Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до Марївської сільської ради Запорізького району Запорізької області про стягнення не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини грошових коштів у звязку з порушенням терміну їх виплати та відшкодування моральної шкоди. Позивач просить стягнути з відповідача не виплачену заробітну плату, компенсацію втрати частини грошових коштів у звязку з порушенням терміну їх виплати та відшкодування моральної шкоди на загальну суму 68538 грн. 34 коп., а також зобовязати відповідача відкоригувати запис про звільнення у трудовій книжці. Свої вимоги мотивує тим, що 07.11.2008 р. його було прийнято на посаду сторожа до Марївської сільської ради та звільнено з займаної посади 06.01.2012 р. В трудовій книжці вказано, що його звільнено за власним бажанням, натомість зазначено ст. 36 КЗпП України. Відповідно до довідок Марївської сільської ради від 18.11.2013 р. №№ 866/01, 867/01, 864/01 заробітна плата за святкові та дні переробітку за 2009-2011 роки позивачу не нараховувалась. Позивач працював з 21 год. 00 хв. до 05 год. 00 хв. щоденно, але заробітна плата йому нараховувалась як за 40 годинний робочий тиждень без нарахувань належних виплат за роботу у вихідні та святкові дні. Сума заборгованості по заробітній платі за період 2009-2011 р.р. складає 34265 грн. 40 грн. Зазначає, що вищезазначена заробітна плата своєчасно не була виплачена позивачеві, а тому відповідач повинен був виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у звязку порушенням строків їх виплати. Розмір даної компенсації за 2009 по 2011 р.р. складає 4272 грн. 94 коп. Також позивач вказує, що під час відновлення та збору матеріалів для звернення до суду за захистом порушених прав відповідач зазнав моральних страждань, хвилювання щодо можливого відновлення справедливості. Через працю без вихідних стан здоровя позивача значно погіршився, у звязку з чим наприкінці 2011 року він переніс інсульт. Моральну шкоду оцінює у 30000 грн. 00 коп. В судове засідання зявились позивач [PERSON] та його представник [PERSON], які позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі, надавши при цьому пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи представник відповідача зявився до суду 25.02.2016 р., в подальшому участі у розгляді справи не брав. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що він є сусідом позивача. З 2008 по 2012 р.р. він бачив як [PERSON] щодня виходив на роботу. Чи доходив до роботи не знає. Інколи бачив його біля сільради. На роботі бачив його разів 30 за літо, він ходив біля дверей сільради. Зі слів позивача знав, що він працює. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що він є знайомим [PERSON] Що [PERSON] працював в Марївській сільській раді знає зі слів позивача. Про те, що [PERSON] працював по вихідних та святкових днях знає зі слів дружини [PERSON] На робочому місці [PERSON] ніколи не бачив. Вислухавши пояснення позивача, його представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Як видно з трудової книжки [PERSON] з 07.11.2008 р. він працював на посаді сторожа Марївської сільської ради та 06.01.2012 р. був звільнений за власним бажанням. У копії листа № 864/1 від 18.11.2013 р., надісланого Марївською сільською радою [PERSON], зазначено наступне: На Вашу заяву, згідно Закону «Про звернення громадян» надаємо довідку: заробітна плата за 2011 рік склала 14660 грн. 83 коп. У копії листа № 867/1 від 18.11.2013 р., надісланого Марївською сільською радою [PERSON], зазначено наступне: На Вашу заяву, згідно Закону «Про звернення громадян» надаємо довідку: заробітна плата за 2010 рік склала 14308 грн. 05 коп. У копії листа № 866/1 від 18.11.2013 р., надісланого Марївською сільською радою [PERSON], зазначено наступне: На Вашу заяву, згідно Закону «Про звернення громадян» надаємо довідку: заробітна плата за 2009 рік склала 10592 грн. 89 коп. Крім вищеперелічених доказів, матеріали справи містять копію індивідуальних відомостей про застраховану особу, сформованих станом на 09.06.2015 р. за період з 2000 по 2012 роки, де міститься інформація про розмір заробітку для нарахування пенсії та кількість днів стажу в помісячному розрахунку. Згідно розрахунку вчиненого представником позивача, розрахунок компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням терміну їх виплати за 2009 рік склала 270 грн. 57 коп., за 2010 рік склала 1375 грн. 01 коп., за 2011 рік склала 2627 грн. 36 коп., а разом 4272 грн. 94 коп. Згідно розрахунку заробітної плати за відпрацьований час у вихідні та святкові дні за період з 2009 по 2011 р.р. позивач не отримав заробітну плату: за 2009 рік 9142 грн. 80 коп.; за 2010 рік 12357 грн. 60 коп.; за 2011 рік 12765 грн. 00 коп., а разом 34265 грн. 40 коп. Системно проаналізувавши докази у справі, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом позивачу та його представнику неодноразово розяснювались процесуальні права та обовязки, зокрема передбачені ст.ст. 27, 31, 57-64, 137 ЦПК України. Позивач та його представник у судовому засіданні не виявили бажання скористатись правом на подання доказів, витребування доказів та зазначили, що під час судового розгляду у повному обсязі реалізували свої процесуальні права. У світлі принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу, суд констатує, що ініціативно не здійснює збирання доказів, а лише сприяє в цьому сторонам, а тому розглядає дану справу на підставі наявних у ній доказів. Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору. Згідно ст. 96 КЗпП України форми, системи і розміри оплат працівників встановлюються підприємствами самостійно в колективному договорі. Згідно ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобовязаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Аналогічні положення закріплені в ст. 22 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст. 67 КЗпП України при пятиденному робочому тижні працівникам надаються два вихідних дні на тиждень, а при шестиденному робочому тижні один вихідний день. Загальним вихідним днем є неділя. Другий вихідний день при пятиденному робочому тижні, якщо він не визначений законодавством, визначається графіком роботи підприємства, установи, організації, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації, і, як правило, має надаватися підряд з загальним вихідним днем. Згідно ст.ст.\~71,\~73 КЗпП України робота у вихідні та святкові дні забороняється. Застосування такої роботи можливо у виняткових випадках. За приписами ст. 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу. Стаття 107 цього ж Кодексу визначає, що робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку. Наразі матеріали справи не містять ані розпорядження про прийняття на роботу, ані інформації щодо посадового окладу позивача, ані графіку роботи позивача, табелів виходів, відомостей про отримання ним заробітної плати за спірний період. За таких обставин суд позбавлений можливості дослідити докази щодо виходів позивача у святкові та вихідні дні, питання виплати чи не виплати заробітної плати за цей період за відсутності будь-яких доказів щодо цього в матеріалах справи. Клопотань про витребування доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем чи його представником не заявлялось під час судового розгляду, незважаючи на неодноразові розяснення даним особам їх процесуальних прав та обовязків. Суд вважає, що показання допитаних у судовому засіданні свідків не є належним та допустимим доказом роботи позивача у святкові та вихідні дні, оскільки фактично вони є лише припущеннями свідків щодо роботи [PERSON] у вихідні та святкові дні. Суд вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів роботи у вихідні та святкові дні, невиплати за цей час заробітної плати, тобто порушення порушення його трудових прав в цій частині позовних вимог. За таких обставин не можуть бути задоволені і вимоги щодо стягнення компенсації втрати частини грошових коштів у звязку з порушенням терміну їх виплати, яка розрахована на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», оскільки під час судового розгляду позивачем та його представником не доведено наявності не виплаченої заробітної плати, чи виплаченої з порушенням встановлених термінів. Щодо вимог про стягнення моральної суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. За змістом цієї норми права під протиправною поведінкою слід розуміти таку, протиправність якої встановлено постановою у справі про адміністративне правопорушення, вироком у кримінальній справі тощо. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У п. 3 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. Пленум Верховного Суду України розяснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст.\~3 ЦПК України). У п. 5 вказаної постанови Пленум Верховного Суду України зазначив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний звязок між протиправною дією та негативним наслідками. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу суд вважає, що позивач не довів наявності протиправної поведінки відповідача по відношенню до нього, а також моральної шкоди як такої. Посилання у позові на погіршення стану здоровя та перенесений інсульт у 2011 році суд не бере до уваги, оскільки як зазначив [PERSON] у судовому засіданні про порушення своїх прав він дізнався після звільнення, натомість інсульт переніс ще до звільнення. Наразі матеріали даної цивільної справи не містять документального підтвердження ані факту спричинення шкоди, ані протиправності дій відповідача, ані причинного звязку між протиправною дією та негативним наслідками. Щодо вимог про зобовязання відкоригувати запис у трудовій книжці позивача,суд виходить з наступного. По-перше, згідно п. 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що позивач був звільнений за власним бажання. Як видно з трудової книжки позивача, саме ця підстава зазначена в ній як підстава звільнення. Дійсно, після вірно зазначеної підстави звільнення зазначене посилання на ст. 36 КЗпП України, однак дана неточність в порядку п. 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників може бути виправлена самим відповідачем за зверненням позивача. Наразі матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з питанням внесення виправлення в трудовій книжці та отримання відмови щодо цього. По-друге, за приписами п. 2.9 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. У світлі приписів ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд позбавлений права самостійно збирати докази, а доказування покладається на сторони. Оскільки матеріали справи не містять копії розпорядження про звільнення позивача, яке було підставою для внесення відповідного запису в трудову книжку, позивач та його представник після неодноразового розяснення судом процесуальних прав та обовязків не виявили бажання реалізувати своє право на витребування даного доказу, не надали копію розпорядження, суд констатує, що позбавлений можливості перевірити відповідність запису у трудовій книжці формулюванню звільнення, що міститься в розпорядження у звязку з відсутністю останнього в матеріалах справи.

Outcome: dismissed