Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] до [PERSON] з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, в якій просила суд визнати за нею право власності на 3/4, однак не менше ? частини квартири [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 3/4, однак не менше ? частини нежитлового приміщення [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що об'єкти нерухомості, які є предметом її позовних вимог були придбані нею та відповідачем в період шлюбу. На підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2005 року квартира [ADDRESS] була зареєстрована за відповідачем [PERSON] та в подальшому була переведена в нежитловий фонд. Просить суд застосувати ст. 70 СК України та відступити від рівності часток при поділі майна на її користь, оскільки їх неповнолітня донька [PERSON] фактично проживає та буде проживати з нею. Крім цього, зазначає, що [PERSON] переобладнавши квартиру [ADDRESS] у нежитлове приміщення без погодження з нею фактично пошкодив зазначене майно, оскільки воно стало непридатним для проживання, що також є підставою для відступлення від засади рівності часток на її користь. В судове засідання з'являлись позивач та її представники, які підтвердили викладені в позовній заяві обставини та вимоги, просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник також з'являлись в судові засідання, заперечували проти задоволення позовної заяви. Подали до суду письмові заперечення, які підтримали в судовому засіданні. В письмових запереченнях [PERSON] зазначив, що підстави для відступлення від рівності часток на користь позивача відсутні, оскільки [PERSON] не є громадянкою України, роками не перебуває на території України, а діти переважний час мешкають навпаки з ним та він їх виховує та утримує матеріально. Що стосується нежитлового приміщення [ADDRESS] вважав, що зазначений об'єкт взагалі не підлягає поділу, оскільки використовується [PERSON] як фізичною особою - підприємцем та відповідно є його власністю. Також до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] із зустрічною позовною заявою до [PERSON], в якій просив суд поділити спільне сумісне майно, а саме квартиру [ADDRESS], визнавши за ним право власності на ?, однак не менше ніж ? квартири [ADDRESS] та виділити в натурі. В обґрунтування зустрічної позовної заяви [PERSON] зазначив, що їх з відповідачем діти постійно проживають разом з ним та знаходяться на його утриманні. Майно, що є об'єктом поділу утримується тільки ним, тому вважає необхідним відступити від засад рівності часток, зазначаючи, що його частка у майні повинна складати ? частини квартири [ADDRESS] В судовому засіданні [PERSON] та його представник підтримали викладені в зустрічній позовній заяві обставини та вимоги, просили суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник [PERSON] просив суд відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви в повному обсязі. Надав також суду письмові заперечення, які підтримав в судовому засіданні, зазначаючи, що відсутні будь-які обставини, які можуть бути підставою для того, щоб суд відступив від засад рівності часток подружжя на користь [PERSON]. Позивач та відповідач і по цей час проживають спільно в одній квартирі та в рівних частинах дбають про матеріальне забезпечення сім'ї. Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши фактичні обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 24 червня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Самарської районної ради м. Дніпропетровська (а.с. 5). У шлюбі у позивача та відповідача народилось двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 6, 50). 30 липня 1996 року [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрованим в реєстрі за № 81 (а.с. 53-54). Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] виданий 30 травня 2005 року Комунальним підприємством Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації (а.с. 56-59). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2005 року визнано за [PERSON] право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 167). Рішенням Дніпропетровської міської ради від 15 червня 2006 року № 2470 виключено квартиру [ADDRESS] з житлового фонду міста та дозволено власнику переобладнання квартири під перукарню згідно з проектною документацією, узгодженою з ГоловАПУ міської ради (а.с. 221-222). 14 листопада 2011 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради [PERSON] виданий технічний паспорт на громадський будинок в житловому будинку А-5 на 1 поверсі нежитлового приміщення [ADDRESS], власником якого є [PERSON] (а.с. 38-41). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 24 червня 1995 року відділом реєстрації актів цивільного стану виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис № 179 - розірвано (а.с. 146). Розділ VII «Прикінцеві положення» СК України передбачає, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 31.01.2004 року. Відносини між подружжям, що виникли до 1 січня 2004 року, регулюються Кодексом про шлюб та сім'ю України. До відносин подружжя, що виникли після 01 січня 2004 року, застосовується СК України. Згідно зі ст. 22 КпШС України (чинному на час придбання квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана за час шлюбу між сторонами та є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до абзацу 1 ст. 28 КпШС України (чинному на час придбання квартири) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Згідно з абзацом 2 ст. 29 КпШС України (чинному на час придбання квартири) поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Відповідно до ст.ст. 22, 61 КпШС, що діяв у період набуття подружжям спільного майна, майно набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Що ж стосується способів та порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд керується нормами Сімейного кодексу України, який діє на момент вирішення спору про поділ майна. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] дійсно підтверджували факт того, що в на протязі декількох останніх років переважно утриманням та вихованням [PERSON], який на даний час взагалі є повнолітньою особою, займався [PERSON]. Однак, як було встановлено в судовому засіданні з [PERSON] проживала в цей час друга сумісна їх дитина донька [PERSON]. І тільки з лютого 2013 року [PERSON] проживає та навчається у м. Дніпропетровську. Надані [PERSON] чеки про оплату ним послуг щодо утримання майна за 2013 - 2014 рік не можуть свідчати про те, що [PERSON] не дбала про матеріальне забезпечення сім'ї, що в свою чергу не може бути підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя. [PERSON] не надано доказів того, що [PERSON] не дбала про матеріальне забезпечення сім'ї, приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім'ї. Також [PERSON] не надано належних та допустимих доказів для підтвердження своїх позовних вимог в частині збільшення її частки у спільному майні подружжя, а обставини, які зазначає [PERSON] щодо фактичного та подальшого проживання з нею доньки не можуть бути безперечною підставою для визнання за нею права власності на ? квартири [ADDRESS] Вирішуючи позовну вимогу [PERSON] про виділ частки квартири [ADDRESS], що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в натурі, суд враховуючи положення ст. 71 СК України вважає необхідним в даному випадку визначити ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. При вирішення питання щодо поділу нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на підставі спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку. Нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та придбано 24 травня 2005 року [PERSON] є також спільною сумісною власністю подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності передбачено ст. 69 СК України. Як вбачається з матеріалів цивільної справи [PERSON] є дійсно фізичною особою - підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 27 січня 2005 року та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, виданим 25 грудня 2014 року (а.с. 37, 123). Однак, доводи позивача [PERSON] щодо того, що нежитлове приміщення [ADDRESS] не є об'єктом спільної сумісної власності суд не може прийняти до уваги, оскільки зазначене майно [PERSON] було придбано в період перебування у шлюбі, а використання зазначеного нерухомого майна для зайняття підприємницькою діяльністю не змінює статус цього майна як спільного сумісного майна подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При вирішенні спору щодо визначенні часток при поділі даного об'єкту нерухомості - нежитлового приміщення [ADDRESS], суд також виходить з того, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів для підтвердження своїх позовних вимог в частині збільшення її частки у спільному майні подружжя. Суд не може погодитися з доводами [PERSON] та її представників щодо пошкодження спільного сумісного майна [PERSON] шляхом переобладнання квартири [ADDRESS] в нежитлове приміщення, що є підставою для відступлення від засади рівності часток. Частиною 2 ст. 70 СК України передбачена можливість відступлення від засад рівності часток подружжя у випадку пошкодження спільного майна, однак в розумінні цієї норми з врахуванням доводів [PERSON] та її представників, наданих на підтвердження цих доводів доказів, суд не вважає переобладнання квартири в нежитлове приміщення обставиною та підставою для застосування зазначеної статті. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання за [PERSON] право власності на ? частини нежитлового приміщення [ADDRESS], а поділ майна необхідно здійснити у рівних частках.

Outcome: partial