Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

До Канівського міськрайонного суду Черкаської області звернувся із позовною заявою [PERSON] до [PERSON], про стягнення боргу за договором позики. Свій позов мотивує тим, що 08 травня 2015 року року між ним та подружжям [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідачі під розписку взяли в нього строком до 01.11.2015 року гроші у розмірі 142000 грн. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідачі ухилялися від повернення суми боргу, чим порушили взяті на себе зобов'язання. Зазначені обставини підтверджуються доказами, зокрема, власноручно написаною розпискою відповідачів [PERSON] та [PERSON] від 08.05.2015 року про отримання в борг від нього грошових коштів та взяті на себе зобов'язання про повернення боргу до 01.11.2015 року. Просить суд стягнути з відповідачів на його користь борг у сумі 158771 грн., а судовий збір в розмірі 1420,00 грн.т В судове засідання позивач та його представник не з'явились надіслали заяву про розгляд справи без їх участі позов підтримали повністю, просили його задовольнити, стягнути з відповідачів на користь позивача борг по розписці та судові витрати, понесені позивачем по справі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися надіслали заяви про розгляд справи без їх участі позовні вимоги визнали повністю, не заперечували щодо їх задоволення. Суд, вивчивши матеріали справи приходить до наступного. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 08.05.2015 позивач [PERSON] позичив відповідачам [PERSON] та [PERSON] кошти в сумі 142000 грн., про що останніми була написана власноручно розписка (а.с.53). Крім цього, зі змісту розписки вбачається, що вказану суму боргу відповідачі зобов'язані повернути позивачу в термін не пізніше 01.11.2015. Розписку складено в присутності свідка [PERSON] Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. З огляду на відносини, які склалися між позивачем [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено договір позики, так як позивач передав відповідачам у власність грошові кошти в розмірі 142000 грн., які відповідачі зобов'язалися повернути в тій же сумі, що відповідає ст. 1046 ЦК України та оформлено у вигляді розписки. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Підтвердження виконання зобов'язання має відбуватись у спосіб, встановлений ст. 545 ЦК України, у т.ч. видачею кредитором на вимогу боржника розписки про одержання виконання частково або в повному обсязі, повернення кредитором боржнику боргового документу, а у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що станом на 08.05.2015 відповідачі отримали згідно розписки від [PERSON] грошові кошти в сумі 142000 грн. та взяли на себе зобов'язання повернути ці кошти в термін не пізніше 01.11.2015. (а.с.53). Відповідно до ст.509 ЦК України одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статті 526, 527 ЦК України зобов'язують боржника належним чином виконувати свої зобовязання. Судом встановлено, що відповідачі не виконали взяті на себе зобов'язання і не повернули вчасно борг, а тому у відповідності до положень ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не установлений договором або законом. Відповідно до закону інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 та ч.1 ст.1050 ЦК України, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Суд погоджується з приведеним позивачем розрахунком інфляційних нарахувань та 3% річних. Розраховуючи розмір інфляційної складової у даному конкретному випадку, позивач керувався роз'ясненням, наданим Верховним Судом України від 03.04.1997 року №62-97р, відповідно до якого для визначення індексу інфляції необхідно перемножити між собою щомісячні індекси, які складають відповідний період прострочки; помножити заборгованість за договором позики на індекс інфляції за період прострочки виконання зобов'язання та поділити на сто, враховуючи той факт, що індекс інфляції визначається у відсотках. Розмір інфляційних збитків буде дорівнювати різницю між сумою боргу з урахуванням індексів інфляції та сумою боргу без урахуванням токової. Щомісячний розмір індексу інфляції є загальновідомою інформацією, яка публікується у офіційних виданнях, зокрема у газеті «Урядовий кур'єр». Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Оцінюючи надані позивачем докази, дослідивши їх в судовому засіданні, проаналізувавши, суд приходить до висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази на повне підтвердження заявлених позовних вимог, і їх доводи знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає, що на відповідачів слід покласти сплату судових витрат по справі, що понесені позивачем при зверненні до суду з позовом. Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 1587,71 грн, проте позивач просить стягнути з відповідачів судовий збір в розмірі 1420,00 грн., а тому суд вважає, що вимоги в частині відшкодування відповідачем судових витрат позивачу повинні бути задоволені в розмірі заявлених вимог тобто в сумі 1420,00 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: approved