Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

До Коростишівського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява АТ «УкрСиббанк» в обґрунтування якої вказано, що [PERSON] звернувся до АТ «УкрСиббанк», з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписав договір про надання споживчого кредиту №11362460000 від 20.06.2008р., відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в розмірі 35 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13,50% річних з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше 20.06.2022 року. Додатковою угодою №2 від 15.12.2011р. змінено валюту кредитування, видано новий транш у розмірі 247470,88 грн. для погашення заборгованості у доларах США. Відповідач здійснив погашення заборгованості у доларах США та зобов`язався 20 числа кожного місяця сплачувати ануїтетні платежі у розмірі 3490,00 грн. з 20.12.2011р. по 20.11.2012р., та у розмірі 3845,00 грн. з 20.12.2012р. по 20.06.2025р. За користування кредитними коштами відповідач зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 14,50 % річних з 15.12.2011р. та у розмірі 17,00 % з 15.12.2012р. Рішенням Коростишівського районного суду від 07.07.2015 р. стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 237298,52 грн. Після набрання рішенням законної сили були отримані виконавчі листи та направлені на виконання до органу ДВС. Фактично погашення боргу згідно з рішенням суду було здійснено 23.06.2018р., що вбачається з довідок розрахунку заборгованості по кредиту, процентам, пені, станом на 11.10.2019р. Однак залишаються не сплачені проценти, що не були предметом попереднього судового розгляду, які повинні бути сплачені у подвійному розмірі за період з 20.06.2016р. по 22.06.2018р. в сумі 13804,72 грн. Також позивач просить стягнути інфляційні за період з серпня 2015р. по червень 2018р. Представник позивача вважає, що позивач має право задовольнити свої порушені права шляхом звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача на підставі частини 2 статті 625 ЦК України вказаних сум. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 22.11.2019 року розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач правом подачі відзиву на позов не скористався. Суд, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20.06.2008 року акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] уклали договір № 11446168000 про надання споживчого кредиту, за умовами якого позивач надав відповідачу кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 35\~000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити кошти за кредит у порядку та на умовах, зазначених у договорі (а.с.5-9). Сторонами укладались Додаткові угоди №1 та № 2 до договору про надання споживчого кредиту №11362460000 від 20.06.2008р., (а.с.10-18). Рішенням Коростишівського районного суду стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 237298,52 грн. , що існувала станом на 03.03.2015р., що підтверджується копією рішення (а.с.19). Рішення суду набрало законної сили та звернуто до виконання. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Виходячи з вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє кредитора права отримати за час прострочення суми, передбачені статтею 625 ЦК. Відповідно до пункту 1.3.1 Договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,50 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору. У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий цим Договором в попередньому місяці. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п.1.3.1 Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме: з наступного дня після дня несплати або не повної сплати платежу, встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості. Суд погоджується з розрахунком, який був наданий представником позивача, та вважає, що позивач має право, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, вимагати від відповідача сплатити інфляційну різницю за період з серпня 2015 року по червень 2018 року у розмірі 89416,84 грн. (237298,00 грн.) сума боргу по рішенню суду) х 137,68% (середній індекс інфляції) = 326714,84 грн. 237298,00 (сплачена сума боргу по рішенню суду) =89416,84 грн. та подвійні проценти згідно умов договору, сума яких становить 13804,72 грн. за період з 20.06.2016р. по 22.06.2018р. Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем у передбаченому законом порядку не спростовано. Так, як відповідач належним чином зобов`язань, передбачених кредитним договором, не виконує, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог банку в сумі 103221,56 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу. При вирішенні вказаних вимог позивача суд застосовує такі норми права. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Право на правову допомогу в Україні гарантовано ст.59 Конституції України та ст.12 ЦПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій). За приписами ст.ст.79,84 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до ст.84 ЦПК України, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018р.). Судом встановлено, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, а тому позовні вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають. На підставі ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати в розмірі 1921 грн. 00 коп. по сплаті судового збору при зверненні до суду. На підставі ст.ст. 526, 625, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: partial