Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 10.02.2020 року надійшла позовна заява [PERSON] , відповідно якої просила визнати недійсним підпункт 2.8.1 пункту 2.8 Кредитного договору №500524883 від 12.11.2014 року, визнати кредитний договір №500524883 від 12.12.2014 року виконаним. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.02.2020 року позовну було залишено без руху. 17.02.2020 року до суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно якої позивачка просила недійсним підпункт 2.8.1 пункту 2.8 Кредитного договору №500524883 від 12.11.2014 року; визнати кредитний договір №500524883 від 12.12.2014 року виконаним; стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] суму безпідставно отриманої переплати по кредитному договору №500524883 від 12.12.2014 року у розмірі 17930,68 грн., три проценти річних у сумі 1823,97 грн., інфляційні втрати у розмірі 12923,02 грн. та судові витрати у розмірі 7551,40 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 12.11.2014 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №500524883, відповідно до якого відповідач повинен був надати позивачу кредитні кошти у сумі 67773,32 грн., піл 0,01% річних за користування кредитними коштами, із кінцевим строком повернення до 13.11.2019 року. При цьому представник позивача зазначає, що зазначений кредитний договір є споживчим, оскільки він був укладений від імені позивача як фізичної особи, з метою задоволення його особистих потреб про зо безпосередньо вбачається з його змісту, а саме з п. 2.4 - кредит надається позичальнику для власних потреб і жодним чином не пов`язаний з підприємницькою діяльністю чи виконанням позивачем обов`язків як найманим працівником. На виконання умов вказаного договору ПАТ «Альфа-Банк» перерахував на рахунок [PERSON] 56011 грн. Решту грошових коштів відповідач перерахував на рахунок № [NUMBER] , відкритий в ПАТ «Альфа-Банк» для оплати страхового платежу згідно з умовами комплексного договору добровільного страхування ризиків позичальника №006.5005244883.111 від 12.11.2014 року у сумі 11762,31 грн. до якого у позивача був відсутній доступ. Між тим, позивач зазначає, що ніякого договору добровільного страхування ризиків позичальника не укладав і вказану суму, призначених для оплати страховки, грошових коштів від Банка не отримував, тому Банк по-перше не може її вимагати від позичальника, а по-друге вказана сума -11762,31 грн. разом з рештою суми - є переплатою по кредитному договору та підлягає поверненню оскільки отримана Банком без належної правової підстави. Представник позивача зазначає, що у період з 12.11.2014 року по 20.12.2016 року позивач по повному обсязі виконав умови договору кредиту щодо сплати тіла кредиту та відсотків, сплативши 73975,00 грн. Розмір відсотків за договором, у відповідності до п.2.2 складає 16,66 грн., які сплачені достроково у повному обсязі. Підпункт 2.8.1 п.2.8 Кредитного договору містить вимогу щодо сплати на користь Банку щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом у розмірі 2,54% від суми виданого кредиту. Вказана вимога, на думку Позивача, містить суперечливі та дискримінаційні по відношенню до нього умови, суперечить ст. 55 Закону України Про банки і банківську діяльність» та положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Банком фактично не надано інформації про реальну процентну ставку та розмір абсолютного подорожчання кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту, внаслідок чого Позивача було введено в оману щодо істотної умови договору - його ціни. Крім зазначених обмежень, що містяться в діючому законодавстві позивач звертає увагу, що ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» забороняє банкам вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг, як обов`язкову умову надання банківських послуг. Оскільки, позичальником сплачено в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором 73975,00 грн. замість 56011 грн. (тіло кредиту) + 16,66 грн. (проценти за кредитом) = 56027,66 грн., тому позивач вважає, що відповідач повинен повернути позивачу 17947,34 грн., оскільки ці кошти отримані ним без належної правової підстави. При цьому, при прострочені виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних грошей, нараховуються три проценти річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Таким чином, Банк крім суми переплати у розмірі 17930,68 грн. повинен ще сплатити позичальнику три проценти річних у сумі 1823,97 грн. та 12923,02 грн. інфляційних втрат передбачені ст. 625 ЦК України, що у сумі складає 32677,67 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.02.2020 року було призначено до розгляду справу в порядку загального позовного провадження. 02.03.2020 року представником позивача надано уточнена позовна заява. В підготовче засідання 24.03.2020 року сторони по справі не з`явились, підготовче засідання відкладено на 14.05.2020 року у зв`язку з запровадженням карантину на території України. 30.04.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого зазначено, що сторони вільні заключенні договору та визначення його умов на власний розсуд. Перед заключенням договору кредиту, сторона була повідомлена щодо всіх істотних умов, скупною вартістю кредиту, графіком, тобто всією інформацією, що передбачено діючим законодавством. Також представник відповідача зазначив, що станом на дату звернення до суду зобов`язання за кредитним договором не врегульовані, заборгованість за кредитним договором не погашена, а відтак відсутні підстави для визнання кредитного договору припиненим. В підготовче засідання 14.05.2020 року сторони по справі не з`явились, представник відповідача надав клопотання про відкладення розгляду справи. В судовому засіданні, призначеному на 23.06.2020 року представник відповідача не заперечував проти призначення справи до судового розгляду, позивач в судове засідання не з`явився, суд належним чином сповіщав про день, час та місце засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до слухання по суті. 15.09.2020 року до суду надійшла заява представника відповідача про застосування строку позовної давності, в обґрунтування чого зазначено, що сторони вільні заключенні договору та визначення його умов на власний розсуд. Перед заключенням договору кредиту, сторона була повідомлена щодо всіх істотних умов, скупною вартістю кредиту, графіком, тобто всією інформацією, що передбачено діючим законодавством. Представник відповідача звернув увагу суду, що кредитний договір №500524883 укладений 12.11.2014 року, з позовною заявою сторона звернулась в лютому 2020 року, тобто з дня укладення кредитного договору до дня звернення із вимогою до суду минуло 6 років, що перевищує загальну позовну давність. В судове засідання 15.09.2020 року з`явились представник позивача Кійко О.В., який підтримав позовну заяву у повному обсязі, просив задовольнити її та представник відповідача Борщенко К.Ю., який звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності та просив відмовити у задоволені позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.11.2014 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №500524883, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредитні кошти у сумі 67773,32 грн., Згідно п.2.2 кредитного договору визначена фіксована процентна ставка 0,01% річних. Дата повернення Кредиту визначена п.2.3 кредитного договору, а саме дата припинення нарахування відсотків та нарахування комісії до 13.11.2019 року. Відповідно п.п. 2.8.1. п.2.8 Комісійна винагорода банку за управління кредитом становить 2,54% - за період з 1-го місяця користування Кредитом по 60-й місяць користування кредитом від суми Кредиту. При зверненні до суду із дійсним позовом, [PERSON] зазначила, що п.п. 2.8.1. п.2.8 кредитного договору містить суперечливі та дискримінаційні по відношенню до нього умови, суперечить ст. 55 Закону України Про банки і банківську діяльність» та положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Банком фактично не надано інформації про реальну процентну ставку та розмір абсолютного подорожчання кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту, внаслідок чого Позивача було введено в оману щодо істотної умови договору - його ціни. Крім зазначених обмежень, що містяться в діючому законодавстві позивач звертає увагу, що ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» забороняє банкам вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг, як обов`язкову умову надання банківських послуг. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме що зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Помилка щодо прав та обов`язків сторін часто супроводжує помилку щодо природи правочину, однак може мати й самостійне значення. При цьому варто брати до уваги, якщо помилка щодо прав та обов`язків викликана незнанням закону чи неправильним його тлумаченням однією зі сторін, то вона не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, помилка щодо прав та обов`язків сторін може виникати внаслідок неправильного тлумачення умов договору однією зі сторін. Судом встановлено, що на момент укладення кредитного договору [PERSON] мала повний обсяг цивільної дієздатності на час укладення кредитного договору, так само й оскаржуваного підпункту договору і не була обмежена ніякими обставинами. Аналізуючи оспорюваний підпункт договору, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені спірним договором, вбачається, що умови договору викладені коротко, лаконічно та не двозначно, при підписанні договору [PERSON] погодилась із умовами цього договору, що вказує на усвідомлення [PERSON] на момент укладення правочину його правової природи та юридичних наслідків. Відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальний строк позовної давності у три роки, який поширюється на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк, або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності, і не залежить від суб`єктивного складу відносин. Згідно зі ст. 261 Цивільного кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно ч. 5 ЦК України, порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає, що у позивача були поважні причини пропуску строку позовної давності. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України». Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення. За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п. 53 рішення). П.26 постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 визначено, що причини пропуску строку позовної давності є предметом доказування під час судового розгляду й підлягають установленню при ухваленні рішення. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.6 постанови Пленуму ВС «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, установивши, що строк для звернення із позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову із цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений. Втім, процесуальний Закон не дає визначення терміну «поважні причини». Однак в Рішенні Верховного суду України від 13.09.2006 року по справі № 6-26370кс0 (№ в ЄДРСРУ 135558) вказане наступне: «Поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим». Питання про поважність причин пропуску процесуального строку оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку (Постанова ВСУ від 30.09.2015 року по справі № 21-2231а15), разом з цим суд повинен обґрунтувати свою позицію відповідними доводами, а не лише зазначити «визнати поважними причини пропуску процесуальних строків» (Ухвала ВСУ від 26.01.06 справа № N 6-7307кс04). Оскільки в уточненій позовній заяві позивачка не ставить питання щодо поновлення пропущених строків звернення до суду, то даним обставинам суд відповідної оцінки не надає. Судом також розглянуто та досліджено заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності. При цьому суд враховує наступне. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за його недоведенністю. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позовна заява в частині вимоги про визнання недійсним підпункту кредитного договору є необґрунтованою, а тому відмовляючи у задоволенні цієї вимоги, підстав для задоволення вимог щодо визнання кредитного договору виконаним та стягнення безпідставно отриманих переплат також відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed