Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

До суду 10 жовтня 2014 року надійшов позов [PERSON] , пред`явлений до [PERSON] , згідно якого просила визнати недійсним заповіт, складений у 2010 році [PERSON] на користь [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Другою Одеською державною нотаріальною конторою 18.07.2011 року за реєстровим №1-19/12 на ім`я [PERSON] . В обґрунтування вимог посилалась на те, що [PERSON] була її рідною сестрою, якій на праві власності належала квартира [ADDRESS] . У зв`язку зі своїм похилим віком, 1930 р.н., та тяжким хворим станом її сестри, позивачка домовилась із племінницею - відповідачкою по справі, щоб остання доглядала за [PERSON] .. У листопаді 2010 року відповідачка перевезла її сестру до свого місця постійного проживання в Рівненська обл.., Млиніський район, с. В.Городниця. [INFO] її сестра [PERSON] померла. Згодом позивачу стало відомо про те, що її сестра залишила заповіт на ім`я відповідачки. При цьому, позивач вказаний заповіт, складений у 2010 році [PERSON] на користь [PERSON] , вважає недійсним. Підставою позову зазначила положення ст. 225 ЦК України та вказувала, що в 2010 році сестрі виповнилось 76 років та стан здоров`я останньої погіршився, вона страждала тяжкою інфекційною хворобою, розвився склероз та почастішали випадки не сприйняття нею дійсних подій, вона не могла сама себе обслуговувати. Також вказала що після отримання копії заповіту надасть обгрунтування. Отже, вважає, що заповіт повинен бути визнаний недійсним, а також підлягає визнанню недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Другою Одеською державною нотаріальною конторою 18.07.2011 року за реєстровим №1-19/12 на ім`я [PERSON] , згідно якого відповідачка зареєструвала за собою право власності на квартиру [ADDRESS] (за №348кн. 753 пр . 84 від 01.08.2011 року). Справа у порядку авторозподілу надійшла до провадження с. Суворової О.В. та ухвалою суду від 13.10.2014 року провадження у справі було відкрито. Ухвалою суду від 17.10.2014 року за клопотанням позивача було забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.19). Ухвалою суду від 27.11.2014 року за клопотанням представника позивача були витребувані докази із Другої Одеської державної нотаріальної контори фотокопію спадкової справи за 2011 рік, відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 27.11.2014 року витребувані докази із КУ «Міська лікарня №5», КУ «Міська клінічна інфекційна лікарня» та КУ «Міська клінічна лікарня №9 ім. професора Мінакова». На виконання ухвали суду від 27.11.2014 року з КУ «Міська лікарня №5» було надано амбулаторну картку хворої [PERSON] (т.1, а.с.55-56). 13.01.2015 року до суду було надано відповідь із КУ «Міська клінічна інфекційна лікарня» (т.1, а.с.57), згідно якої повідомлено, що [PERSON] на стаціонарному лікуванні в лікарні не знаходилась. 26.01.2015 року до суду надійшла копія спадкової справи №37/2011 до майна померлої [PERSON] , померлої [INFO] (т.1, а.с.80-97). 03.06.2015 року у порядку повторного авторозподілу справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 04.06.2015 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 06.07.2015 року. До суду 03.07.2015 року надійшли заперечення відповідача на позов (т.1, а.с.121), згідно яких просила відмовити у позові, оскільки вважає його безпідставним, свою позицію мотивує наступним. У місті Одеса у неї проживали дві тітки похилого віку - [PERSON] та [PERSON] . Приблизно на початку осені 2010 року [PERSON] подзвонила до неї та повідомила, що її сестрі [PERSON] важко жити самій після смерті [INFO] сина [PERSON] , а тому попросила її приїхати в м.Одеса та запропонувати [PERSON] переїхати жити до неї, [PERSON] , про що вони і домовились. 25 жовтня 2010 року вона, її племінниця, позивач [PERSON] та [PERSON] вчотирьох приїхали потягом Одеса-Луцьк в м. Луцьк, а потім до її місця проживання в село В. Городниця Млинівського району Рівненської області (проїзні квитки збереглися). Позивач [PERSON] побула в селі три дні і поїхала до себе до дому. Вказувала, що в третій декаді листопада 2010 року [PERSON] приїхала до неї провідати свою сестру [PERSON] , так як остання захворіла на бронхіт і попросила її приїхати до неї. Вказувала, що перебуваючи у неї вдома [PERSON] та позивач [PERSON] , будучи при здоровому глузді і ясній пам`яті, кожна окремо вирішили скласти заповіти на її ім`я. Так як у них не було власних дітей, то відповідачка не стала заперечувати. 29 листопада 2010 року вона, [PERSON] , [PERSON] приїхали в Ярославицьку сільську раду Млинівського району Рівненської області, де [PERSON] та [PERSON] склали заповіти кожна окремо на її ім`я та свої примірники віддали їй. Заповіти за реєстровими номерами №174 та №175 були посвідчені секретарем сільської ради Андріюк Л.Л., яка була уповноважена на вчинення нотаріальних дій рішенням виконкому Ярославицької сільської ради Млинівського району Рівненської області №11 від 25.02.2010 року. У подальшому, [INFO] , [PERSON] раптово померла. Причина смерті - хронічна легенево-серцева недостатність, хронічний обструктивний бронхіт. На її похоронах в селі В.Городниця Млинівського району Рівненської області була присутня і позивач [PERSON] .. Після похорон [PERSON] попросила її, відповідачку, виготовити надгробні пам`ятники [PERSON] , її сину [PERSON] та іншій померлій сестрі [PERSON] .. Через кілька днів позивач виїхала в м. Одеса. Вказувала, що вона прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON] і оформила свої спадкові права. На протязі 2011-2014 років вона неодноразово приїжджала в м. Одеса і проживала у позивачці. Ці поїздки були пов`язані, зокрема з необхідністю уточнення форм пам`ятників та інформації на них. За власний кошт вона привезла в м. Одесу та встановила два надмогильних пам`ятники [PERSON] та [PERSON] , і [PERSON] на її могилі в селі В.Городниця Млинівського району Рівненської області. Також, 21 березня 2013 року сама позивачка [PERSON] сказала їй, що вважає за необхідне скласти ще один заповіт на її ім`я, але вже в м. Одесі. В цей же день [PERSON] склала заповіт на її ім`я в Першій Одеській державній нотаріальній конторі за реєстром №4-799. Примірник заповіту віддала відповідачці. У травні 2014 року [PERSON] поставила їй вимогу, щоб вона на випадок своєї смерті також склала заповіт на ім`я позивача на квартиру, яку відповідачка успадкувала після смерті [PERSON] , що і було виконано нею: 14 травня 2014 року вона склала заповіт на ім`я [PERSON] (за реєстровим №3-602). За викладених обставин відповідачка вказувала, що будь-які твердження позивача про те, що їй не було відомо про смерть її сестри та про існування оскаржуваного заповіту, прийняття нею, відповідачкою, спадщини, вважає такими, що не відповідають дійсності і спростовуються викладеними нею обставинами. Додатково стверджувала, що [PERSON] склала заповіт свідомо та по своїй волі, по формі та змісту заповіт відповідає вимогам закону, а отже вважає, що підстав для визнання його недійсним немає. Посилалась на те, що позивачка [PERSON] свідомо і без поважних причин пропустила строки для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її сестри, а тому вважає, що позивачка не може претендувати і на обов`язкову частку в спадщині за заповітом. 06.07.2015 року розгляд справи відкладено на 01.09.2015 року у зв`язку з неявкою сторін. Ухвалою суду від 01.09.2015 року було розглянуто та частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Розгляд справи відкладено на 08.10.2015 року. Другою Одеською державною нотаріальною конторою 07.10.2015 року було надано до суду оригінал заповіту, посвідчений Ярославицькою сільською радою за р. №174 від 29.11.2010 року, від імені [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с.146-147). У зв`язку з неявкою сторін 08.10.2015 року розгляд справи відкладено на 26.10.2015 року. До суду були надані з Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Одеси відомості про одержання пенсії [PERSON] 1934 року народження на протязі 2006-2010 р.р., яка мешкала за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.156-160); із КУ «Міська клінічна лікарня № 9 імені професора Мінакова» історію хвороби [PERSON] , 1934 року народження (т.1, а.с.161); із Другої Одеської державної нотаріальної контори оригінал спадкової справи щодо [PERSON] за 2011 рік в якій є заповіт, начеб то підписаний [PERSON] (т.1, а.с.162-184). Ухвалами суду від 26.10.2015 року за клопотанням представника позивача було витребувано докази із Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Одеси. Також цивільну справу було призначено до судового розгляду на 08.12.2015 року. 08.12.2015 року у зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 04.02.2016 року. На виконання вимог ухвали суду від 26.10.2015 року у зв`язку з заявою позивачки що підпис на заповіті не належить померлій, пенсійним органом було надано відповідь щодо неможливості надання відомостей з особистими підписами про одержання пенсії гр.. [PERSON] , оскільки її пенсія перераховувалась на особистий рахунок банку. Надано довідки про розмір пенсії померлої за період із 01.01.2006 року по 31.12.2010 року (т.1, а.с.210-215). У судовому засіданні 04.02.2016 року було задоволено клопотання представника позивача та вирішено викликати для допиту як свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Розгляд справи відкладено на 15.03.2016 року. 15.03.2016 року у зв`язку з неявкою відповідача та його представника, а також свідків, розгляд справи відкладено на 18.04.2016 року. 18.04.2016 року у зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 01.06.2016 року. У судовому засіданні 01.06.2016 року надав свої пояснення свідок [PERSON] .. Також за клопотанням представника позивача було виключено із числа свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Ухвалою суду від 01.06.2016 року за клопотанням представника були витребувані докази із ДП «Одеський морський торгівельний порт» відомості про [PERSON] 1934 р.н., та оригінал особової справи з матеріалами, які містять власний підпис [PERSON] .. Ухвалою суду від 01.06.2016 року за клопотанням представника позивача по справі було призначено судову-почеркознавчу експертизу, на час проведення якої провадження по справі було зупинено. На виконання ухвали суду від 01.06.2016 року ДП «Одеський морський торгівельний порт» до суду було надано оригінал особової картки [PERSON] , яка містить власний підпис померлої. 26.07.2016 року матеріали цивільної справи були повернуті до суду із листом директора ОНДІСЕ щодо неможливості надання висновку (т.2, а.с.6). Ухвалою суду від 26.07.2016 року провадження у справі було відновлено та призначено до розгляду на 19.09.2016 року. В судовому засіданні 19.09.2016р позивачка надала суду пояснення, я ким викладені в позові вимоги підтвердила та просила позов задовольнити. При цьому також наполягала що підпис, який стоїть на заповіті, не є підписом її сестри, оскільки вона добре знає її підпис а також що її сестра не могла розуміти значення своїх дій, бо нічого не розуміла, вона впродовж багатьох років доглядала за нею та її сином, який помер, викликали лікарів до неї, і є медичні картки. У зв`язку з тим. Що позивачу потрібно було оперувати очі, вона попросила відповідачку взяти до себе сестру та доглянути, але відповідачка погодилась лише на той умові, що вони самі до неї приїдуть. Вона відвезла до нею сестру та віддала всі документи. Проте невдовзі [PERSON] померла, де її і поховали. Потім позивачка думала, що відповідачка буде і за нею доглядати. Десь протягом року вони почергово брали в квартиру квартирантів та отримували за це кошти. Відповідачка приїжджала до неї влітку на пляж. А потім вона дізналась що був заповіт. Свідок [PERSON] пояснив що був на цій дільниці сімейним лікарем більш як 25 років, і знав [PERSON] та [PERSON] , яка є її сестрою та за нею доглядала . десь восени вона викликала його щоб оглянути [PERSON] , і він приходив та засвідчує, що [PERSON] взагалі нічого не розуміла, нікого не впізнавала, лежала в ліжку, у неї було гнойне ураження нижніх кінцівок, -тобто гнойний дерматит, захворюванню мозку. Про все це він описував у її картці та призначав лікування. Вона не могла за собою доглядати. Ухвалою суду від 19.09.2016 року за клопотанням представника позивача по справі було призначено комплексну судову психолого-психіатричну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено. До суду 03.08.2018 року матеріали цивільної справи були повернуті разом з висновком судового експерта №16-4879 від 04.05.2018 року (т.2, а.с.49-67). З 23.07.2018 року по 23.08.2018 року суддя перебувала у щорічній основній відпустці. Ухвалою суду від 27.08.2018 року провадження у справі було поновлено та призначено до розгляду по суті на 05.11.2018 року. 05.11.2018 року розгляд справи відкладено на 12.12.2018 року у зв`язку з перебуванням судді у відрядженні. 12.12.2018 року, 27.02.2018 року розгляд справи відкладався у зв`язку з неявкою сторін. У судовому засіданні 28.05.2019 року надали свої пояснення свідки [PERSON] та [PERSON] .. Розгляд справи відкладено на 24.07.2019 року. У судовому засіданні 24.07.2019 року були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Суд протокольною ухвалою визнав явку позивачки обов`язковою та по справі було оголошено перерву до 11.10.2019 року. 11.10.2019 року по справі було оголошено перерву до 05.12.2019 року у зв`язку з неявкою позивачки, явка якої була визнана обов`язковою. У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, 05.12.2019 року були присутні позивачка та її представник - адвокат Пилаєва В.В., представник відповідачки - адвокат Драган В.П.. Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Позивачка вказувала, що її сестра не складала та не підписувала ніякого заповіту, та є відповідний висновок експертизи, в якому вказано, що на заповіті не підпис [PERSON] .. При цьому позивачка не заперечувала, що дійсно допомогла перевезти сестру до відповідачки, оскільки у неї не було можливості доглядати на той час за сестрою, так як тоді вона проходила лікування у зв`язку з операцією на очі та проходженням потім реабілітаційного періоду. Позивачка не пам`ятає чи була вона в селі 29.11.2010 року, та заперечує факт написання її сестрою заповіту. Пояснила, що дійсно писала на ім`я відповідачки заповіт у м Одесі, проте, коли дізналась, що відповідачка успадкувала квартиру її сестри, вона скасувала свій заповіт. Позивачка не пам`ятає, коли дізналась про існування заповіту її сестри та коли відповідачка оформила свої права на квартиру. Позивачка вказувала, що дійсно відповідачка за її проханням робила нагробний пам`ятник для її сестри, але зазначене було зроблено за її кошти, при цьому відповідачка обікрала її на 10 000 грн. також вона не дала чітку відповідь чи була вона 29.11.2010р. у с.Ярославочи при цьому підтвердила що вона залишала заповіт на відповідачку, бо сподівалась що вона буде людиною. За посилання представника позивача, вона вважала, що вступила у спадщину як спадкоємець за законом. Додатково пояснила, що позивачка все життя доглядала за своєю сестрою фактично до її смерті, яка була хворою, і не могла самостійно за собою доглядати, не розуміла своїх дій, проте коли у позивачки з`явились проблеми з очима та потребувала лікування, вона звернулась до відповідачки за допомогою щодо догляду на цей час за її сестрою. Вказувала, що сестра позивача не усвідомлювала значення своїх дій при складанні оскаржуваного заповіту, про що є відповідний висновок експерта. Просила вимоги задовольнити. Представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив відмовити із урахуванням письмових заперечень відповідачки. Вказував, що оскаржуваний заповіт та заповіт від імені позивача були складені в один день, 29.11.2010 року та в одному місці, отже вважає, що позивачу було відомо про існування заповіту її сестри. Оскаржуваний заповіт був складений згідно вимог чинного законодавства та посвідчений належною посадовою особою. Вважає, що висновок експерта не має значення, оскільки не спростовують намір сестри позивачки заповісти майно відповідачці. Окрім того, були пояснення свідків, згідно яких вони зазначили, що позивачка була в селі на похоронах сестри, і позивачу було відомо про існування оскаржуваного звіту, проте протягом трьох років жодних претензій до відповідачки не було; також позивачка з заявою щодо прийняття спадщини після смерті сестри до нотаріуса в установлений строк не зверталася, при цьому на час смерті сестри із нею не проживала. Отже, просили застосувати до правовідносин строки давності. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII. Вказаним Законом вводиться в дію нова редакція Цивільно-процесуального кодексу України. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII) , розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України (в новій редакції), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Отже, вирішуючи дану справу суд керується положеннями ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року. Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, враховуючи пояснення осіб, які брали участь у справі, свідків, оцінивши надані докази, пройшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Із матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , в підтвердження чого 02.12.2010 року було видано відповідне свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (т.1, а.с.83). Померла була рідною сестрою позивача - [PERSON] , про що свідчать свідоцтва про народження позивачки серії [NUMBER] , видане повторно 16.11.2010 року (т.1, а.с.4), свідоцтво про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 28.04.1934 року (т.1, а.с.5). Після смерті сестри позивача [PERSON] відкрилась спадщина на майно у вигляді квартири [ADDRESS] , частина якої належала сину померлої - [PERSON] , померлого [INFO] , та частина самій померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 01.09.1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів (т.1, а.с.89). Із витребуваної судом копії спадкової справи Другої Одеської державної нотаріальної контори до майна померлої [PERSON] №37/2011 від 01.03.2011 року, встановлено, що [PERSON] 01 березня 2011 року звернулась із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] , яка залишила на її ім`я заповіт, посвідчений 29 листопада 2010 року за р. №174 [PERSON] , секретарем Ярославицької сільської ради Млинівського району Рівненської області. Суду було надано оригінал заповіту, зареєстрований в реєстрі за №174, посвідчений 29.11.2010 року секретарем Ярославицької сільської ради Млинівського району Рівненської області Андріюк А.А., з якого вбачається, що [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON] (т.1, а.с.146-147). Державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. 18 липня 2011 року на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (зареєстровано в реєстрі за №1-1912) (т.1, а.с.95), згідно якого спадщина складається із вказаної квартири [ADDRESS] , та підставі якого відповідачка зареєструвала за собою право власності на вказану квартиру. Зазначене підтверджується також витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №27530893 від 18.07.2011 року (т.1, а.с.96), інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №28190060 від 16.10.2014 року (т.1, а.с.17-18). При цьому, позивачка звернулась до суду з даним позовом, згідно якого оскаржує дійсність вказаного заповіту, складеного у 2010 році [PERSON] на користь [PERSON] , та відповідне свідоцтво про право на спадщину, видане Другою Одеською державною нотаріальною конторою 18.07.2011 року за реєстровим №1-19/12 на ім`я [PERSON] . Підставою позову зазначила те, що спадкодавець - [PERSON] на час складання заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Правову норму зазначила ст. 225 ЦК України. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Зазначені правовідносини регулюються нормами ст..ст. 1216-1218 ЦК України пов`язані з набуттям права власності в порядку спадкування. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини. Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. У відповідності з ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилами, встановленими ч. 1 ст. 225 ЦК, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Відповідний висновок висловлено Верховним судом у постанові від 04 грудня 2019 року по справі №375/1294/17. У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у пункті 16 роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідний висновок висловлено Верховним судом у постанові від 16.10. 2019 року по справі № 530/1349/16-ц. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У рамках даної справи була проведена судова комплексна психолого-психіатрична експертиза, за результатами проведення якої складено висновок №16-4879 від 04.05.2018 року (т.2, а.с.49-67), згідно якого вказано, що [PERSON] , 1934 р.н., яка померла [INFO] , на період складання заповіту 29.11.2010 року виявляла клінічні ознаки стійкого психічного розладу у вигляді «Деменції при хворобі Альцгеймера змішаного типу». Зазначено, що [PERSON] не була спроможна усвідомлювати реальний зміст власних дій та у повній мірі свідомо керувати ними і передбачати їх наслідки під час виконання заповіту від 29.11.2010 року на користь [PERSON] .. Судом встановлено, що висновок судової комплексної психолого-психіатричної експертизи №16-4879 від 04.05.2018 року містить докладний опис проведеного дослідження та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених запитань, а тому суд вважає його достатнім та належним доказом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 01.06.2016 року пояснив, що працював сімейним лікарем в поліклініці №4 та працював по ділянці позивачки. Роки 4-5 тому він був викликаний позивачем для огляду її сестри [PERSON] . Він навідував сестру позивача у них вдома ще разів 5, у неї був гнійний дерматит, були поражені ноги від стопи до стегон, вона лежала у ліжку, та при огляді остання зовсім нічого не розуміла, нікого не впізнавала. Лише наприкінці лікування стан сестри позивача дещо покращився та остання стала інколи розуміти розмови, які були їй адресовані, та інколи слухала свою сестру; Свідок зазначив, що через вікову хворобу головного мозку, про що є відповідні відмітки у історії хвороби (а.с.56), хвора не могла сама за собою доглядати та потребувала сторонньої допомоги. Свідок підтвердив свої записи в медичній документації, окрім запису від 30.07.2010 року, вказував, що це не він писав. Діагноз померлої підтвердив. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 28.05.2019 року пояснила, що знайома з позивачкою та її сестрою [PERSON] приблизно з 20 років. Підтвердила, що позивачка постійно багато років доглядала за своєю сестрою, оскільки остання була дуже хворою, вона була лежачою, справляла нужду під себе, а позивачка все це прибирала, годувала сестру та купувала всі необхідні їй ліки, та ще приглядала за її сином. Зазначила, що [PERSON] померла давно в тому місці, звідки вони родом, куди вона її відвезла, оскільки позивачка потребувала в той час операцію на очі. Свідок не пам`ятає скільки років доглядала позивачка за сестрою, зазначила, що родичка забрала [PERSON] саме перед її смертю. Щодо існування заповіту на користь відповідачки їй нічого невідомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 28.05.2019 року пояснила, що знайома з позивачкою з дитинства та вони є її сусідами. Свідку відомо, що сестра позивачки та її син весь час проживала у позивача; після смерті племінника здоров`я сестри погіршилось та остання почала неадекватно себе вести: нічого не розуміла, постійно кричала, що всі сусіди чули, ходила під себе, а її сестра - позивача все це прибирала та доглядала за сестрою. Щодо належності сестрі позивачки будь-якого майна свідку нічого невідомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 24.07.2019 року пояснив, що у нього є книга реєстрації нотаріальних дій за період із 2008 року по 2011 року, в якій наявні три записи щодо вчинення нотаріальних дій: заява [PERSON] від 26.11.2010 року, згідно якої остання прийняла спадщину на 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] після померлого сина; запис від 29.11.2010 року щодо посвідчення заповіту [PERSON] (реєстраційний номер 174) та наявний запис також від 29.11.2010 року щодо посвідчення ще одного заповіту (реєстраційний номер 175). При вчиненні цих нотаріальних дій була присутня [PERSON] та надавала сама свої документи, розуміла свої дії та мала намір скласти відповідний заповіт саме на ту особу, яка її догладила. При цьому, свідок зазначив, що при складані заповіту були лише вони удвоє, отже вважає, що воля заповідача відповідала її діями. Свідок [PERSON] 24.07.2019 року пояснила, що позивачка була у неї в кафе до того, як померла її сестра (приблизно за місяць і саме тоді вони познайомились, мати відповідачки представила [PERSON] як землячку) та після смерті сестри позивача вони замовляли у неї в кафе поминальний обід, це було 03.12.2010 року. Позивачка в присутності свідка хвалила відповідачку за те, що остання доглядала за її сестрою, і казала, що вона ще буде доглядати за нею. Більше нічого свідку невідомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 24.07.2019 року пояснила, що [PERSON] є його двоюрідною тіткою, а відповідачка [PERSON] є його двоюрідною сестрою (вона донька тітки по маминій лінії - [PERSON] ). Свідок зазначила, що у 2010 році розвелась із чоловіком та переїхала жити в с. Золаєво, десь восени того ж року до неї прийшла відповідачка [PERSON] та сказала, що до них приїхали 2 тітки із м. Одеси - [PERSON] та [PERSON] (останню свідок раніше не бачила) і вона до них ходила побачитись. Після цього вони ще один раз бачились із [PERSON] та третього разу зустрічалась із позивачкою лише після смерті її сестри на поминальному обіді. Свідок зазначала, що при їх зустрічах [PERSON] була при розумі та все розуміла. Про заповіт свідок нічого не знає. Оцінивши вказаний вище висновок судової експертизи за правилами ст. 89 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі. Також допитані в судовому засіданні свідки, вказували про стан здоров`я заповідача, як до складання заповіту, так і після. Крім того з їх пояснень та пояснень представника відповідача судом встановлено, що позивачка була під час поховання своєї сестри в селі, та на поминальному обіді, тобто 02-03 грудня 2010р. З пояснень сторін також вбачається, що відповідачка встановила пам`ятники на могилах [PERSON] , та її сина після роковини. Отже, суд проаналізувавши докази зібрані по справі вважає, що [PERSON] на момент складання заповіту від 29.11.2010 року не усвідомлювала значення своїх дій. Таким чином позов в цій частині є обґрунтованим. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N 6-2469цс16, у постанові суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12. Як вбачається з пояснень свідків, позивачу було вчасно відомо про смерть її сестри та остання була присутня при похованні [PERSON] .. Також за матеріалами справи, суд вбачає, що дійсно того ж дня, як було посвідчено оскаржуваний заповіт, 29.11.2010 року, в Рівненській області, Ярославицькій сільській раді Млинівського району було зареєстровано заповіт (номер в реєстрі №175), заповідачем за яким виступила [PERSON] , який був складений на ім`я відповідачки [PERSON] (т.1, а.с.73-74). Вказаний заповіт також було посвідчено секретарем Ярославицької сільської ради Млинівського району Рівненської області Андріюк А.А.. Отже, позивачем не спростовано доводи представника відповідача щодо обізнаність позивача ще в 2010 році про складання її сестрою відповідного заповіту на ім`я відповідачки. Між тим із відповідним позовом [PERSON] звернулась до суду лише в 2014 року, тобто з пропуском строків позовної давності. Також, суд вбачає, що від імені позивачки на користь відповідача було складено заповіт 21 березня 2013 року, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Чорною С.Г., зареєстрований у реєстрі за №4-799 (номер у спадковому реєстрі 54282585) (т.1, а.с.78). Судом встановлено, що відповідачкою [PERSON] на ім`я позивача було складено заповіт від 06 травня 2014 року, посвідчений державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори (номер у реєстрі 3-602; номер у спадковому реєстрі 56046335), який у свою чергу потім був скасований 07 листопада 2014 року, про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №38839217 від 07.11.2014 року (т.1, а.с.79). Викладене не спростовує доводи сторони відповідача щодо існування між ними відповідних домовленостей з приводу догляду [PERSON] та існування довірливих відносин. [PERSON] померла 2010р, про існування заповіту позивачу було відомо під час її поховання, заяви про прийняття спадщини [PERSON] до нотаріуса у встановленому законом порядку не подала, та якій було відомо про отримання відповідачкою права власності в порядку спадкування на квартиру після смерті [PERSON] .. Оскільки відповідачем заявлено до суду клопотання щодо застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку що заява є обґрунтованою у зв`язку з чим про відмову у позові [PERSON] саме з цих підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Оскільки, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то не підлягають і стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати понесені останнім при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed