Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду Донецької області 26.12.2014 р. звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, припинення та визнання права власності, посилаючись на те, що [INFO] померла мати позивача та відповідача [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина та сторони по справі є спадкоємцями першої черги по закону. В установлений законом строк позивач звернулася до Першої Слов'янської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Під час витребування документів. Необхідних для прийняття спадщини позивач 20.11.2014 р. отримала довідку № 1994-2/045/01 КП «БТІ м. Слов'янська», з якої її стало відомо про те, що 15.02.2011 р. між мамою та відповідачем був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] і на підставі цього договору право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем 18.02.2011 р. Вважає вказаний вище договір дарування недійсним з тих підстав, що у 2004 р. у мами стався інсульт, вона перебувала на стаціонарному лікуванні, з того часу у неї погіршився стан здоров'я, при спілкуванні у її відповідях та поведінці була неадекватність, спостерігалась загальмованість мислення, зниження пам'яті. В наступному мати неодноразово перебувала на лікуванні, де її також було ампутовано ногу. Захворювання матері вплинули на її психічний стан і за станом здоров'я вона на момент укладання договору дарування квартири не могла керувати своїми діями, усвідомлювати їх значення та наслідки. Тому договір дарування від 15.02.2011 р. є недійсним і порушує права позивача як спадкоємця на спадкове майно. Оскільки про укладення спадкового договору дарування та про порушення своїх прав як спадкоємця позивачу стало відомо 20.11.2014 р., а тому просить визнати поважними причини пропуску строку позовної давності на оспорювання договору дарування. Просить суд визнати недійсним укладений 15 лютого 2011 року між померлою [INFO] [PERSON] та [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори по реєстру № 2-401 та припинити право власності на цю квартиру [PERSON], а також визнати за позивачем в порядку спадкування після померлої [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. 15.04.2015 р. позивач уточнила позовні вимоги, визначила ціну позову 33802,00 грн., просила визнати поважною причину пропуску строку позовної давності на оспорювання договору дарування від 15.02.2011 року; визнати недійсним укладений 15 лютого 2011 року між померлою [INFO] [PERSON] та [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори по реєстру № 2-401, а також визнати за позивачем в порядку спадкування після померлої [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS] загальною площею 35,0 кв.м, житловою площею 18,0 кв.м, що складається з однієї житлової кімнати загальною вартістю 67604,00 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала повністю, прохала їх задовольнити, посилаючись на те, що мати [PERSON] при житті ї казала, що квартиру заповіла на двох з сестрою (відповідачем). При житті матері відповідач перебувала на її утриманні, забирала у матері пенсію, разом із сином відповідача били маму, але доказів цього немає, до правоохоронних органів ніхто не звертався. Мати мала порушення координації, не відразу впізнавала її, по декілька разів питала одне й те саме, до лікарів не зверталася. Інсульт у матері стався на 6-7 років до смерті. Про інсульт матері вона не знала, бо перебувала на заробітках у м. Москва з 2000 до 2009 року з перервами на декілька місяців. Мами завжди була знервована, могла вчинити сварку на рівному місті, тому вона намагалася менше з нею спілкуватися для уникнення конфліктів. На похорони до мами не приїхала, бо була війна, відстань від її міста до матері близько 100 км. Інсульт у матері стався у 2004 році, хоча у картці, яку вона побачила під час слухання справи у суді, записано 2009 рік. Про заповіти матері 1996 та 2007 років дізналася вже у суді. Неадекватність поведінки матері спостерігалася з її 50-річного віку, на час смерті матері було 84 роки. Від матері вона не відмовлялася та спілкувалася з нею. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, прохала їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник Дегтярьов В.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що про договір дарування позивач не знала, оскільки не спілкувалася з матір'ю, не надавала її допомогу з осені 2010 року. Восени 2010 р. сестра [PERSON] влаштувала матері скандал, вимагала переписати на неї квартиру. Мати була адекватною, працездатною жінкою, працювала у санаторії «Святі Гори» до 2004 року, потім до 2009 року прибирала біля кіоску, майже до смерті вона обслуговувала себе сама. У 2009 році у матері стався інсульт, після цього вона переїхала до неї, доглядала за нею, надавала допомогу по господарству, оплачувала комунальні послуги, допомагала грошима. Позивач завжди сварилася з матір'ю, постійно докоряла, що та не дала їй належної освіти. У 2010 році позивача вимагала від матері переоформити на неї квартиру, а після відмови влаштувала скандал та 3 роки 8 місяців не спілкувалася з матір'ю, не приїхала навіть на похорони, які оплатила та організувала відповідач. За ініціативою матері відповідач була зареєстрована у спірній квартирі, мати оформила у 2007 році на неї заповіт, а у 2011 році оформила договір дарування, оскільки її сказали, що заповіт можливо оспорити. У квартирі вона зробила ремонт, замінила балкон, вікна. Мати була малоосвіченою, мала 4 класи освіти та усі комунальні платежі до звільнення її з роботи утримувалися із заробітної плати, а після цього вона та син допомагали сплачувати комунальні послуги. Після інсульту у матері було тремтіння рук та на час підписання договору дарування було захворювання очей «катаракта», тому усі документи, у тому числі довіреність та договір дарування за неї підписувала сусідка [PERSON]. Під час підписання спірного договору мати розуміла свої дії та керувала ними, це з'ясовував нотаріус. Приблизно у 1995-1996 році мати приїхала до сестри у м. Світлодар, сестра знову докоряла матері що та нічого її у житті не дала, не вивчила, внаслідок чого мати пішла з будинку та вона її знайшла на лавочці у парку біля водойми, мати сказала, що її хотілося втопитися через докори сестри. Реальних спроб втопитися у матері не було, вона це сказала на словах. До лікарів вони не зверталися, вона дала матері заспокійливий засіб та вранці вона поїхала додому. Відповідач лише 16 чи 17.05.2014 р. приїхала на 2 години до матері у лікарню до м. Кр.Лиман, де матері ампутували ногу, вони трохи поспілкувалися, позивач попросила пробачення та поїхала, оскільки мати була ще слабою після операції. У письмових поясненнях та запереченнях представник відповідача адвокат Дегтярьов В.В. додатково зазначив, що згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та судової практики висновок для визнання правочину недійсним може бути зроблено, якщо встановлена абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Вважає, що проведеною по справі амбулаторною судово-психіатричною експертизою не надано категоричного висновку про те, що досліджувана [PERSON] під час укладення спірного договору 15.02.2011 року не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Експерт [PERSON] також не довела наявність безумовного факту перебування досліджуваної під час підписання спірного договору в такому стані, а лише зазначила в якості доказу такого стану прогресування хвороби [PERSON] внаслідок перенесеного інсульту у 2009 році. Проте в матеріалах справи містяться покази свідків, письмові докази, у тому числі встановлений факт перевірки державним нотаріусом [PERSON] при посвідченні угоди дієздатності дарувальника, в зв'язку з чим відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним. У висновку судово-психіатричної експертизи зазначено, що [PERSON] на період укладення договору дарування квартири 15.02.2011 року страждала органічним розладом особистості судинного ґенезу з помірно вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням особистості і така ступінь проявлення інтелектуально-мнестичного зниження особистості органічного (судинного) ґенезу позбавляла досліджувану здатності в момент підписання договору розуміти значення своїх дій та керувати ними. Проте в ухвалах ВССУ від 02.11.2011р. та від 26.09.2012р. містяться висновки судово-психіатричних експертиз щодо захворювання певних осіб з ідентичним, як і по даній справі діагнозом, але цими судами вони не визнані як належні та допустимі докази. Наведені в акті експертизи висновки та надані докази не дають законних підстав для задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст.ст. 10,11,60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. [INFO] померла [PERSON] у віці 84 років, актовий запис № 30 від 16.06.2014 р., реєстрацію проведено виконавчим комітетом Святогірської міської ради м. Слов'янськ Донецької області, дублікат свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] виданий 18.11.2014 р. відділом ДРАЦС по м. Слов'янську реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області (а. с. 5). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є дочками [PERSON], що підтверджено відповідними свідоцтвами про їх народження [NUMBER] та [NUMBER] ( а. с. 6,60). Відповідно до довідки № 1994-2/0.45/01 від 20.11.2014 року, виданої КП «БТІ м. Слов'янська», станом на 01.01.2013 р. право власності на квартиру [ADDRESS] м. Слов'янська зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Першою Слов'янською ДНК 15.02.2011 р. р/№ 2-401, дата реєстрації 18.02.2011 р.; [NUMBER] в книзі 2а-171 ( а. с. 8). Відповідно до фотокопії заповіту, посвідченого керуючим справами Святогірського міськвиконкому 26.03.2007 року, р/№ 50 - [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла усе своє майно [PERSON] ( а. с. 13). Згідно довіреності від 25.02.2013 р., посвідченої керуючою справами виконкому Святогірської міської ради та зареєстрованої в реєстрі за № 19, [PERSON] уповноважила [PERSON] одержувати пенсію на її ім'я ( а. с. 16). 15.02.2011 року був укладений договір дарування квартири, за умовами якого [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Через хворобу дарувальника, яка не може власноручно підписати договір, на її особисте прохання та в її присутності договір підписано [PERSON]. Цей договір посвідчений державним нотаріусом Першої Слов'янської ДНК [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2-401; зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.02.2011 р. ( а. с. 14,37,38). Згідно акту обстеження житлово-матеріальних умов від 29.09.2014 р., складеного депутатом Святогірської міської ради, [PERSON] проживала спільно з [PERSON] та разом вели спільне господарство з 04.2009 р. по [INFO] за адресою [ADDRESS], здійснювала догляд та похорони ( а. с. 15). Відповідно до квитанції № 156 від [INFO], виданої салоном ритуальних послуг м. Святогірська, [PERSON] придбано ритуальних товарів на суму 1679 грн. ( а. с. 59). З досліджених в судовому засіданні матеріалів спадкової справи № 646/2014 вбачається, що справа заведена 24.11.2014 р. Першою Слов'янською ДНК за заявою [PERSON] після померлої [INFO] [PERSON], свідоцтво про право на спадщину не видавалося ( а. с. 21-34). Постановою державного нотаріуса Першої Слов'янської ДНК від 20.04.2015р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] з тих підстав, що спадкоємцем не надано правовстановлюючий документ ( а. с. 151). Допитана в якості свідка відповідач [PERSON] дала пояснення, аналогічні її поясненням в якості відповідача. Додатково пояснила, що на час укладання договору дарування мати розуміла значення своїх дій та керувала ними, дійсно страждала низкою захворювань (катаракта та ін.), внаслідок чого за станом здоров'я сама не була здатна підписати договір. Документи для посвідчення договору дарування збирала вона на підставі довіреності. Спочатку мати просила оформити на неї опікунство, але потім після консультації у юриста її порадили оформити договір дарування, щоб сестра не могла відсудити цю квартиру. Нотаріус під час посвідчення угоди прочитав договір вголос, з'ясував її волю та посвідчив угоду, договір підписала сусідка [PERSON], оскільки мати через поганий зір та похилий вік не могла сама підписати. Про посвідчення договору дарування вона позивачу не казала. Позивач відмовилася від матері на словах, не спілкувалася з нею з 2008 року, лише по телефону тероризувала її. У 2014 році позивач приїжджала до матері у лікарню, привозила памперси та продукти, спілкувалася з нею. Нотаріусу вона не повідомила, що у матері був інсульт, оскільки не вважала це важливим, бо мати виписали з лікарні по видужанню, до психіатрів чи невропатологів не направляли. З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що [PERSON] вона знала з дитинства, коли зі своїми батьками ходили до їх родини у гості. До 2009 року вона інколи бачила [PERSON] на вулиці, остання до 2009 року працювала прибиральницею, при зустрічі казала, що втомилася та хворіє, починає забувати, погане самопочуття, її на той час було вже більше 70 років. У 2010 році влітку разом з [PERSON] вона ходила додому до [PERSON] відвідати її, але вона їх не впізнала. По квартирі вона пересувалася сама. [PERSON] зверталася до неї, але та на неї не реагувала. Коли [PERSON] дала її гостинці та подарунки, вона їх поклала та повідомила, що це подарувала її [PERSON]. Вони були у неї недовго та пішли. При цьому скарг на зір, жорстоке поводження у неї не було. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] знала більше 30 років, разом з нею працювали, спілкувалися 1-2 рази на тиждень, є кумою позивача. Остання хворіла на гіпертонію, скаржилася на головну біль, приблизно у 2008-2010 роках у неї стався інсульт, після чого стан здоров'я погіршився, порушилася координація руху, погано впізнавала знайомих на вулиці, порушено пам'ять, під час бесіди могла переходити на іншу тему, тобто поведінка була неадекватною. Після інсульту вона сама вживала їжу, в'язала. Останній раз у неї вдома була у 2009-2010 році. З її слів відомо, що вона давно падала та мала травму, на жорстоке поводження не скаржилася, про наміри суїциду від [PERSON] не чула, але про це її казали [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] спілкувалася з матір'ю кратко та поверталася від неї в сльозах, бо мати з нею не бажала спілкуватися, виганяла, казала, що [PERSON] буде незадоволена їхнім спілкуванням. До смерті останні 5 років за [PERSON] доглядала [PERSON], яка жила у матері, а [PERSON] привозила сумки з харчами, купувала ліки, бо працювала у м. Москва. Хоронила мати [PERSON], на похорони [PERSON] не приїхала, бо була війна влітку 2014 року. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є кумою позивача та знає сторони та їх мати з 1970-х років, разом із [PERSON] працювали в санаторії. У 2007-2008 році [PERSON] казала її при зустрічі, що у неї була травма голови, вона падала, після чого стала усе забувати, не впізнавала свідка на вулиці, поведінка її була в той час вже неадекватною, при зверненні до неї вона не бажала розмовляти, скаржилася, що усе забуває, що у неї погано з головою. У 2001 році вона її особисто казала, що квартиру залишить у спадок обом дочкам. Останній раз у неї вдома була наприкінці 1990х-початку 2000-х років. У 2000-х роках бачила [PERSON] з дочкою [PERSON] на вулиці, вони йшли з лікарні і у [PERSON] була зламана рука, при цьому вона сміялася. Зі слів [PERSON] її відомо, що у матері погіршився зір, вона домовилася в м. Ізюм за операцію, але мати не погодилася. В бесідах у 2007-2008 роках [PERSON] її казала, що її надоїло жити, вона кинеться під машину. Також вона казала, що [PERSON] незадоволена тим, що до матері приходить інша дочка [PERSON] [PERSON] приходила до матері завжди у відсутність [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знала [PERSON] біля 30 років, разом працювали, одночасно отримували квартири. [PERSON] завжди казала, що залишить квартиру тому з дітей, хто її догляне до смерті. У 2006 році вона у квартирі прописала дочку [PERSON], у 2007 році у виконкомі зробила на неї заповіт. Потім у [PERSON] погіршився зір, стали хворіти ноги, весь час за нею доглядала [PERSON]. Також вона казала, що старша дочка [PERSON] з нею мало спілкується, після їх спілкувань у неї погіршується стан здоров'я, викликали швидку допомогу. У 2009 році після інсульту у [PERSON] було тремтіння рук, трохи загальмована мова, погіршився зір, але вона усе розуміла, впізнавала її по голосу. Спілкувалися з нею 1-2 рази на тиждень, догляд за нею здійснювала [PERSON]. Між [PERSON] та [PERSON] були конфлікти, [PERSON] навіть відмовилась від матері. Потім від [PERSON] її стало відомо, що вона оформила договір дарування квартири на [PERSON], яка за нею доглядає, для чого вони викликали нотаріуса з м. Слов'янська. Під час їх спілкувань [PERSON] плакала через те, що у неї не склалися стосунки з дочкою [PERSON], думок про суїцид не висловлювала, лише під час хвороби у 2009 році казала, що її жити не хочеться, бо так вона хворіє і до неї таке відношення. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знала [PERSON] біля 22-х років, вона дружила з тіткою свідка. Її відомо, що між [PERSON] та [PERSON] були погані стосунки, [PERSON] постійно висловлювала матері претензії. 3-4 роки тому у [PERSON] був інсульт, глаукома, гіпертонія, пенсію її носили додому, почувала себе погано через вік та стан здоров'я. За нею постійно доглядала [PERSON] та жила останні роки з нею. [PERSON] мала намір укласти договір довічного утримання, це її відомо з її слів, також вона під час гіпертонії страждала на головні болі, порушено координацію руху. До смерті останній раз бачила [PERSON] осінню 2014 року, вони розмовляли в цей час також по телефону. В травні 2014 року у м. Кр.Лиман її ампутували ногу, а наприкінці 2014 року [PERSON] померла. До самої смерті вона сиділа в ліжку, в'язала, руки були робочі, носила окуляри та читала, про наміри суїциду її не відомо. Останній час перед смертю пам'ять її погіршилася, але спілкувалася вона нормально. Свідок [PERSON] суду пояснив, що у лютому 2011 року він працював державним нотаріусом Першої Слов'янської ДНК та за проханням відповідача [PERSON] він за місцем проживання дарувальника [PERSON] в м. Святогірську посвідчив договір дарування квартири від [PERSON] дочці [PERSON] Дарувальник була адекватна та повністю розуміла значення своїх дій, керувала ними. Він вголос прочитав договір перед підписанням. На прохання дарувальника цей договір у його присутності був підписаний сусідкою. Дієздатність він перевірив шляхом спілкування з дарувальником, відхилень не встановив. Проект договору дарування він підготовив у м. Слов'янську у приміщенні контори. Про наявність конкретної хвороби не зазначив, бо він не лікар, але у дарувальника були проблеми зору. Він не з'ясовував у дарувальника - чи страждає вона будь-якими захворюваннями та чи перебуває на обліку. До складання проекту договору він з [PERSON] не спілкувався. Дочка не повідомляла його про те, що мати перенесла інсульт та перебувала на обліку у лікарів. Якби він це знав, він би обов'язково зупинив нотаріальну дію та направив дарувальника на медичне обстеження або зробив запит до суду щодо її дієздатності та наявності встановленої опіки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою померлої [PERSON], знала її більше 40 років. У 2006 році приблизно вона зробила заповіт на дочку [PERSON]. До 2009 року [PERSON] працювала, але за стіною вона неодноразово чула бурні сварки з дочкою [PERSON] через те, що та постійно вимагала оформити квартиру на неї, починаючи з 2006 року, після чого її ставало погано, підвищувався артеріальний тиск, лікуватися вона не любила. Вона її казала, що [PERSON] з дітьми забезпечена житлом, а [PERSON] ні, хто її доглядатиме, тому вона залишить квартиру. В квітні 2009 року вона знайшла її у квартирі з інсультом, викликала швидку та лікаря, купила та дала ліки. Після лікування погіршилася мова, але вона була адекватна, після лікування мова повернулася. Доглядала за нею [PERSON], яка стала з нею жити. Дочка [PERSON] приїжджала до своєї куми у сусідній будинок, а до матері навіть не приходила, вона сама її бачила. Відносини з дочкою [PERSON] у [PERSON] були добрі, конфліктів у них не було, [PERSON] її ховала у червні 2014 року та несла усі витрати. Спочатку при житті [PERSON] зробила на [PERSON] заповіт, потім вирішила оформити договір дарування за власною ініціативою, для чого викликали нотаріуса, який у її присутності прочитав текст договору, впевнився у добровільності її волі, а підпис поставила у договорі свідок [PERSON] через те, що [PERSON] погано бачила та у неї було тремтіння правої руки, це було у 2011 році. На час підписання договору вона була адекватною, усе розуміла. [PERSON] в квартирі зробила ремонт. До інсульту [PERSON] в'язала речі доки було нормально з очима, зір погіршився за два роки до інсульту, думки про суїцид вона ніколи не висловлювала. Коли [PERSON] жила з нею останні роки, то не дозволяла її включати піч через її поганий зір для уникнення пожежі, але [PERSON] і сама не мала бажання це робити, оскільки [PERSON] усе її готувала сама. Пенсію спочатку [PERSON] отримувала сама в Ощадбанку, потім надала доручення на [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] та її дочок більше 30 років. Вона завжди відвідувала дочок та онуків, але у них з дочкою [PERSON] завжди були конфлікти. У 2006 році вона зламала руку та дочка [PERSON] її 3 місяці доглядала, після чого прописала за власним бажанням [PERSON] у себе, а влітку 2007 склала на [PERSON] заповіт. Після того, як [PERSON] дізналася про те, що [PERSON] прописалася у матері, [PERSON] доводила мати до істерик, мікроінсульту. У 2009 році [PERSON] по телефону влаштувала матері скандал, від якого у матері стався інсульт, бо [PERSON] від матері відмовилася. Приїхала [PERSON] та жила з нею, лікувала мати, мова повернулася, але у неї була катаракта, яку вона не лікувала. У 2011 році вона зробила дарування квартири на [PERSON], на той час [PERSON] майже не бачила та були проблеми з ногами. Цей договір було підписано у квартирі сусідкою [PERSON] [PERSON] доглядала за матір'ю до смерті, зробила у квартирі ремонт, оплачувала лікування. Після відвідувань дочки [PERSON] у м. Світлодар [PERSON] поверталася та плакала, бо [PERSON] бажала собі її квартиру, у них конфлікт через квартиру був більше 10 років зі слів [PERSON]. Вона її усе розповідала, оскільки вони були подругами. У 2011 році [PERSON] її зателефонувала та запропонувала прийти до неї підписати договір дарування на [PERSON], але вона не змогла через зайнятість на роботі та це зробила її сусідка [PERSON] На час підписання договору [PERSON] була нормальна, адекватна, через поганий зір впізнавала осіб по голосу. Договір дарування після заповіту вона вирішила оформити, оскільки боялася, що [PERSON] буде судитися за квартиру з [PERSON]. До того як [PERSON] зламала руку, вона хотіла залишити квартиру обом дочкам, але потім вирішила, що її буде доглядати, тому вона залишить квартиру. [PERSON] рідко відвідувала мати, постійно з нею сварилася. Після лікування від інсульту та коли у [PERSON] повернулася мова, вона розповіла її, що [PERSON] по телефону на неї кричала за те, що переписала квартиру на [PERSON] і у неї стався інсульт. До 2012 року вони спілкувалися з [PERSON] майже щоденно, а потім вона стала працювати в іншому місці та з нею була дочка [PERSON]. [PERSON] казала, що нотаріус її читав договір перед підписанням, вона підтвердила свою волю, була нормальною та усе усвідомлювала, про спроби суїциду нічого не казала ніколи. Після інсульту у [PERSON] були зміни у стані здоров'я, вона стала гірше бачити, повільно розмовляла, хворіли ноги, але усіх їх колишніх співробітників пам'ятала, розпитувала про них. Аналізуючи пояснення свідків, суд приходить до переконання, що є об'єктивними та неупередженими пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в тій частині, що померла [PERSON] страждала низкою захворювань, після перенесеного інсульту у 2009 році стан здоров'я значно погіршився і в цій частині суд приймає їх свідчення як достовірні. Це також підтверджено витребуваною судом медичною документацією [PERSON] та висновком судово-психіатричної експертизи. Пояснення ж свідка [PERSON] - суд до уваги не приймає, оскільки в показаннях свідка є суттєві протиріччя, які спростовуються як показаннями сторін по справі, інших свідків, так і матеріалами справи. При цьому свідок [PERSON] впевнено суду пояснила, що до смерті останній раз спілкувалася з [PERSON] осінню 2014 року, а померла вона наприкінці 2014 року, тоді як згідно свідоцтва про смерть - [PERSON] померла [INFO] Пояснення свідка [PERSON] суд приймає як достовірні, будь-яких підстав в упередженості свідка не встановлено, його покази не мають у собі будь-яких протиріч з іншими доказами по справі. Відповідно до висновку амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи №23 (гр.) від 10.03.2015 р., [PERSON], 1930 року народження на період укладання договору дарування квартири 15.02.2011 року страждала органічним розладом особистості судинного ґенезу (церебросклероз 3 стадія з артеріальною гіпертензією, наслідками гострого порушення мозкового кровообігу з лівостороннім гемипарезом (2009 рік), з помірно вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням особистості (слабоумство). Ступінь прояву інтелектуально-мнестичного зниження особистості (слабоумства) органічного (судинного) ґенезу позбавляла випробувану здатності в момент підписання договору дарування квартири 15.02.2011 року розуміти значення своїх дій та керувати ними ( а. с. 102-109). Допитана в судовому засіданні судовий експерт [PERSON] суду пояснила, що вона працює головою судово-психіатричної експертної комісії при обласній психіатричній лікарні м. Слов'янська. Нею у складі з експертами [PERSON] та [PERSON] було проведено посмертну амбулаторну судово-психіатричну експертизу відносно психічного стану померлої [PERSON] на час підписання договору дарування 15.02.2011 р. Експертною комісією досліджувалися усі матеріали справи. Оскільки пояснення свідків мали між собою суттєві протиріччя, в основу було покладено наявну медичну документацію з 1977 року по день смерті [PERSON] у 2014 році. З 1977 року захворювання [PERSON] прогресувало, у 1987 році вона проходила лікування, у 1992 році був перший інсульт, але після другого інсульту у 2009 році її стан здоров'я значно погіршився. Комісією експертів одноголосно було прийнято рішення, що [PERSON] на час підписання спірного договору 15.02.2011 року страждала церебросклерозом 3 самої несприятливої стадії з артеріальною гіпертензією та за станом здоров'я вона абсолютно не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Все це викладено в акті з відповідним мотивуванням. Аналізуючи висновок судово-психіатричної експертизи, суд приймає його як достовірний, належний та допустимий доказ у справі, оскільки висновок зроблено комісією компетентних спеціалістів, які попереджалися про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України, під час проведення експертизи експертами вивчалася уся наявна медична документація померлої [PERSON], досліджувалися усі матеріали даної цивільної справи, у тому числі пояснення усіх свідків в сукупності (аналіз пояснень свідків наведений вище), підстав для сумніву у компетентності або упередженості комісії експертів у суду немає. Доводи представника відповідача про те, що висновок є упередженим, оскільки проведений з порушенням вимог закону - суд до уваги не приймає, оскільки висновок експертів відповідає вимогам чинного законодавства щодо порядку та підстав його проведення, висновок експерта обґрунтований з посиланням на відповідну наявну медичну документацію. Проведеною у справі експертизою зроблено висновок про абсолютну неспроможність [PERSON] під час укладення нею з відповідачем договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, що є підставою, поряд з іншими доказами у справі, для визнання оспорюваного правочину недійсним. Доказів зворотного з боку відповідача та його представника з урахуванням змагальності цивільного процесу суду не надано. При цьому, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним суд враховує, що висновок про недієздатність учасника правочину [PERSON] ґрунтується на зовнішніх обставинах та обстановці вчинення правочину (поведінка [PERSON], показання вищевказаних свідків про те, що перед вчиненням правочину та на час його укладення мала низку хвороб, що також підтверджено письмовими доказами), а також на основі аналізу її психічного стану в момент вчинення правочину. В розпорядженні експертів були як показання свідків, так і медична документація за період з 1977 року по день її смерті [INFO] (згідно медичної документації, хвора [PERSON] з 1977 року страждала судинною патологією, захворювання мало прогредієнтний характер, судинне захворювання мало безперервний прогресуючий характер з поступовим ускладненням клінічної картини, погіршенням стану здоров'я). Доводи представника відповідача про наявність судової практики за аналогічних обставин, згідно якої судово-психіатричні експертизи не визнані належними та допустимими доказами, а також відсутності висновку експертів про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд до уваги не приймає. З наданих представником відповідача ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.11.2011 р.,11.05.2012р. , 26.09.2012 р., 24.10.2012 р., а також постанова Верховного Суду України від 29.02.2012 року містять інші висновки, ніж зазначає представник відповідача. В даних судових рішеннях зазначено, що проведеними по цих справах судово-психіатричних експертизах експертами не зроблено висновку про абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення психічної діяльності істотно впливали на здатність особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Проведеною по даній справі амбулаторною судово-психіатричної експертизою № 23 (гр.) від 05.03.2015 року зроблено категоричний висновок про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент підписання спірного правочину 15.02.2011 року розуміти значення своїх дій та керувати ними. Це також підтвердив судовий експерт [PERSON] в судовому засіданні. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, відсутність в особи на момент вчинення правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності є підставою для недійсності такого правочину. Відповідно до ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Згідно ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Правові наслідки визнання недійсним правочину ст. 225 ЦК України не встановлює. Це означає, що застосуванню підлягають загальні правила ч. 1 та ч. 2 ст. 216 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Підстави припинення права власності передбачені ст. 346 ЦК України, цей перелік не є вичерпним. Згідно ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може бути припинено в інших випадках, встановлених законом. Реституція як спосіб захисту цивільного права ( ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Правові наслідки, передбачені ч.ч. 1,2 ст. 216 ЦК застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Таким чином, проаналізувавши та дослідивши надані суду сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині визнання оспорюваного правочину від 15.02.2011 р. недійсним - підлягають задоволенню, в решті позовних вимог про визнання права власності на спірну ? частку квартири слід відмовити. Оскільки позивач дізналася про існування оспорюваного правочину та про порушення свого права у листопаді 2014 року, то згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто строк звернення до суду позивачем не пропущений. Позовні вимоги в частині визнання права власності на ? частку спірної квартири за позивачем в порядку спадкування задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З матеріалів справи (у тому числі спадкової справи), доводів позивача у позовній заяві та пояснень представника позивача вбачається, що 24.11.2014 р. позивачем [PERSON] подано заяву до Першої Слов'янської ДНК про прийняття спадщини після померлої матері [PERSON] Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ( ст. 1217 ЦК). Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р., за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права власності на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Здійснення права спадкування врегульовано главами 84-88 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами встановлений нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів, у тому числі нотаріусом має бути встановлено коло спадкоємців, наявність заповіту, наявність спадкоємців чи перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, дотримання вимог ч.ч.3,4 ст. 1268 ЦК тощо. В матеріалах справи наявні відомості щодо заповіту померлої [PERSON] від 26.03.2007 р., який згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) є чинним ( а. с. 13,31). Позовні вимоги щодо визнання договору дарування від 15.02.2011 р. недійсним підлягають задоволенню, договір вважається недійсним з моменту його укладення, тобто сторони приводяться у первісний стан. При розгляді даного позову про визнання права власності в порядку спадкування судом не встановлено фактів та обставин, які б перешкоджали [PERSON] звернутися до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом з дотриманням нотаріального порядку оформлення спадкових прав. В даному випадку наявність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії через ненадання правовстановлюючого документа спадкоємцем не свідчить про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину. З наданих суду матеріалів не вбачається, що позивачем вживалися заходи щодо отримання дублікатів правовстановлюючих документів, а також позивач не позбавлена права оскаржити постанову нотаріуса у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Позивачем понесені судові витрати по справі по сплаті судового збору 243 грн. 60 коп. з вимог немайнового характеру про визнання договору недійсним, ці вимоги підлягають задоволенню і тому на користь позивача слід стягнути з відповідача ці судові витрати. Оскільки при зверненні до суду позивачем не було сплачено судовий збір з вимог майнового характеру про визнання права власності, ці вимоги задоволенню не підлягають, то з позивача на користь держави слід стягнути недоплачену суму судового збору 338 грн. 02 коп. (1%) виходячи із визначеної в уточненому позові вартості спірного майна 33802,00 грн.

Outcome: partial