Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергій Вячеславович про визнання недійсним довіреності, договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна від добросовісного набувача. Позивач в позові посилається на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу торгового павільйону від 25.12.2002 року, набула право власності на торговий павільйон, що знаходиться за адресою, [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці Магдалинівської селищної ради. Оригінал договору купівлі-продажу, з моменту укладення договору, в тому числі і на момент подачі даної позовної заяви знаходиться в позивача. 17 лютого 2020 року позивачці, від мешканців смт. Магдалинівка в телефонному режимі, стало відомо, що мешканець смт. Магдалинівка [PERSON] здійснює заміну замків на вхідних дверях торгового павільйону, що належить позивачці на праві приватної власності. Так як позивач є мешканцем м. Дніпро та є особою похилого віку, то лише 24 лютого 2020 року у неї з`явилася можливість особисто прибути до смт. Магдалинівка, де вона переконалася, що замки на вхідних дверях належного їй вищезазначеного об`єкту нерухомого майна змінені. Під час огляду належного їй об`єкту нерухомого майна, до позивачка під`їхав [PERSON] , який підтвердив, що особисто здійснив заміну замків на вхідних дверях торгового павільйону, та фактично почав розпоряджатися нежитловим приміщенням. Обґрунтовуючи свої дії, [PERSON] повідомив позивачці, що у встановленому законом порядку набув право власності на об єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , на підставі відповідного договору купівлі-продажу, який з боку продавця підписувала особа, яка представляла позивачку по довіреності. Позивач жодних дій направлених на відчуження належного їй нерухомого майна, ніколи не вчиняла, та взагалі не мала наміру вчиняти такі дії. Жодних дій, направлених на уповноваження іншої особи, на представлення інтересів щодо відчуження вказаного нерухомого майна позивачка ніколи не вчиняла, як і не підписувала жодної довіреності, на право вчиняти будь-які дії від її імені. Отримавши від [PERSON] інформацію, з приводу обставин, за яких ним укладеного договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , позивачка зрозуміла, що відносно неї вчинено злочинні дії, а саме шляхом підроблення документів, було здійснено відчуження належного їй на праві приватної власності майна. Отримавши інформації, про вчинення відносно неї злочину, відразу 24.02.2020 року позивачка звернулась до Магдалинівського відділення поліції Новомосковського ГУНП в Дніпропетровській області, де повідомила про відомі їй обставини вчиненого злочину. На підставі заяви позивачки, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, були внесені відомості про вчинення злочину за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч. 1 КК України, номер кримінального провадження 12020040470000102, та розпочато досудове розслідування. За результатами проведеного досудового розслідування, позивачка, яка в межах кримінального провадження №12020040470000102 набула статусу потерпілої, отримала повну інформацію, щодо обставин здійснення протиправного відчуження належного їй нерухомого майна. Зокрема, позиваці стало відомо, що 15 січня 2020 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Іриною Анатоліївною, за реєстровим номером 15, було посвідчено довіреність від імені [PERSON] на користь [PERSON] . Згідно тексту довіреності [PERSON] уповноважувала [PERSON] представляти інтереси та вести справи, як власниці Торгового павільйону, який розташований за адресою: [ADDRESS] (один а/два). Однак позивач не мала наміру та не надавала жодної довіреності з приводу вказаного нерухомого майна, в тому числі на ім`я [PERSON] . Позивач стверджує, що довіреність, надана від її імені 15 січня 2020 року на користь [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Іриною Анатоліївною є підробленим документом. Так, на підтвердження проведеної нотаріальної дії приватним нотаріусом Зайченко І.А. було надано: - копія (екземпляр) довіреності, яка була складна від імені [PERSON] на користь [PERSON] , з відображеним оригінальним підписом та рукописним текстом прізвища, виконаним від імені [PERSON] ; - засвідчену нотаріусом ксерокопію паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Кіровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській обл. від 02 квітня 1996 року, на якій якісно відображено фотокартка особи, на яку видано паспорт; - засвідчену нотаріусом ксерокопію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ДПІ у Кіровському районі м. Дніпропетровська на ім`я [PERSON] від 18.12.1997 року; - витяги з державного реєстру актів цивільного стану громадян, реєстру боржників, реєстру ДМС України, єдиного реєстру довіреностей; - оригінал квитанції про сплату державного мита за реєстрацію довіреності. Аналізуючи зміст вищевказаних документів, позивач зазначає, що довіреність, паспорт та довідка про присвоєння ідентифікаційного коду платника податків, складені від її імені, являються підробленими документами. Позивач на даний час володіє оригіналом паспорту громадянина України, виданого на її ім`я. Вказаний документ позивачка ніколи не втрачала, документ у неї не викрадався, стороннім особам ніколи не передавався. Позивач зазначає, що довіреність від 15 січня 2020 року, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. є результатом підробки документу, так як вказана довіреність від імені [PERSON] підписана іншою сторонньою особою, яка використала при вчиненні нотаріальної дії підроблений паспорт громадянина України, виданий на ім`я [PERSON] та підроблену довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру. Видана довіреність суперечить волевиявленню позивачки, так як позивач ніколи не мала намірів її видавати та навіть не знала про її видачу, до моменту надання детальної інформації органом досудового розслідування за результатами проведення слідства в межах кримінального провадження №12020040470000102. Після протиправного отримання довіреності від 15.01.2020 року, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., особа з анкетними даними [PERSON] , незаконно діючи від імені позивачки, виступаючи в якості продавця, 13.02.2020 року уклав з [PERSON] два договори купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого за адресою [ADDRESS] , здійснюючи відчуження майна в розмірі по Ѕ частки. Вказані договори купівлі-продажу частки торгівельного павільйону від 13.02.2020 року було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. та цього ж дня зареєстровано право власності на нерухоме майно. Позивач зазначає, що ніколи не мала наміру на укладення вищезазначених договорів купівлі-продажу нерухомого майна чи його частки, подібного волевиявлення ніколи не здійснювала, та відповідно не наділяла повноваженнями жодну особу на укладення правочину від імені неї. Вказані договори купівлі-продажу стали наслідком злочинних дій, направлених на протиправне заволодіння її приватним майном, які супроводжувалися складанням підроблених документів. Крім того, позивач зазначає, що підтвердженням факту використання підроблених документів при укладенні договорів купівлі-продажу частки торгового павільйону, свідчить той факт, що при укладенні даних правочинів [PERSON] було використано підроблений договір купівлі-продажу торгового павільйону, який був укладений 25.12.2002 року між [PERSON] та [PERSON] . Так, при укладенні вищевказаних договорів купівлі-продажу частки торгового павільйону [PERSON] на користь приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального Мазуренко С.В. в якості підтвердження права власності на нерухоме майно [PERSON] , було надано підроблений договір купівлі-продажу торгівельного павільйону від 25.12.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу Кудрявцевим О.О., бланк ВАС № 216665, оскільки оригінал даного договору до теперішнього часу перебуває безпосередньо у позивача, жодним особам ніколи не передавався, не втрачався та взагалі із відання позивачки не вибував. Позивач стверджує, що укладення договір купівлі-продажу торгового павільйону від 13.02.2020 року відбулося без будь-якого волевиявлення власника нерухомого майна, за умови повної необізнаності [PERSON] про вчинений правочин. Так, як оскаржувані договори купівлі-продажу часток в нерухомому майні, на підставі вказаних обставин, є недійсними, тому наявність державної реєстрації права власності на їх підставі, перешкоджає реалізації цивільних майнових прав позивача, а отже державна реєстрація вказаного права підлягає скасуванню. Позивач зазначає, що на даний час позбавлений права володіти власним нерухомим майном, так як протиправно, без власної волі, був його позбавлений. Нерухоме майно, після проведення оскаржуваних правочинів, перебуває у володінні [PERSON] , який позиціонує себе як його власник і відповідно не бажає повернути майно на користь позивачки. На підставі наведених обставин, позивач звертається до суду та прохає: - визнати недійсною довіреність від [PERSON] від 15.01.2020 року, яку видано на ім`я [PERSON] ; - визнати недійсними договори купівлі-продажу Ѕ часток торгівельного павільйону, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу С.В.; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] торгівельного павільйону; - витребувати від [PERSON] , як добросовісного набувача на користь [PERSON] торгівельний павільйон. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та представник відповідача в судовому засіданні заперечили проти позовних, зазначивши, що відповідач [PERSON] є власником нерухомого майна на підставі укладеного договорів купівлі-продажу. При укладенні договорів купівлі-продажу, йому не було відомо про те, що довіреність на ім`я [PERSON] видана в порушення вимог законодавства, а також про підробку правовстановлюючих документів на нерухоме майно, оскільки договори купівлі-продажу посвідчувалися нотаріально. Представник відповідача зазначив, що [PERSON] є добросовісним набувачем нерухомого майна. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Треті особи приватні нотаріуси Зайченко І.А. та Мазуренко С.В. в судове засідання не з`явилися, надавши до суду заяви, в яких прохають розглянути справу без їхньої участі. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач, на підставі договору купівлі-продажу торгового павільйону від 25.12.2002 року, набула право власності на торговий павільйон, що знаходиться за адресою, [ADDRESS] (т. 1 а. с. 18). 24.02.2020 року позивачка звернулась до Магдалинівського відділення поліції Новомосковського ГУНП в Дніпропетровській області, де повідомила про те, що 15.01.2020 року невстановлена особа у невстановленому місці, здійснила підроблення підпису в довіреності виданої нібито від імені [PERSON] на користь [PERSON] , на право розпорядження майном [PERSON] , яке в подальшому було відчужене без відома останньої. відомі їй обставини вчиненого злочину. 25.02.2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, були внесені відомості про вчинений злочин за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч. 1 КК України, номер кримінального провадження 12020040470000102 (т. 1 а. с. 23-24). 15 січня 2020 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Іриною Анатоліївною, за реєстровим номером 15, було посвідчено довіреність від імені [PERSON] на користь [PERSON] . Згідно тексту довіреності [PERSON] уповноважувала [PERSON] представляти інтереси та вести справи, як власниці Торгового павільйону, який розташований за адресою: [ADDRESS] (один а/два) (т. 1 а. с. 26). Копія паспорта громадянина України серії [NUMBER] , яка була надана приватним нотаріусом Зайченко І.А., як копія документа, що посвідчував особу, яка виступала при складанні довіреності від імені [PERSON] , та зіставляючи його з оригіналом паспорту громадянина України [NUMBER] , який перебуває у розпорядженні позивачки, вбачається, що надана ксерокопія паспорту від імені [PERSON] має очевидні відмінності та не відповідає оригіналу паспорту позивача. Довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, надана в розпорядження приватному нотаріусу Зайченко І.А., як підтвердження ідентифікації особи, що виступала від імені [PERSON] при посвідченні довіреності від 15.01.20 року також має очевидні відмінності з оригіналом (т. 1 а. с. 17, 27-28). 13 лютого 2020 року [PERSON] , незаконно діючи від імені позивача, виступаючи в якості продавця, уклав з [PERSON] два договори купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого за адресою [ADDRESS] , здійснюючи відчуження майна в розмірі по Ѕ частки. Державна реєстрація права власності на підставі договорів купівлі-продажу була проведена 13.02.2020 року, номер запису про право власності: 35474461 та 35475181 (т. 1 а. с. 35-38). За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Судом встановлено, що договори купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого за адресою [ADDRESS] від 13.02.2020 року було укладено та зареєстровано відповідне право власності за [PERSON] без вільного волевиявлення позивача, як сторони договору, у зв`язку із чим вказані договори є неукладеними. Отже виходячи з обставин неукладення довіреності від 15.01.2020 року та договорів купівлі-продажу нерухомого майна, позовні вимоги про визнання договорів недійсними не підлягають задоволенню. Позивач звертається до суду з вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння, посилаюсь на те, що торговий павільйон знаходяться у незаконному володінні відповідача [PERSON] без установлених законом підстав. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник нерухомого майна, вважає порушеним, є витребування майна з чужого незаконного володіння. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Разом з тим відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України. Під час розгляду спорів про витребування майна суди мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, може розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, статті 8 Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами особи, яка заявила про захист права, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] отримавши довіреність посвідчену на підставі документів, які не відповідають оригіналам вчинив правочин від імені позивача на шкоду останньому (без згоди позивача). Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з володіння його власника поза її волею, внаслідок зловмисної поведінки відповідача [PERSON] , як довіреної особи, а тому позивач має передбачене частиною першою статті 388 ЦК України право на повернення майна у своє володіння. Суд враховує інтереси позивача як власника спірного нерухомого майна, яка здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача [PERSON] , вважає, що права та інтереси власника [PERSON] , яка позбулася володіння торгового павільйону внаслідок зловмисної поведінки відповідача [PERSON] , за обставин цієї справи перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно лише у випадку, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Право довірителя на відшкодування збитків за рахунок представника та іншої сторони договору, регламентоване частиною другою статті 232 ЦК України, не позбавляє власника права на захист своїх прав з використанням механізму, передбаченого частиною першою статті 388 ЦК України, шляхом витребування власником майна у добросовісного набувача. Слід зазначити, що [PERSON] не позбавлений права на відшкодування за рахунок продавця майна збитків на підставі статті 661 ЦК України. Розрахунки між власником та добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться у відповідності до порядку, визначеного статтею 390 ЦК України. Отже суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] торгового павільйону, який розташований за адресою: [ADDRESS] (один а/два). Позовні вимоги про скасування державної реєстрації на підставі якого було внесено запис про право власності на вищевказане нерухоме майно за [PERSON] , є похідними від позовних вимог про витребування нерухомого майна, оскільки підставою виникнення права власності були неукладені договори купівлі-продажу. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності також підлягають задоволенню. Судові витрати по справі, а саме: судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідачів в частині задоволених позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації.

Outcome: partial