Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаною заявою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт», в якому просило стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором № IKAPNAІG.87107.001 від 18.01.2013 року, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку», в загальному розмірі 70757,55 грн. та судові витрати у розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на те, що 18 січня 2013 року між [PERSON] та ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» було укладено кредитний договір № IKAPNAІG.87107.001, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 58410,00 грн терміном користування до 17 січня 2018 року зі сплатою процентів. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18 січня 2013 року між ПАТ «ВБР» та [PERSON] укладено договір поруки № РХ029031.87129.001. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18 січня 2013 року між ПАТ «ВБР» та [PERSON] укладено договір застави рухомого майна № ZХА019500.87107.002. Проте відповідач [PERSON] кредитні зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, в зв`язку з чим за ним станом на 17.03.2020 р. утворилась заборгованість в загальному розмірі 70757,55 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 39080,52 грн, заборгованості за процентами в розмірі 26185,89 грн та заборгованості за комісією в розмірі 5491,14 грн. 06 березня 2019 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» уклали Договір № 146 про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» отримало право грошової вимоги за вищезазначеним кредитним договором. В межах строків, передбачених п. 3 розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції чинній на час вчинення процесуальної дії), п. 2 розділу ІІ ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» відповідачі відзив не надали. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи позивач був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце його проведення повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили, клопотання про розгляд справи за їх відсутності не надали. Ухвалою Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 23 вересня 2020 року постановлено провести заочний розгляд зазначеної справи. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 18 січня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Банк Розвитку» та [PERSON] було укладено кредитний договір № IKAPNAІG.87107.001, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 58410,63 грн на споживчі потреби - придбання автомобіля, на строк до 17.01.2018 р. зі сплатою процентів за користування кредитом 15,5 % річних та комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,20 % від суми кредиту по договору щомісяця в період сплати. Пунктом 1.9 вказаного кредитного договору передбачено, що позичальник доручає банку, без додаткового узгодження, перераховувати кредитні кошти з кредитного рахунку в сумі 58410,00 грн на поточний рахунок постачальника. Згідно з п. 2.4 договору період сплати кредиту, комісії та процентів: з 1-го по 10-те число кожного поточного місця, починаючи з наступного місяця після дати підписання даного договору. При несплаті кредиту, комісії та процентів у зазначений строк вони вважаються простроченими. Повернення кредиту здійснюється шляхом здійснення платежу на транзитний рахунок зазначений в п.1.8. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що виплачується в момент надання кредиту) здійснюється щомісяця, в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) відповідно до графіку погашення кредиту (додаток № 2) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсоткам, щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів (п.2.5 договору). Розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється щодня з дати списання коштів з позичкового рахунку. Розрахунок процентів здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом (п.2.7 договору). Нарахування процентів здійснюється щоденно, при цьому відсотки розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з 360 днів у році. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування відсотків не включається (п. 2.8). Відповідно до п.2.9 кредитного договору позичальник повинен погашати заборгованість за цим договором у наступній послідовності: в першу чергу витрати банку, пов`язані з одержання виконання по цьому договору, в другу чергу - прострочена заборгованість за процентами, в третю чергу - прострочена заборгованість за комісією, в четверту чергу - нараховані проценти, в п`яту чергу - нараховані комісії, в шосту чергу - основна сума боргу строк сплати якої настав, в восьму чергу - штрафи, пені та витрати/збитки банку, які виникли при супроводі кредиту передбачені п.п.4.2.7, 6.2, 6.3, 6.4, 6.5, 6.6, 6.8, якщо такі мали місце. Пунктом п.6.1 кредитного договору передбачено, що за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом Банк нараховує Позичальнику відсотки в розмірі 31 % річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. При розрахунку приймаються: рік - 360 днів, місяць - рівний календарній кількості днів. Згідно з п.п. «а» п 3.1.11 кредитного договору при виникненні, зокрема, порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, у т.ч. при порушенні цільного використання коштів, банк на свій розсуд має право, змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії та/або відсотків за користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст. 212,611,651 ЦК України щодо зобов`язань строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором (п.п. «а»). Відповідно до графіку погашення кредиту, що є додатком №2 до договору № IKAPNUAКG.87107.001 від 18 січня 2013 року, у період з лютого 2013 року по грудень 2017 року розмір щомісячного платежу дорівнював 1522,77 грн, останній платіж в січні 2018 року - 1459,31 грн. Відповідно до п.п. 3.1.15 кредитного договору банк має право здійснювати відступлення права вимоги за даним договором третім особам, письмово повідомивши про даний факт позичальника протягом 5-и днів після такого відступлення. 06 березня 2019 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» уклали Договір № 146 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В. 06.03.2019 р. за реєстром № 392, відповідно до умов якого Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку» відступає шляхом продажу новому кредиторові Товариству з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальників, заставодавців та поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника, або які зобов`язані виконати обов`язки боржників за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього договору. Відповідно до витягу з Додатку № 1 до договору № 146 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06 березня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» набуло право вимоги до відповідачів за кредитним договором № IKAPNUAКG.87107.001 від 18 січня 2013 року, договором застави рухомого майна ZХА019500.87107.002 від 18 січня 2013 року, договором поруки № РХ029031.87129.001 від 18 січня 2013 року. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, 13.12.2014 року відбулось останнє погашення основного боргу за вищезазначеним кредитним договором в розмірі 961,90 грн, погашення процентів за користування кредитом в розмірі 521,28 грн та комісії в розмірі 116,82, в загальному розмірі 1600,00 грн. Проте в порушення умов кредитного договору, ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач [PERSON] з вказаного часу кредитні зобов`язання за договором не виконував, у зв`язку з чим відповідно до доданого до позову розрахунку станом на 06.03.2020 року (дату відступлення права вимоги) позивачем нарахована заборгованість в розмірі 70757 грн 55 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 39080,52 грн, заборгованості за процентами в розмірі 26185,89 грн, заборгованості за комісією в розмірі 5491,14 грн. Розглядаючи питання обґрунтованості вимог за наведеним розрахунком, суд дійшов висновку про те, що відповідачами не спростовано зазначений розрахунок в частині заборгованості за тілом кредиту в сумі 39080,52 грн. Разом з тим, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч. 1 ст. 251, ч. 1 с. 252, ч. 1 ст. 254 ЦК України). Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 с. 252 ЦК України). Наявність умови договору про те, що договір діє до повного виконання позичальником зобов`язань за цим договором не свідчить про те, що договором встановлено строк виконання зобов`язання в розумінні статті 251 та 530 ЦК України, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15. Оскільки судом встановлено, що сторони погодили строк виконання позичальником свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості - по 17 січня 2018 року, суд дійшов висновку про те, що нарахування процентів за кредитним договором після спливу вказаного строку припиняється на підставі ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 530 ЦК України, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Так, у вказаній постанові було викладено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів на його користь заборгованості за процентами, нарахованої за період з 18 січня 2018 року по 06 березня 2019 року в розмірі 6949,61 грн (26185,89 грн (заборгованість, нарахована позивачем станом на 06.03.2019 року) - 19236,28 грн (заборгованість, нарахована позивачем станом на 17.01.2018 року) = 6949,61 грн) задоволенню не підлягають. Крім того, судом встановлено, що п. 1.6 кредитного договору № IKAPNUAКG.87107.001 від 18 січня 2013 року передбачена комісія за надання кредитних ресурсів в розмірі 0,20 % від суми кредиту по договору щомісяця в період сплати, що відповідно до графіку погашення кредиту, що є додатком №2 до договору № IKAPNUAКG.87107.001 від 18 січня 2013 року, складає у період лютого 2013 року по січень 2018 року - 1163,82 грн щомісяця. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання договору) встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У рішенні від 10.11.2011 року Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що положення Закону ( 1023-12 ), які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону ( 1023-12 ) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР ) слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що передбачена п.1.6 умова кредитного договору щодо надання позичальником банку плати (комісії) за надання кредитних ресурсів (кредиту) в розмірі 0,20 % від суми кредиту по договору щомісяця в період сплати, не може бути визнано додатковою послугою, за яку може бути нарахована така плата. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Таким чином, на підставі ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення договору) п. 1.6 кредитного договору, яким передбачено комісію за надання кредитних ресурсів, є нікчемним з моменту укладення кредитного договору. В зв`язку з наведеним, позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за комісією в розмірі 5491,14 грн задоволенню не підлягають. Крім того, оскільки судом встановлено неправомірне зарахування платежів відповідача у період з січня 2013 року по грудень 2014 року в загальній сумі 2686,86 грн на сплату комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів, суд дійшов висновку про те, що вказана сума грошових коштів має бути віднесена на погашення заборгованості за процентами в зазначеному розмірі, що відповідає п. 2.9 кредитного договору щодо черговості погашення заборгованості. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що заборгованість за процентами, нарахованими за період з 18.01.2013 року по 17.01.2018 року, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] , складає 16549,42 грн (19236,28 - 2686,86). 18 січня 2013 року в якості забезпечення виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № РХ029031.87129.001, відповідно до умов якого остання зобов`язалася в повному обсязі нести солідарну відповідальність за виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до п. п. 13, 14 договору поруки цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобов`язання позичальника за кредитним договором. Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту. Згідно з ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Верховним Судом України у постанові від 20.04.2016 року у справі №6-2662цс15 було викладено висновок про те, що умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Крім того, 29.06.2016 року Верховним Судом України у справі №6-272цс16 було винесено постанову, в якій був викладений наступний висновок, а саме: якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом 04 червня 2020 року, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, в якому надійшла позовна заява. Оскільки судом встановлено, що позивач звернувся до суду 04 червня 2020 року, суд дійшов висновку про те, що порука за договором поруки № РХ029031.87129.001 від 18.01.2013 року була припинена щодо чергових прострочених платежів за період з 18 січня 2013 року по 03 червня 2015 року та процентів, нарахованих в цей період, що відповідає п. 14 договору поруки, згідно з яким порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 03.06.2015 року [PERSON] мав прострочену заборгованість станом на 11 червня 2015 року в розмірі 4583,28 грн та заборгованість за процентами станом на 03.06.2015 року в розмірі 2605,13 грн. Оскільки судом встановлено, що строк дії поруки [PERSON] був припинений щодо заборгованості за кредитним договором, яка виникла за період з 18 січня 2013 року по 03 червня 2015 року, яка включає заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 4583,28 грн, а також заборгованість за процентами, нарахованими за період з 18.01.2013 року по 03.06.2015 року, в розмірі 2605,13 грн, суд дійшов висновку про те, вказана заборгованість не може бути стягнута з поручителя [PERSON] солідарно. А отже, в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. [PERSON] та [PERSON] на час укладання кредитного договору та договору поруки перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , виданого 19.09.1981 року Калінінським відділом ЗАГС м. Донецька. [PERSON] надала письмову згоду на укладення чоловіком [PERSON] вказаного кредитного договору. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц, тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Враховуючи те, що судом встановлено, що між банком та [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором 18 січня 2013 року було укладено договір поруки № РХ029031.87129.001, зважаючи на наявність принципу свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, викладеної в п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що сторони погодили солідарний обов`язок [PERSON] саме на підставі договору поруки. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що лише з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № IKAPNAІG.87107.001 від 18.01.2013 року, що включає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4583 гривні 28 копійок, заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 2605 гривень 13 копійок, а всього в розмірі 7188 гривень 41 копійок. Солідарному стягненню з [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» підлягає заборгованість за кредитним договором № IKAPNAІG.87107.001 від 18.01.2013 року, що включає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 34497 гривень 24 копійок, заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 13944 гривень 29 копійок (16549,42 - 2605,13), а всього в розмірі 48441 гривні 53 копійок. В частині позовних вимог про стягнення з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» заборгованості за кредитним договором № IKAPNAІG.87107.001 від 18.01.2013 року, що включає заборгованість за процентами за користування кредитом в загальному розмірі 9636,47 грн та заборгованість за комісією в розмірі 5491,14 грн, а всього в розмірі 15127 гривень 61 копійки необхідно відмовити. На виконання вимог, передбачених ч. 1 ст. 141 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: з відповідача [PERSON] в розмірі 933,07 грн, з [PERSON] в розмірі 719,53 грн.

Outcome: partial