Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, у сумі 15200,00 грн., моральної шкоди, у сумі 30000 грн. та витрат по сплаті судового збору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував наступним. 26.10.2015 року в 11.00 годин, [PERSON] , [INFO] , керував автомобілем DAEWOO SENS (номерний знак: [NUMBER] ), рухався по вул. Стовбовій (м. Одеса) в сторону вул. Степової. Перетнувши з/д переїзд - продовжив рухатись в своїй крайній лівій стороні, рухався з невеликою швидкістю, відповідно до правил дорожнього руху, а попереду нього їхав автомобіль Toyota RAV4 (державний номер [NUMBER] ). Дорога вела прямо, [PERSON] продовжував рухатись в своїй крайній лівій стороні, але несподівано, спереду водій автомобіля Toyota RAV4 (державний номер [NUMBER] ) різко загальмував та повернув ліворуч, перетинаючи подвійну суцільну лінію, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.01.2016 року були встановлені обставини скоєння дорожньо-транспортної пригоди та [PERSON] визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України. 09 лютого 2016 року Апеляційний суд Одеської області по справі № 521/19148/15-п, виніс постанову, відповідно до якої: апеляційну скаргу представника [PERSON] в інтересах [PERSON] було задоволено, постановуМалиновського районного суду м. Одеси від 14 січня 2016 року скасовано та постановлено нову постанову, якою провадження по справі стосовно [PERSON] про притягнення його до відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито. Позивач, зазначає, що причиною ДТП стала неналежна поведінка іншого водія, [PERSON] . У зв`язку із зазначеним, позивач просить стягнути завдану матеріальну шкоду, у розмірі 15200,00 грн., судові витрати у сумі 1409,60 грн. Крім того, позивач просить стягнути моральну шкоду, у розмірі 30000 грн. Позивач та його представник в судове засідання не прибули, надали до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без їх участі. У судове засідання, призначене на 20.02.2019 року, відповідач по справі - [PERSON] , будучи своєчасно належним чином повідомлений про явку до суду, не прибув. (а.с.113). У зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] в судове засідання, призначене на 20.02.2019 року, судом було відкладено розгляд справи на 05.03.2019 року та відповідача було своєчасно повідомлено про явку до суду на 05.03.2019 року.(а.с.117). Однак, в призначений час, 05.03.2019 року відповідач [PERSON] , у судове засідання не прибув. Натомість, 04.03.2019 року до канцелярії суду відповідач [PERSON] надав заяву, в якій вказав, щоб суд не поновлював розгляд справи (а.с.118), хоча проваджнення у справі судом не було зупинено. У зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] в судове засідання, призначене на 05.03.2019 року (а.с.121-122), судом було відкладено розгляд справи на 14.03.2019 року та відповідача було своєчасно повідомлено про явку до суду на 14.03.2019 року (а.с.124-125). Проте, в призначений час, 14.03.2019 року відповідач [PERSON] , у судове засідання не прибув. Натомість, 12.03.2019 року до канцелярії суду відповідач [PERSON] надав заяву, в якій вказав, що даний спір забирає у нього багато часу і він уже витратив 8050,35 грн. і тому він додає до справи розрахунки своїх витрат. (а.с.126-127). Оскільки, законодавцем передбачено розумні строки розгляду справи, відповідач, в призначений час, 14.03.2019 року, в черговий раз не прибув у судове засідання, про причини неявки суд не повідомив, відомості, які б свідчили про поважність неявки до суду, відсутні та відповідачем до суду не надано, суд приходить до висновку, що судом було здійснено всі необхідні заходи для повідомлення відповідача про явку до суду. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що його вина рішенням Апеляційного суду, на який посилається позивач не встановлена. Відповідач повністю не згоден як з вимогами, так і з обставинами, на які посилається Позивач в обґрунтування своїх вимог та вважає доводи перекрученими та такими, що не відповідають дійсності. На думку відповідача, висновком судових експертиз встановлено: що в заданих умовах водій автомобіля DAEWOO мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем TOYOTA; і саме неправомірні дії водія автомобіль DAEWOO перебувають у причинному зв`язку з фактом настання ДТП; а вина [PERSON] відсутня. Також, щодо стягнення матеріальної шкоди, відповідач вказує, що позивачем не надано незалежної оцінки майна, а саме висновку експерта щодо визначення матеріального збитку виконаного відповідно до наказу Міністерства Юстиції України від 24.11.2003 N142/5/2092 «Про затвердження Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів». У зв`язку із зазначеним, відповідач вважає, що позовна заява є безпідставною та не містить належних доказів, а тому в задоволенні позовних вимог просить суд відмовити. Суд, оцінивши доводи позивача, встановивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача, з`ясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовано ці правовідносини, приходить до наступного. 26.10.2015 року в 11.00 годин на вул. Стовбовій в м. Одеса сталася дорожньо-транспортаї пригода за участі автомобілів DAEWOO SENS (номерний знак: [NUMBER] ), та Toyota RAV4 (державний номер [NUMBER] ). Стосовно водія [PERSON] , який керував автомобілем DAEWOO SENS, було складено адміністративний протокол. Стосовно водія [PERSON] , який керував автомобілем Toyota RAV4, адміністративний протокол не було складено. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.01.2016 року були встановлені обставини скоєння дорожньо-транспортної пригоди та водія [PERSON] , який керував автомобілем DAEWOO SENS, було визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України. (а.с. 10-11) Постановою Апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016 року постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 14.01.2016 року було скасовано та постановлено нову постанову, згідно якої, провадження по справі стосовно [PERSON] про притягнення його до відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.(а.с.12-13). Також, цією Постановою Апеляційного суду було встановлено, виходячи з пояснень сторін та даних відео-реєстратора, що 26.10.2015 р., приблизно об 11:00 годині, водій [PERSON] керував автомобілем DAEWOO SENS (номерний знак: [NUMBER] , у м. Одесі по вул. Стовповій напроти будинку №34, дотримуючись, з урахуванням дорожньої обстановки, достатньої дистанції (більше 13 м) до автомобіля TOYOTA Rav4, д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , що рухався попереду. В момент, коли автомобіль під керуванням [PERSON] , взявши спочатку трохи вправо, а потім різко збавивши швидкість, раптово почав виконувати поворот ліворуч через дві суцільні лінії, включивши лівий поворот не завчасно, як того вимагають ПДР (50-100 м), а вже в момент раптового маневру, що було абсолютно неочікуваним та не могло бути передбачено водієм [PERSON] , так як такий маневр не відповідав дорожній обстановці та забороняється ПДР, які забороняють різко гальмувати (крім випадків, коли без цього неможливо попередити ДТП) п. 12.9, п/п. «г», забороняють перетинати подвійну суцільну смугу дорожньої розмітки, яка розділяє протилежні транспортні потоки (п.11.4, п.34 додаток1 п.1.3 ПДР), зобов`язують водія подавати сигнал показника повороту перед поворотом чи розворотом не менше ніж за 50-100 м. в населених пунктах (п. 9.2.9.4 ПДР) та зобов`язують водія перед будь-якою зміною напрямку руху переконатися в тому, що це буде безпечним та не створить перешкод та небезпеки іншим учасникам руху, при виявлені небезпеки водій [PERSON] загальмував, проте не зміг попередити зіткнення з автомобілем «Toyota Rav4», д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] Таким чином водій [PERSON] не допустив порушення п. 13.1 ПДР, вибрав достатню дистанцію з урахуванням всіх перелічених факторів дорожньої обстановки і його дії не знаходяться в прямому причинному зв`язку з ДТП, так як причиною ДТП стала неналежна поведінка іншого водія.(а.с.12-13). Відповідно до ч. ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На підставі зазначеного, суд при винесенні рішення не з`ясовує обставин справи, які підтверджують вину відповідача у спричиненні механічних пошкоджень автомобілю DAEWOO SENS, номерний знак: [NUMBER] . Згідно наданого до суду позивачем Акту виконаних робіт від 19.02.2016 року здійсненого ФОП [PERSON] , ремонт автомобіля, Daewoo Sens [NUMBER] складає 15200,00 грн. (а.с. 17-18) Виходячи з викладеного, суд вважає, що між сторонами мають місце цивільні правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Щодо наданого відповідачем до суду висновку експерта № 5057, суд зазначає про таке. Згідно до висновку експерта № 5057, зіткнення автомобілів DAEWOO Sens та TOYOTA Rav-4 на горизонтальній ділянці проїжджої частини вул. Стовпова, в районі будинку №34, з технічної точки зору, у причинному зв`язку з фактом зіткнення автомобілів DAEWOO Sens та TOYOTA Rav-4 перебувають фактичні дії водія автомобіля DAEWOO, які, на думку експерта, не відповідають вимогам п.12.1 та 13.1 Правил ДР. (а.с. 44-46). Проте, вказаний висновок експерта № 5057 було зроблено - 29.05.2017р., тобто, більше ніж через 1 рік і три місяці після розгляду адміністративної справи за вказаними обставинами, судом апеляційної інстанції. Також, суд не може прийняти до уваги вищевказаний висновок, так як при розгляді справи №521/19148/15-а судом першої та другої інстанції, автотехнічна експертиза не призначалась, обставини справи не враховувались, а саме ці факти були предметом дослідження по вказаній справі, учасники справи не ставили перед судом питання про призначення і проведення по справі автотехнічної експертизи. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016 року по справі №521/19148/15-а, постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 14.01.2016 року було скасовано та встановлено, що при виявленні небезпеки, водій [PERSON] загальмував, але не зміг попередити зіткнення з автомобілем «Toyota Rav4», д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , а, отже, водій [PERSON] не допустив порушення п.13.1 ПДР і вибрав достатню дистанцію, з урахуванням всіх перелічених факторів дорожньої обстановки і його дії не знаходяться в прямому причинному зв`язку з ДТП, так як причиною ДТП стала неналежна поведінка водія автомобілем «Toyota Rav4».(а.с.12-13). Відповідачем [PERSON] Постанова Апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016 року, не була своєчасно оскаржена та набрала законної сили. Суд першої інстанції, роглядаючи позовні вимоги про стягнення шкоди, не може переглядати рішення суду апеляційної інстанції та надавати оцінку доказам, які були або могли бути предметом дослідження по іншій справі в другій судовій інстанції. Отже, висновок, на який посилається відповідач, не є належним доказом в рамках зазначеної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За своєю правовою природою зобов`язання з відшкодування шкоди, завданої ДТП є деліктним зобов`язанням. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України, свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України, стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України, стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоду, є абсолютним. Потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права, шляхом звернення вимоги, виключно до особи, яка завдала шкоду, про відшкодування цієї шкоди. Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013, вказано, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні керуватися положеннями ст.1166, 1187 ЦК України. Відповідно до ч. 1ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 статті 1187 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка, на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Виходячи зі змісту п. 4 вищезазначеної Постанови, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до п. 11 вищевказаної Постанови, за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи. Аналогічні правові позиції висловлені колегіями суддів Верховного Суду України у постановах від 11.11.2015 року по справі №6-309 цс15 та від 14.09.2016 року по справі №6-725цс16, відповідно до яких, право вимоги як до безпосереднього заподіювача шкоди виникає з моменту, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача і йому завдано шкоди. Отже, враховуючи наведене, зібрані по справі докази та вищевказані норми цивільного законодавства дозволяють задовольнити позов про стягнення завданої матеріальної шкоди, в розмірі 15200,00 грн. Щодо позовної вимоги, в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, у розмірі 30000 грн., суд зазначає наступне. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пункт 3 ч.2 ст.23 зазначеного Кодексу передбачає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Пунктом 2 частини 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності до ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», моральна шкода відшкодовується страховиком потерпілому лише у разі ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди. Суд враховує, що позивач належними та достатніми доказами не довів в повній мірі факту заподіяння йому моральної шкоди та обставин, які визначають її характер і обсяг. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, у сумі 30000 грн. та якими доказами це підтверджується. Враховуючи вказані обставини, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд позовні вимоги, в цій частині визнає безпідставними необґрунтованими та недоведеними. Оскільки, позивач не надав жодних доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 30000 грн., задоволенню не підлягають. Щодо вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача сплаченого ним судового збору, у розмірі 1409,60 гривень, суд зазначає наступне. Позивачем за подання позову було сплачено судовий збір, що підтверджується квитанціями № 10686 та № 10914.(а.с. 1-2) Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з викладеного, вимога позивача стосовно стягнення з відповідача сплаченого ним судового збору, підлягає частковому задоволенню та стягненню на користь позивача.

Outcome: partial