Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

До Малиновського районного суду м.Одеси звернувся [PERSON] з позовом до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім»єю та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що стосунки між ним та [PERSON] виникли з початку 2008 року, в той час він офіційно не працював та займався різного роду ремонтними роботами в квартирах замовників. Під час ремонту у квартирі [ADDRESS], яка належала [PERSON], яка була самотньою жінкою, вони з нею здружилися, вона постійно скаржилася на відсутність у неї родичів і запропонувала йому проживати з березня 2008 року з нею однією сім»єю. Вони вели спільне господарство, були пов»язані спільним побутом, він здійснював за нею постійний догляд, піклувався про неї, проводив деякі ремонтні роботи у квартирі. В подальшому 10.10.2012р. [PERSON] зареєструвала його у вказаній квартирі. 15.07.2013р. [PERSON] померла і її похованням теж займався позивач. Однак, після її смерті, звернувшись до нотаріуса за оформленням права на спадщину, він отримав відмову, оскільки не було надано рішення суду про встановлення факту проживання однією сім»єю. Посилаючись на викладене, позивач просив встановити факт його проживання з [PERSON] однією сім»єю з 01.03.2008р. по день смерті [PERSON], а саме по 15.07.2013р. та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Також в провадженні Малиновського районного суду м.Одеси знаходиться справа за позовом Одеської міської ради до [PERSON] про визнання спадщини після померлої [PERSON] відумерлою, передачу квартири [ADDRESS] у власність територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради та виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS], в якій позивач вказував на те, що оскільки [PERSON] померла 15.07.2013р., спадкоємців за законом і за заповітом у неї немає, спадщину, яка відкрилася після її смерті, яка складається з квартири [ADDRESS], слід визнати відумерлою, передати її у власність територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], як особу, що не має правових підстав для проживання (перебування) у зазначеній квартирі. Ухвалою Малиновськоого районного суду м.Одеси від 06.12.2016р. обидві справи об»єднані в одне провадження. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити, в задоволенні позову Одеської міської ради просили відмовити. Представник Одеської міської ради свій позов підтримав, заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд прийшов до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та про відмову в задоволенні позову Одеської міської ради з наступних підстав. За життя [PERSON] належала квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 13.02.2007р. та зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 01.06.2007р., в якій вона була зареєстрована з 27.01.1967р., про що свідчить копія довідки про склад сім»ї та реєстрацію від 20.01.2016р. №157. Також у цій квартирі з 10.10.2012р. був зареєстрований [PERSON] в якості піднаймача. 15.07.2013р. [PERSON] померла, про що 16.07.2013р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було вчинено актовий запис №6928. В матеріалах справи наявний договір-замовлення на організацію та проведення поховання [PERSON] від 16.07.2013р., в якому замовником вказано [PERSON] а також є квитанція про сплату витрат на поховання. Після її смерті відкрилася спадщину на квартиру [ADDRESS]. 20.01.2016р. до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] та була заведена спадкова справа № 3/2016, копія якої є в матеріалах справи. Інших осіб, які б претендували на спадщину судом не встановлено. Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 25.03.2016р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було те, що заявником не надано документів, що підтверджують право на закликання його до спадкоємства, тобто не було рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту проживання однією сім»єю не менш, ніж п»ять років до часу відкриття спадщини. У відповідності до ст.ст. 1216,1217, 1258, 1264 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» N 7 від 30.05.2008р. при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. За період з 2008р. до 15.07.2013р., тобто до смерті [PERSON] ні позивач, ні [PERSON] в зареєстрованих шлюбах не знаходилися, про що свідчить копія паспорта позивача [PERSON], копія свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Радивилівського районного управління юстиції у Рівненській області 25.04.2016р., в якому вказано, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 30.07.2003р., актовий запис №49 а також повідомлення управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції в Одеській області від 29.04.2016р. про відсутність актового запису про шлюб [PERSON] Згідно ст.ст.1268, 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Допитана в судовому засіданні свідок позивача [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] та [PERSON], оскільки вони проживають в одному будинку, а їхні квартири знаходяться на одній площадці. [PERSON] свідок знала з 1966 року, оскільки вони разом працювали. [PERSON] проживала в [INFO] одна до весни 2008 року, родичів та сім»ї у неї не було. Весною 2008 року свідок познайомилася з [PERSON], так як він робив ремонт у квартирі [PERSON] а потім [PERSON] його представила як свого цивільного чоловіка. Вони жили дружно, ходили в гості до свідка, в 2008 році святкували день народження [PERSON] та новий рік, він піклувався про неї і [PERSON] казала свідку, що їй пощастило на старості років, що вона зустріла такого чоловіка. [PERSON] постійно проживав з [PERSON] з 2008р. як одна сім»я до самої її смерті, в квартирі знаходяться його речі і зараз він там продовжує проживати. Свідок [PERSON], яка також є сусідкою позивача, підтвердила, що [PERSON] в 2008 році зустріла позивача, вони стали проживати однією сім»єю, вели спільне господарство, ходили на базар, він робив у квартирі ремонт, придбав ліжко, тумбу, пральну машину, телевізор, поміняв сантехніку, все це свідок бачила особисто. [PERSON] того, [PERSON] сама представила [PERSON] як свого цивільного чоловіка. Також зазначала, що за життя [PERSON] не хотіла йти до лікарів, за нею доглядав [PERSON], в подальшому в липні 2013 року свідок разом з [PERSON] знайшли її у квартирі, викликали швидку допомогу і [PERSON] забрали до лікарні, вона хворіла недовго а потім померла. В лікарні її відвідував [PERSON] Показання даного свідка також підтверджуються фотографією, яка є в матеріалах справи. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] вказувала, що з позивачем знайома з 2007 року, оскільки він робив у неї у квартирі ремонт. Оскільки [PERSON] ніколи у своїй квартирі [ADDRESS] ремонту не робила, свідок запропонувала їй , щоб [PERSON] зробив ремонт і їй так вони з початку 2008р. стали проживати у квартирі [PERSON] однією сім»єю. [PERSON] зробив там косметичний ремонт, купив деякі меблі, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, в березні 2008 року вони святкували день народження позивача у квартирі [PERSON], яка вважала його своїм чоловіком. Коли [PERSON] померла, всі витрати на її поховання сплатив [PERSON] Таким чином, надані позивачем докази свідчать про те, що він з березня 2008 року і до смерті [PERSON] а також в подальшому дійсно проживав з померлою однією сім»єю, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, позивач піклувався про [PERSON], тому у суду не виникає сумнівів щодо задоволення вимог позивача про встановлення факту проживання однією сім»єю. В судовому засіданні представник Одеської міської ради заявляла, що позивач був зареєстрований у спірній квартирі лише у 2012 році а показання свідків вона розцінює критично, однак суду не було надано інших доказів, які б спростовували все вищевикладене. Згідно ст. 1277 Цивільного кодексу України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. . Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Оскільки судом встановлено, що позивач фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON], з якою він більш ніж п»ять років до її смерті проживав однією сім»єю, його слід вважати спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом. Згідно ст.ст.1212,1213 Цивільного кодексу України, на яку посилається Одеська міська рада, як на підставу своїх позовних вимог щодо визнання спадщини відумерлою, передачі квартири у власність територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради та вселення [PERSON] зі спірної квартири, вказує на те, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов'язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу. Якщо власниками відумерлого майна стали декілька територіальних громад, вимоги кредиторів спадкодавця задовольняються територіальними громадами пропорційно до вартості відумерлого майна, набутого у власність кожною з них. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу. Оскільки судом встановлено факт проживання позивача з померлою та факт прийняття ним спадщини після смерті [PERSON], позовні вимоги Одеської міської ради є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. У відповідності до вимог ст.8-1, ст.49 Закону України «Про нотаріат» (в редакції станом на 15.07.2013р.) будь-яке втручання в діяльність нотаріуса, зокрема з метою перешкоджання виконанню ним своїх обов'язків або спонукання до вчинення ним неправомірних дій, у тому числі вимагання від нього, його помічника, інших працівників, які знаходяться у трудових відносинах з нотаріусом, відомостей, що становлять нотаріальну таємницю, забороняється і тягне за собою відповідальність відповідно до законодавства. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Єдиною підставою, вказаною у постанові приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 25.03.2016р., про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину по закону слугувала відсутність документів, що підтверджують право на закликання його до спадкоємства, тобто не було рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту проживання однією сім»єю не менш, ніж п»ять років до часу відкриття спадщини. Посилаючись на вищевикладене, суд прийшов до висновку про те, що оскільки позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю підлягають задоволенню, у позивача є можливість отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом, а тому відмовляє в задоволенні вимог щодо визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Outcome: partial