання відзиву. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами, у зв`язку з відсутністю клопотання сторін про інше, відповідно до положень ст. ст. 274-279 ЦПК України. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, просила розглянути справу без її участі. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач повідомлений судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини. У період з 13 жовтня 2017 року по 28 лютого 2020 року, [PERSON] , знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «ІН-ТАЙМ» на посаді молодшого фахівця контакт-центру, згодом переведена на посаду фахівця відділу по роботі з клієнтами, про що зроблені відповідні записи в трудовій книжці (а.с.9). 28 лютого 2020 року [PERSON] звільнена за власним бажанням, по догляду за дитиною, до досягення нею 14-річного віку, згідно із ст.38 КЗпП України на підставі наказу №28/186к від 28.02.2020 (а.с.9). Відповідачем, після звільнення [PERSON] , не виплачена заробітна плата в сумі 3 662,80 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с.10-14). Відповідно до ч.1ст.47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч.1ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29липня 1993 року №58, днем звільнення є останній день роботи. Як встановлено судом останнім днем роботи позивача необхідно рахувати 28 лютого 2020 року. У день звільнення працівнику за нормами трудового законодавства має бути видана заробітна плата, включаючи плату за останній день роботи та компенсація за невикористані дні відпустки. Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (ч. 1ст. 21 КЗпП України), обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Позивач стверджує про невиплату заробітної плати за лютий 2020 року. Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1ст.76 ЦПК України). Як вбачається з банківської виписки ТОВ «Ін-Тайм» виплатило [PERSON] за листопад 2019 року 3780,70 грн. заробітку, за грудень 2019 року 3787,65 грн. заробітку, за січень 2020 року 3904,25 грн. заробітку. За лютий 2020 року відсутні виплати. Відповідачем не виконано ухвалу суду від 13.08.2021 про витребування довідки про заборгованість по заробітній платі [PERSON] за період з 13.10.2017 року по 28.02.202 рік. Ураховуючи, що відповідачем не надано суду доказів виплати позивачу заробітної плати, тому суд на підставі досліджених доказів вважає встановленим факт заборгованості по заробітній платі за лютий 2020 року в розмірі 3662,80 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. За правилами абзацу 3 п.2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно із абзацом 1 п.8 розділу ІV вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Оскільки [PERSON] була звільнена з ТОВ «ІН-Тайм» 28 лютого 2020 року, а заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, розрахунковим періодом для визначення середньої заробітної плати є грудень 2019 року січень 2020 року. Середній заробіток за день складає (3787,65+ 3904,25) / 42 = 183,14 грн. З 29 лютого 2020 року по день винесення рішення 28 жовтня 2021 року минуло 416 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення складає 76186,24 грн. (416 х 183,14). Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Оскільки суд задовольняє позов [PERSON] , який звільнений від сплати судових витрат при поданні позову, то у відповідності з вимогами, передбаченими статтею 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави в сумі 908 грн. згідно із Законом України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved