Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем по справі з 14 травня 1996 року. Працював гірником з ремонту гірничих виробок, гірничомонтажником підземним, гірником очисного забою підземним 5 розряду з повним робочим днем у шахті. Загальний стаж роботи на ДП «ВК «Краснолиманська» в шкідливих умовах праці більше 22 роки. 27 червня 2019 року був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Під час роботи в шахті позивач отримав професійне захворювання, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання по формі П-4 від 23.01.2020 року, в пунктах 17,18 якого вказано, що професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи на підприємстві вугільної промисловості України, ДП «ВК «Краснолиманська» - в умовах дії шкідливих факторів, параметри яких перевищували допустимі норми. Причиною професійного захворювання є важкість праці: при фізичному динамічному навантаженні (з переважною участю м`язів плечового поясу) - фактична величина 68,1 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; при фізичному динамічному навантаженні (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба) -фактична величина 74,0 Вт, при нормативному значенні 90 Вт, робоча поза знаходження у вимушеній позі 97 % часу зміни, при нормативному значенні -до 10 % часу зміни. Пил переважно фіброгенної дії, вуглерода пил: викопне вугілля та вуглеродний пил з вмістом вільного диоксида кремнія до 5 % (4,5%) -фактична величина 85,0 мг/м3, при нормативному значенні 10 мг/м3. Позивачу встановлено медичний діагноз: «Хронічна попереково-крижова радикулопатія L5S1 зліва в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовими синдромами. Хронічний бронхіт II ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. Захворювання професійні, встановлені вперше. 17.03.2020 року позивач був оглянутий МСЕК і йому було встановлено 3 групу інвалідності за професійним захворюванням з 13.03.2020 безстроково. 17.03.2020 року, згідно висновку Обласної профпатологічної медико - соціальної експертної комісії (далі МСЕК) позивачу встановлено за сукупністю 65 % втрати професійної працездатності за професійним захворюванням з 13.03.2020 року безстроково, визначено потребу в медикаментозному лікуванні та санаторно-курортному лікуванні. Лікування за наслідками професійного захворювання продовжує і зараз. Стан здоров`я не є стабільним. У позивача постійний кашель нападоподібного характеру з важковідділяємим мокротинням, який супроводжується болями у грудній клітці, задуха при незначному фізичному навантаженні, почуття нехватки повітря, хрипи та болі у грудній клітці, напади ускладненого дихання впродовж дня, головні болі, головокружіння, болі в серці, періодичне підвищення тиску, бистра стомленість, поганий сон, загальна слабкість, підвищена пітливість, набряк ніг. Позивач вважає, що внаслідок отримання професійного захворювання йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що він протягом тривалого часу постійно страждає від фізичного болю, після втрати працездатності змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, став інвалідом. Тривалий час позивач знаходився на лікуванні. Через поганий стан здоров`я був вимушений звільнитися з шахти і зараз не працює, хоча ще міг би працювати і виконувати ту саму роботу, яку виконував до отримання захворювання, оскільки на момент звільнення з підприємства позивачу було всього 42 роки. Все це разом вплинуло на образ життя, на сімейний бюджет, оскільки для лікування необхідні чималі кошти. В результаті отриманого професійного захворювання позивач втратив нормальні життєві зв`язки і йому приходиться приймати додаткові зусилля для організації свого життя та життя своєї родини, він не може реалізовувати в повній мірі свої повсякденні заняття, звички та бажання, не може виконувати більшість фізичної роботи по дому, її виконує дружина, оскільки із-за стану свого здоров`я він нічим не може їй допомогти. Після звільнення з підприємства дохід суттєво знизився, та ще і чималі кошти йдуть на лікування та відновлення після отриманого професійного захворювання. Вищевикладені обставини негативно відбиваються на душевному стані. Позивач відчуває душевні страждання та переживання, у нього з`явилося почуття тривоги перед майбутнім. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 90 000 гривень та просить стягнути зазначену суму з відповідача на його користь. Представник відповідача у відзиві на позов зазначила, що відповідач заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх такими, що не відповідають діючому законодавству України та порушують, його права та законні інтереси. На думку відповідача заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: В якості підстав для стягнення моральної шкоди позивачем зазначено той факт, що відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від 23.01.2020 року позивачу встановлено професійне захворювання та пов`язаними з цим моральними стражданнями, а також той факт, що згідно довідки МСЕК від 17.03.2020 року йому встановлено ступінь втрати працездатності - 65% втрати профпрацездатності, 3 група інвалідності безстроково. Однією з підстав настання відповідальності за причинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача, та його вини. позивач не надав доказів у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до виникнення профзахворювання у позивача. Згідно п.19 акту форми П-4 від 24.01.2020 року зазначено «у зв`язку з тривалим часом роботи на підприємстві вугільної галузі, виявити осіб, які порушили законодавство України з ОП, що привело до даного профзахворювання, неможливо». Укладаючи з позивачем трудовий договір, відповідно до ст. 29 КЗпП України, позивачеві було роз`яснено під розпис його права та обов`язки, про умови праці, наявність на робочому місті, де він буде працювати, небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я та його наслідки. За роботу у шкідливих та небезпечних умовах праці позивач, відповідно до ст. 7 Закону України «Про охорону праці», користався скороченням тривалості робочого часу, додатковою оплачуваною відпусткою, пільговою пенсією, оплатою праці у підвищеному розмірі та іншими пільгами та компенсаціями, що надаються в порядку, визначеному законодавством. Таким чином, позивач був повідомлений про ті шкідливі фактори роботи та наслідки їх впливу на його організм, але тим не менш продовжував працювати знаючи про те, що подальша трудова діяльність може призвести до погіршення здоров`я та користався тими пільгами й компенсаціями, що передбачені для тих, хто працює в таких умовах, але ще й продовжував трудову діяльність. На думку представника відповідача, для настання відповідальності за нанесення моральної шкоди позивачу відповідачем не має об`єктивного безпосереднього причинного зв`язку між діями заподіювана шкоди та наслідками, що настали. Позивач не довів, що саме та які дії стали причиною заподіяння йому моральної шкоди ДП «ВК «Краснолиманська». Весь період роботи на ДП «ВК «Краснолиманська» позивач жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці. Праця, яку виконував позивач відповідала функціональним можливостям організму, відповідала загальній і спеціальній підготовці, навичкам та віку позивача. Зі сторони відповідача проводились найважливіші профілактичні заходи з охорони праці та профілактика професійних хвороб: попередній (при вступі на роботі) та періодичні медогляди позивача в процесі виробничої діяльності, ніяких скарг чи заяв на стан здоров`я позивача не було зафіксовано. Враховуючи вищевикладене, на думку відповідача відсутні докази протиправних дій відповідача, що спричинили втрату позивачем працездатності, та могли б бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням. В матеріалах цивільної справи відсутні розрахункові документи (чеки, касові чеки, квитанції) чи інші документи, які б свідчили про витрачення коштів на придбання в період лікування лікарських препаратів, зазначених в довідках лікаря, що є єдиними належними та допустимими доказами, які можуть свідчити про понесення позивачами витрат на лікування та придбання ліків, оскільки розрахунковий документ свідчить про укладання договору роздрібної купівлі-продажу товару, яким є лікарські засоби. На думку представника відповідача, висновок МСЕК про відсоток відшкодування професійної працездатності не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди. Висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичної установи, або медично-консультаційної або медично-соціальної експертної комісії про стрес, що зазнав потерпілий в результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, або їх наслідків, про депресію чи інші негативні прояви стану постраждалого. Але позивачу наявність професійного характеру захворювання визначена у 2019році, згідно медичного висновку від 06.12.2019 р. № 3059. Представник відповідача просить суд врахувати і той факт, що позивач, на його думку, давно хворів (звільнився з ДП «ВК «Краснолиманська» 27.06.2019 році), в період праці на підприємстві медогляди пройдені без зауважень, до роботи був «придатний», на «Д» обліку не перебував. Відповідач наполягає прийняти до уваги, що Акт П-4 від 23.01.2020 року складений компетентною комісією із зауваженням, що виявити осіб, які порушили законодавство України з ОП, що призвело до даного професійного захворювання немає можливості, тобто комісія не визнає профзахворювання, що воно отримане на ДП «ВК «Краснолиманська». Позивач звільнився з ДП «ВК «Краснолиманська» 27.06.2019 року за власним бажанням, а не за станом здоров`я. Позивачу втрата працездатності визначена лише у 2019 році. Виходячи з доданої до позовної заяви довідки МСЕК від 17.03.2020 р. у позивача встановлено 3 групу інвалідності, яка виражається помірними або незначними розладами різноманітних функцій організму. Люди, яким присвоєно 3 група інвалідності залишаються повноправними членами нашого суспільства. Таким чином інвалідність є робочою, та може бути відновлена під впливом лікування та реабілітаційних заходів. Таким чином, посилання позивача на зміну режиму та стану життя є безпідставними та не відповідають обставинам справи. Приймаючи до уваги той факт, що Позивачем не доведено існування на час розгляду справи повної втрати ним у зв`язку з цим працездатності, що спричиняють йому моральну шкоду та перешкоджають звичайній організації його життя, на думку Відповідача, відсутні жодні правові підстави для задоволення позову, оскільки відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Позивач та представник відповідача до судового не з`явились. Представником відповідача до суду подана заява про розгляд справи без участі представника. Відповідно до статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи в судовому засіданні. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] працював на ДП «ВК «Краснолиманська» з 14.05.1996 року. Працював гірником з ремонту гірничих виробок, гірничомонтажником підземним, гірником очисного забою підземним 5 розряду з повним робочим днем у шахті. Загальний стаж роботи на ДП «ВК «Краснолиманська» в шкідливих умовах праці більше 22 років. 27.06.2019 року звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.7-10). Стаж роботи [PERSON] в умовах впливу шкідливих факторів склав 22 роки 05 місяців 09 днів, за професією - 21 рік 06 місяців 06 днів, загальний стаж - 24 роки 07 місяців 24 дні. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання по формі П-4 від 23.01.2020 року, в пункті 17 якого вказано, що професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи на різних підприємствах вугільної промисловості України, ДП «ВК «Краснолиманська» - в умовах дії шкідливих факторів, параметри яких перевищували допустимі норми. У пункті 18 акту визначена причина виникнення хронічного професійного захворювання: важкість праці: при фізичному динамічному навантаженні (з переважною участю м`язів плечового поясу) - фактична величина 68,1 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; при фізичному динамічному навантаженні (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба) -фактична величина 74,0 Вт, при нормативному значенні 90 Вт, робоча поза знаходження у вимушеній позі 97 % часу зміни, при нормативному значенні -до 10 % часу зміни. Пил переважно фіброгенної дії, вуглерода пил: викопне вугілля та вуглеродний пил з вмістом вільного диоксида кремнія до 5 % (4,5%) -фактична величина 85,0 мг/м3, при нормативному значенні 10 мг/м3 (а.с.11-14). До акту долучена окрема думка члена комісії з розслідування, страхового експерта з охорони праці сектору профілактики страхових випадків Покровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в якій експертом зазначено, що враховуючи період роботи [PERSON] на ДП ВК «Краснолиманська» (22 роки 5 місяців 9 днів) та вплив на нього перелічених шкідливих факторів в концентраціях та рівнях, що перевищують гранично допустимі, винною особою є роботодавець, який зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці (вимоги ст. 13 ЗУ «Про охорону праці») (а.с.15). Згідно з медичним висновком про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання Центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» Клініки професійних захворювань № 43/1020 від 3 грудня 2019 року та випискою № 1160 від 06.12.2019 року із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, позивачу було поставлено наступний діагноз: хронічна попереково-крижова радикулопатія L5,S1 зліва в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовими синдромами. Хронічний бронхіт II ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. Захворювання професійні, встановлені вперше. Протипоказана робота в умовах пилу, токсичних та подразнюючих речовин, несприятливого мікроклімату, фізичного навантаження (а.с.17, 18). 17.03.2020 року згідно довідок Обласної профпатологічної медико-соціальної експертної комісії Серії 12 ААА № 088149 та Серії 12 ААБ № 416864, позивачу безстроково встановлено 65% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, потребу в медикаментозному та санаторно - курортному лікуванні, рекомендовано «Д» спостереження пульмонолога (а.с.22, 23). Позивач періодично перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні з діагнозом хронічний бронхіт 2 ст., фаза загострення та хронічна попереково-крижова радикулопатія L5,S1 зліва в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовими синдромами (а.с. 19, 20, 21, 27, 28). Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство). Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами. Відповідно до роз`яснень, наданими в п.13постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.237-1КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих зв`язків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Вина роботодавця не відноситься до обов`язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обов`язків. Згідно ст. 38 Гірничого закону України до обов`язків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі. Стаття 1168 Цивільного кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності, отже нема необхідності встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють моральні та фізичні страждання. В рішенні Конституційного Суду України зазначено, що відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою. Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов`язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці. Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника. Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно д ост. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Також роботодавець здійснює контроль за додержанням працівником технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використання засобів колективного та індивідуального захисту, виконання робіт відповідно до вимог з охорони праці, та несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд вважає, що саме діями відповідача спричинені моральні страждання, пов`язані із професійним захворюванням, що є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві відповідача. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв`язку з ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв`язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, довідки МСЕК, медичними документами. Сам факт ушкодження здоров`я, що призвело до втрати працездатності, свідчить про наявність моральних страждань. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров`я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках. Також, для визначення розміру відшкодування моральної шкоди, визначальним є необхідність у медикаментозному та санаторному лікуванні позивача, якому для відновлення стану здоров`я потрібен певний час та грошові кошти. Розмір моральної шкоди в грошовому еквіваленті визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи, а також можливості відновлення здоров`я позивача. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду у розмірі 50000 гривень. Відповідно до п.2 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору. Частина 6 ст.141 ЦПК України, передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позов надійшов до суду у липні 2020 року розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, становить 840,80 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial