Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся АТ КБ «Приватбанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з метою отримання банківських послуг відповідач підписав заяву без номеру від 07.05.2013 року, на підставі якої йому було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшений до 9500грн. відповідно до п.2.1.2.3, п.2.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Відповідач ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач взяв на себе зобов`язання здійснювати погашення кредиту та процентів, виконувати інші зобов`язання в порядку та в строки, встановлені Кредитним договором. Проте не виконує взяті на себе зобов`язання, передбачені Кредитним договором, чим порушив умови договору, вимоги чинного законодавства України, а тому, станом на 30.06.2020 року має заборгованість у розмірі 163076,07 гривень, яка складається з наступного: - 9089,55 гривень - заборгованість за тілом кредита; - 152786,52 гривень - заборгованість за нарахованими відсотками; - 1200,00 гривень - пеня. При цьому, позивач звертає увагу, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 131004,09грн., яка складається з наступного: - 9089,55 гривень заборгованість за кредитом; - 121914,54 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 07.05.2013 року по 31.10.2019 року. Виходячи з викладеного, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг у розмірі 131004,09грн. та понесені позивачем судові витрати, а саме, сплачений при поданні позовної заяви судовий збір в сумі 2102,00 гривень. Ухвалою суду від 03 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву не заперечував, що 07.05.2013 року ним була підписана анкета-заява з метою отримання кредитної картки банку. 07.05.2013 року йому була надана картка № [NUMBER] , терміном дії до 04/17, а 15.10.2013 року - № [NUMBER] , з терміном дії до 05/16, як зазначено у довідці, наданій позивачем. Сума кредитного ліміту за карткою № [NUMBER] склала 8000 грн., яка у подальшому збільшувалася 07.05.2013 року на 300 грн., 17.10.2013 року до 9000 грн., а 27.11.2013 року - на 500 грн., тим самим кредитний ліміт остаточно становив суму в розмірі 9500 грн., що вбачається з наданої банком довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я позивача. Таким чином, оскільки із наданих позивачем доказів вбачається, що фактично ним надано у кредит (тіло кредиту) грошові кошти, які прийняті позивачем у добровільному порядку, враховуючи положення ст. 509, ч. 2 ст. 530 ЦК України, позивач вправі вимагати повернення тіла кредиту. Разом з цим, відповідач зазначає, що статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки, яка поширюється на вимоги про стягнення заборгованості за кредитом і про стягнення процентів. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг позовної давності (загальної і спеціальної) починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті) (постанова від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12). Верховний Суд вкотре зазначив на те, що за договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України) (постанова від 6 лютого 2020 року у справі № 271/6857/13-ц). Строк дії виданої позивачу кредитної картки закінчився у квітні 2017 року, а з позовом до суду банк звернувся тільки у вересні 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Тому, відповідач вважає, що позивачем при зверненні до суду зі спірними вимогами пропущено строк позовної давності, просить суд застосувати такий строк та відмовити у позові. В заперечення щодо обставин та правових підстав позову відповідач зазначив, що незважаючи на те, що ним підписана анкета-заява і він підтвердив факт користування карткою, він не погоджується з тим, що така заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на сайті позивача, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Також він заперечує і щодо того, що ознайомлений з вищевказаними умовами, що діяли на момент підписання заяви. Крім цього вважає, що факт користування ним картковим рахунком та використання коштів не є підтвердженням приєднання до договору. Отже, він заперечує щодо застосування до спірних правовідносин в цій частині положень ст. 634 ЦК України. Неприйнятними вважає твердження відповідача стосовно його обов`язку сплачувати проценти у розмірі не менше мінімального розміру обов`язкового платежу, оскільки таке зобов`язання відсутнє в анкеті-заяві, а інших документів з відповідним обов`язком він не підписував. До того ж позовна заява не містить відомостей ані про розмір мінімального обов`язкового платежу ані про розмір процентів. Зважаючи на те, що умови, які має на увазі банк, позивачем не підписувалися, то відсутній обов`язок позивача погашати заборгованість до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, проценти у розмірі, зазначеному у Тарифах, що, за твердженням позивача, діють на дату нарахування. При цьому Тарифи, про які йдеться у позові, позивачем також не підписувалися. Такі заперечення ґрунтуються на нижченаведених нормах права та практиці їх застосування. Верховний Суд з приводу приєднання до Умов та Правил надання кредиту зазначив на те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк (постанова 23 липня 2020 року справі № 378/305/18, постанова від 11 березня 2015 року № 6-61цс15). Визначальним є встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами (постанова від 3 липня 2019 року). З доданої до позову копії заяви, на яку позивач посилається як на факт укладення кредитного договору вбачається, що відсутні відомості про розмір відсотків, в якому вони нараховувалися позивачем. Таким чином, у письмовому вигляді не обумовлено нарахування процентів за користування кредитом, які просить стягнути банк. Умови, Правила і Тарифи, про які йдеться у позові, мною не підписувалися, а додані до позовної заяви документи не містять підтверджень того, що саме ці документи я розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету. Крім цього, щодо нарахування відсотків Верховний Суд зазначив, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Зі спливом строку кредитування припиняється право позивача нараховувати проценти за кредитом (від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12). Як вбачається з позовної заяви, банк, окрім тіла кредиту, просить суд також стягнути й заборгованість з процентів за користування кредитом за період з 07.05.2013 року по 31.10.2019 року, які він нараховував після закінчення строку кредитування у квітні 2017 року. Таким чином, нарахування відсотків з квітня 2017 року по 31 жовтня 2019 року є безпідставним, а з огляду на позицію Верховного Суду згадану вище, можна стверджувати, що нарахування відсотків за користування кредитом за договором взагалі не передбачено, оскільки відповідні умови мною не підписувалися. З урахуванням наведеного відповідач вважає, що підстави для задоволення позову та, відповідно, й стягнення з нього судових витрат, які позивач поніс, відсутні. У відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умов договору. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до Розділу 1 Загальних положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті позичальника (www.privatbank.ua) ПАТ КБ «ПриватБанк»,

Outcome: partial