Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

До суду 22.05.2018 року звернувся [PERSON] з позовом про визнання договору про визнання дійсним договору про поділ майна від 17.07.2012 року та визнання нерухомого майна нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною площею 58,2 кв.м., особистою приватною власністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після розірвання шлюбу сторонами було укладено письмова угода про поділ майна, що було придбано в період шлюбу, однак відповідачка відмовляється посвідчити договір нотаріально, свою частину договору позивач виконав, а тому є підстави для визнання такого договору дійсним, та у звязку із визнанням судом факту розподілу майна є правові підстави для визнання особистою приватною власність вищевказаного житлового приміщення. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача заперечуючи проти задоволення позову у судовому засіданні посилалась, як на відсутність будь яких відомостей про відмову відповідачки від нотаріального посвідчення так і факту належного виконання своїх обовязків по даному договору з боку позивача. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] знаходились із 03.02.1987 року по 17.07.2012 року у шлюбі. Дані обставини встановлені судом у відповідності до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07.02.2012 року по справі №2-2628/11, згідно якого шлюб між сторонами було розірвано ( а/с 13). Відповідно до договору купівлі-продажу від 15.07.2005 року [PERSON] придбав квартиру №4 в будинку №34 по вул. академіка Корольова в м. Одесі ( а/с 9) та згідно рішення суду від 29.11.2007 року по справі №2-6972/2007 за [PERSON] визнано право власності на нежитлове приміщення 34, у будинку №34 по вул. Академіка Корольова у м. Одесі ( а/с 13). В якості доказів позовних вимог позивачем суду було надана копія письмової угоди від 17.07.2012 року, між [PERSON] та [PERSON] про розподіл майна, згідно п.2.1 якого визначено що нежитлове приміщення №4 яке розташовано за адресою: м. Одеса, вул. академіка Корольова, 34 після укладення угоди є виключною власністю [PERSON], квартира №24 за адресою : м. Днестровськ, вул. Будівельників ( Строителей в угоді ), 42 , як зазначено у п. 2.2., буде вважатися виключною власністю [PERSON], а також , згідно п.2.3 грошові кошти в розмірі 2675 доларів США буде виплачена [PERSON] після укладення угоди [PERSON]. У пункті 2.4 угоди сторони визначились що дії по оформленню даруванню нерухомого майна будуть додатково оговорені після консультації у нотаріуса. Також у п. 5 Угоди визначено, що у подальшому при нотаріальному посвідченні по взаємної згоді в дану угоду може бути внесені зміни. ( а/с14). Оригінал угоди було оглянуто у судовому засіданні 08.10.2018 року. В якості доказу виконання умов угоди позивача надав розписку від 17.07.2012 року про передачу відповідачці в порядку розрахунку про розділ майна 2500 доларів США ( а/с 18). Факт укладення такої угоди не заперечувалось представником відповідача, однак в якості заперечень проти виконання умов угоди була надана копія договору від 09.08.2016 року, згідно якого [PERSON] продав а [PERSON] придбала ? долю квартири 324, по вул.. Строителей, 42 у м. Днестровську за 81738 рублів. У відповідності до вимог ч.1,2 ст. 60 Сімейного кодексу України ( далі СК) \~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ст.ст. 68,69 СК а також ст. 372 Цивільного кодексу України ( далі ЦК) , яки кореспондуються між собою та визначають право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними; договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 220 ЦК у частині першої визначається, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частина друга вказаної статті встановлює: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Враховуючи вищенаведене, суд проаналізувавши надані сторонами докази та їх пояснення у судовому засіданні приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Для встановлення можливості визнання договору, який повинен був бути але не був нотаріально посвідчений, суд зобовязаний зясувати, чи дійсно така угода укладалась, чи домовились сторони щодо усіх істотних умов договору, чи відбулось повне або часткове виконання договору, і чи дійсно одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення. У відповідності до вимог статті 76 Цивільного процесуального кодексу України ( далі ЦПК) суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів) на підставі доказів будь-яких даних, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи, та які встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Згідно положень ч.1 ст. 81 та ч.1 ст. 83 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, шляхом подання доказів у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. А суд не може самостійно збирати докази, крім випадків коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання доказів ( ч.6,7 ст. 81 ЦПК). Надана до суду угода від 17.07.2012 року є по суті попередньою домовленістю, про що свідчать наявні в угоді положення о змінах після консультації із нотаріусом, тому суд, не вважає положення угоди такими що підтверджують домовленість по всім істотним умовам договору. Крім того проаналізовані докази надають змогу для висновку про те, що з боку позивача після первинної сплати під час укладання угоди частини грошей у розмірі 2500 доларів США, не було у подальшому виконані інші умови: не передана інша частина грошей, щодо якої була домовленість та не подарована, належна йому частина квартири у місті Днестровськ. Посилання позивача про фактичний подарунок та формальне укладення договору купівлі-продажу суперечить умовам договору купівлі-продажу та не підтверджується доказами. Крім того до суду не надано доказів звернення позивача до нотаріусу для посвідчення угоди та виклику відповідачки для здійснення нотаріального посвідчення до конкретного нотаріусу у визначений день і час, що могло свідчило б про ухилення сторони від нотаріального посвідчення. Таким чином у суді встановлено відсутність доказаних позивачем та його представником обставин достатніх для можливості визнання договору про розподіл спільного майна подружжя чинним, а тому такий договір є нікчемним, який у відповідності до вимог ч.1 ст. 216 ЦК не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Враховуючи, що з боку позивача інших доказів про визнання нерухомого майна нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною площею 58,2 кв.м., особистою приватною власністю, крім нікчемної угоди не надано, суд вважає не доведеним дані вимоги у судовому засіданні, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Заяв щодо розподілу судових витрат до закінчення судових дебатів сторонами не заявлялось. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed