Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 24.10.2016 року звернувся позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 21.07.2008 між ним та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», було укладено договір №1501/0708/88-148 від 21.07.2008 року, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 20\~000,00 доларів США, а позичальник зобовязався повернути кредитні кошти в строк до 20.07.2018 року зі сплатою 13% річних. Того ж дня, з метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, між банком та позивачем було укладено іпотечний договір №1501/0708/88-148-Z-1 від 21.07.2008 року та договір поруки, укладений між банком, [PERSON] та [PERSON] Позивач зазначає, що під час укладення договору йому не було надано повну інформацію про кредитні умови, зокрема про сукупну вартість кредиту, не попереджено про валютні ризики, кредитний договір не містить таких істотних умов як графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, банк ввів позивача в оману щодо істотної умови кредитного договору ціни, а саме абсолютного значення здорожчання кредиту та реальної відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги саме цього кредитора, у звязку з чим позивач просить визнати недійсним кредитний договір №1501/0708/88-148 від 21.07.2008 року, іпотечний договір №1501/0708/88-148-Z-1 від 21.07.2008 року та договір поруки №1501/0708/88-148-Р-1 від 21.07.2008 року, укладений між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», [PERSON] та [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, зазначаючи, що під час укладення оспорюваних договорів сторонами погоджено всі істотні умови, що засвідчено підписом позивача, тож відсутні будь-які підстави для визнання договорів недійсними. Представник відповідача ПАТ «Омега Банк» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, причин неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1501/0707/88-148, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється, у розмірі 20000,00 доларів США на строк з 21.07.2008 року по 20.07.2018 року зі сплатою 13% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Кредит надано на споживчі цілі. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 21.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №1501/0708/88-148-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №5702, за яким позичальник передав в іпотеку належну йому на праві власності земельну ділянку, площею 0,0799 га, в тому числі по угіддях: рілля 0,0799, у межах згідно з планом, розташовану за адресою: Одеська область, Прилиманська сільська рада Овідіопольського району, село Прилиманське, вулиця Молодіжна, №82. Крім цього, 21.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки №1501/0708/88-148-Р-1, за умовами якого [PERSON] як поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобовязання усім належним їй майном та грошовими коштами. В подальшому, 17.11.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін і доповнень до Кредитного договору №1501/0707/88-148, згідно якого сторони домовились викласти п. 1.1 кредитного договору в наступній редакції: [PERSON] зобовязується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не відновлюється, у розмірі 13\~925,00 доларів США на строк з 21.07.2008 року по 20.07.2018 року. Додаток №1 до кредитного договору, а саме графік погашення кредиту, викладено в новій редакції. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі і за спірним кредитним договором №1501/0707/88-148, тож право вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення перейшло до АТ «Дельта Банк». Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Таким чином, відносини, що склались між сторонами врегульовано нормами ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Постановою Правління Національного Банку України №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Так, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 2.1 Правил (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивач зазначає, що вказану інформацію при укладенні кредитного договору Банком надано не було, зокрема інформацію щодо умов кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Однак, зазначені доводи позивача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Так, згідно п. 10.12 кредитного договору, позичальник підтвердив, що перед укладенням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю необхідну інформацію про умови кредитування. Також при укладанні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» в повному обсязі. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Враховуючи положення принципу свободи договорів, суд відхиляє посилання позивача на ту обставину, що договір ним підписано на умовах запропонованих банком, із зазначенням умов та положень, які не було узгоджено сторонами. Суд також відхиляє посилання позивача на відсутність у кредитному договорі графіку погашення платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів та інформації про сукупну вартість кредиту. Так, сторонами укладено додаток №1 до кредитного договору «Графік погашення кредиту», розрахований за умови, що кредитні кошти будуть надані позичальнику у сумі встановленого ліміту- 20000,00 доларів США. За умовами п. 3.1 Кредитного договору та Графіку погашення кредиту розмір щомісячних платежів за таких умов є сталим і дорівнює 167,00 доларів США, а згідно договору про внесення змін і доповнень до кредитного договору, яким графік погашення кредиту викладено в новій редакції, з 10.12.2008 року сума щомісячного платежу становить 114,00 доларів США. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Крім того, згідно п. 10.9 кредитного договору сторони погодили, що з укладенням цього договору досягли згоди щодо усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору. Договір підписано позивачем власноручно, факт укладення та підписання спірного договору позивачем не заперечується, а тому суд відхиляє посилання останнього щодо ненадання банком визначеної ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 2.1 Правил інформації. Стосовно посилань позивача на не попередження його про валютні ризики, суд зазначає, що згідно п. 6.1.2 кредитного договору сторони домовились вважати істотною зміною обставин зміни економічних умов та вартості ресурсів на ринку позичкового капіталу, що свідчить про обізнаність позивача про можливу зміну курсу валют. Крім того, офіційним засобом платежу в Україні є гривня, тож оскільки кредит позивачу було надано в доларах США, позивач в будь-якому разі мав усвідомлювати можливість коливання курсу валют в умовах нестабільної економічної ситуації в Україні. Крім того, позивач зазначає, що при укладенні договору банк замовчував реальну ціну пропонованої фінансової послуги, чим ввів його в оману, що є ознакою нечесної підприємницької діяльності. Так, згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п. 20 Постанови пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Дослідивши доводи позивача та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що під час укладення спірного договору позивачу було належним чином та в повному обсязі, чітко та прозоро повідомлено інформацію щодо умов кредитування, яка необхідна для здійснення свідомого вибору, тож позивачем не доведено, а судом не встановлено в діях відповідача ознак умислу на введення споживача в оману. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1, 3 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, на підставі повного, всебічного та неупередженого дослідження доказів та встановлення обставин справи, судом не виявлено підстав для визнання кредитного договору недійсним. Оскільки договір поруки та іпотечний договір є похідними від кредитного договору, який за формою та змістом відповідає вимогам ст. 203, 215 ЦК України, жодних інших підстав для визнання їх недійсними позивачем не наведено, відсутні будь-які підстави для визнання їх недійсними.

Outcome: dismissed