Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

До Рівненського міського суду Рівненської області звернулась з позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 325820 грн. Уточнивши позовні вимоги, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 9250 доларів США., 2000 євро та 15000 грн., а також сплачений судовий збір. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] під розписку позичила грошові кошти в розмірі 9250 доларів США, 2000 євро, та 15000 грн., на визначений строк. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та зменшила їх розмір, а саме зазначила, що відповідач повернула 1000 доларів США., відповідно сума заборгованості становить - 8250 доларів США, 2000 євро та 15000 грн., та сплачений судовий збір. Представник позивача вимоги своєї довірительки підтримав повністю. Відповідач вимоги позивача визнала частково, а саме 8250 доларів США, 2000 євро. Зазначила, що нею повернуто позивачу суму заборгованості в гривнях на суму - 15000 грн., які сплачувала позивачці частинами та 1000 доларів США. Представник відповідача підтримала заперечення свого довірителя. Заслухавши пояснення сторін, пояснення свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Суд встановив, що 20.12.2017 року [PERSON] написала розписку, про те, що взяла в борг в [PERSON] 5250 доларів, 2000 євро, 3000 доларів, 1000 доларів, та 15000 грн. Зобов`язалась відати 15000 грн., до нового року 2017 р. та 4000 доларів до квітня 2018 року. Згідно розписки від 31.10.2018 року, [PERSON] зобов`язалась віддати до 04.11.2018 року 400 євро і 3000 доларів [PERSON] . Розписка складена в присутності свідків. Стосовно розписки від 31.10.2018 року, позивач зазначила, що дана розписка включає в себе кошти позичені [PERSON] 20.12.2017 року. Дане сторонами не оспорюється та не спростовується. Факт отримання позики підтверджується поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] Також [PERSON] не оспорювала отримання позики відповідно до розписки від 20.12.2017 року. 22.01.2019 року [PERSON] було направлено до [PERSON] лист-вимогу (а.с.7) Суд також встановив, що отримані у позику грошові кошти у сумі 8250 доларів США, 2000 євро та 15000 грн., на теперішній час повністю відповідачем позивачу не повернуті. Твердження відповідача, про те, що нею було повернуто 15000 грн. для [PERSON] , жодними належними доказами не підтверджено, відповідно суд оцінює дані доводи критично. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Вирішуючи справу суд враховує, що позивач на підтвердження своїх вимог надала для огляду в судовому засіданні відповідний оригінал розписки від 20.12.2017 року, складений відповідачем про те, що вона отримала в борг грошові кошти. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як встановлено в судовому засіданні позивач зверталася до відповідача з вимогою повернути кошти, зокрема 22.01.2019 року позивачем було направлено письмову вимогу відповідачу про повернення грошових коштів, що підтверджується, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та фіскальним чеком. Однак відповідач в повному обсязі грошові кошти не повернув. Про неналежне виконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення грошових коштів також свідчить наявність боргового документа (розписки) саме у кредитора, який надав її для огляду в судовому засіданні. Таким чином, оскільки відповідач на час написання розписки мав в користуванні грошові кошти, належні позивачу, та сторони дійшли обопільної згоди про те, що такі кошти будуть перебувати у користуванні відповідача певний час, про що склали відповідну розписку, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та його умови. Знаходження розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку про повернення боргу, а тому наявні підстави для стягнення боргу. З матеріалів справи вбачається, що взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав в повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 8250 доларів США, 2000 євро та 15000 грн. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, яку викладено у постанові від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18 вказавши, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Як вбачається із правової позиції, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц, за змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Суд не вбачає підстав відступати від вищевикладеної правової позиції. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. При зверненні до суду з позовом, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3258,20 грн., відповідно до ціни позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи курс встановлений Нацбанком на дату звернення до суду з позовом, беручи до уваги, що позивач змінив свої позовні вимоги, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір за подання позову пропорційно до задоволених вимог, що становить 2988,60 грн. (1% від розміру задоволених позовних вимог = 222420 грн. + 61440 грн.+15000).

Outcome: partial