Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23 липня 2014 року надійшла позовна заява [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення грошових коштів, моральної шкоди (а. с. 2-4). В обґрунтування позовної заяви представник позивача у позовній заяві та у судовому засіданні посилався на те, що 12 грудня 2011 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено два договори банківського вкладу: № SAMDN28000722101390 та № SAMDN28000722101203 на строк до 12 червня 2012 року з нарахуванням 6,75% річних на суму вкладів. Станом на день звернення до суду сума депозиту за договором № SAMDN28000722101390 становить 34 837,00 Євро, за договором № SAMDN28000722101203 - 31 956,00 Євро. 30 травня 2014 року позивач звернулась на адресу відповідача з письмовою вимогою щодо видачі суми вкладів, загальний розмір яких становить 66 793,00 доларів США, що еквівалентно 1 075 367,00 грн., проте така вимога не була задоволена, грошові кошти не були виплачені позивачу, що стало причиною звернення [PERSON] до суду з даним позовом, в якому просила суд стягнути на її користь з відповідача за договором депозитного вкладу № SAMDN28000722101390 від 12 грудня 2011 року 560 875,00 грн., за депозитного вкладу № SAMDN28000722101203 від 12 грудня 2011 року 514 491,00 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн. (а. с. 2-4). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав, наполягав на їхньому задоволенню у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, посилалась на те, що договори банківського вкладу з позивачем укладалися на території Автономної Республіки Крим, яка є тимчасового окупованою територією, у зв'язку з чим відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приватбанк» на території Автономної Республіки Крим припинив свою діяльність. Крім того, окупаційна влада фактично здійснила конфіскацію майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк». Були арештовані також права та зобов'язання банку, в тому числі права вимоги і борги за всіма зобов'язаннями. Майно ПАТ КБ «Приватбанк» на території Автономної Республіки Крим окупаційною владою віднесено до майна, що підлягає націоналізації і обліковується як власність Республіки Крим. Відповідно до закону Російської Федерації № 39-ФЗ від 04 квітня 2014 року зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати клієнтам банківських установ на території Республіки Крим взяла на себе автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників». Згідно офіційних повідомлень вказана організація замінила ПАТ КБ «Приватбанк» за всіма зобов'язаннями, в тому числі депозитними, орендними, кредитними тощо, а ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя від 21 квітня 2014 р. автономній некомерційній організації «Фонд захисту вкладників» в довірче управління переданий майновий комплекс Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк». Викладені факти в сукупності свідчать про те, що зобов'язання за договорами ПАТ КБ «Приватбанк», укладеними працівниками Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», виконує автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна банку, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя (а. с. 56-59). Представник ПАТ КБ «Приватбанк» також зазначила, що не може ні підтвердити, ні спростувати існування невиконаних зобов'язань за договорами банківських вкладів перед позивачем, пославшись на відсутність у ПАТ КБ «Приватбанк» можливості доступу до свого майна, в тому числі і до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, каси і готівки. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно пояснень, викладених у позовній заяві та представником позивача у судовому засіданні 12 грудня 2011 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено два договори банківського вкладу: № SAMDN28000722101390 та № SAMDN28000722101203 на строк до 12 червня 2012 року з нарахуванням 6,75% річних на суму вкладів. Станом на день звернення до суду сума депозиту за договором № SAMDN28000722101390 становить 34 837,00 Євро, за договором № SAMDN28000722101203 - 31 956,00 Євро. Згідно з довідки № 39576804 від 02 травня 2014 року, яка роздрукована з мережі Інтернет (без печатки та підпису уповноваженої особи) станом на 02 травня 2014 року [PERSON] має в ПАТ КБ «Приватбанк» декілька рахунків, на яких містяться грошові кошти у сумі 70 884,70 Євро 7 278,98 грн. (а. с. 13). Судом встановлено, що 27 травня 2014 року позивач звернулась на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою про повернення грошових коштів за зазначеними договорами, та сплату нарахованих відсотків (а. с. 7), яка не була задоволена (а. с. 5-6). Вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача суд приходить до висновку щодо необхідності відмови у їх задоволенні, виходячи з наступного. Так, загальновідомим є факт окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим, у зв'язку з чим 15 квітня 2014 року Верховною Радою України було ухвалено Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території». На виконання вищевказаного Закону та ряду інших законів і нормативно-правових актів Правлінням Національного банку України 06 травня 2014 року було прийнято постанову № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - постанова НБУ № 260). Відповідно до п. 5 постанови НБУ № 260 банки, в тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів. Проте ще до прийняття постанови НБУ № 260 у квітні 2014 року окупаційною владою були прийняті рішення щодо припинення діяльності відокремлених підрозділів ПАТ КБ «Приватбанк» на території Республіки Крим, серед яких і філія Кримського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк». Ухвалою судді Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 21 квітня 2014 року для забезпечення позову заступника прокурора Республіки Крим за захист інтересів невизначеного кола осіб до ПАТ КБ «Приватбанк» про припинення протиправних дій по невиконанню зобов'язань, що випливають з договорів банківського вкладу, майновий комплекс Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», права, що випливають з договорів, інші права, в тому числі права вимоги, передані в довірче управління Автономній некомерційній організації «Фонд захисту вкладників», яка діє на підставі закону Російської Федерації № 39-ФЗ від 04 квітня 2014 року «О защите интересов физических лиц, имеющих вклады в банках и обособленных структурных подразделениях банков, зарегистрированных и (или) действующих на территории Республики Крым и на территории города федерального значения Севастополя». Ухвалою судді Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 04 червня 2014 року про заміну заходів забезпечення позову Автономній некомерційній організації «Фонд захисту вкладників», розташованій у м. Москва, фактично були надані права власника майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк» в Автономній Республіці Крим. З офіційних повідомлень в мережі Інтернет вбачається, що заснована Російською федерацією Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» в Автономній Республіці Крим перебрала на себе всі права та зобов'язання ПАТ КБ «Приватбанк», в тому числі і ті, які виникли на підставі договорів банківського вкладу (депозиту). Враховуючи, що договори банківського вкладу, зобов'язання за якими є предметом даного спору, укладалися в Автономній Республіці Крим, яка була окупована Російською Федерацією, до припинення окупації ПАТ КБ «Приватбанк» не може відповідати за даним позовом. За таких обставин, а також враховуючи, що стороною позивача не було надано суду доказів на підтвердження укладання вказаних договорів банківського вкладу, представник відповідача не зміг ані підтвердити, ані спростувати факт укладення між сторонами договорів депозитного вкладу, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди та враховуючи, що дані вимоги носять похідних характер від інших вимог, у задоволенні яких було відмовлено, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову і в цій частині. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.7 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає за необхідне судові витрат по даній цивільній справі віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed