Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

До суду 09.09.2019 року надійшла позовна заява [PERSON] до Комунарського відділу ДВС м.Запоріжжя про зняття арешту з майна. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18 липня 2019 року він звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу м. Одеси Делі Н.Г. за посвідченням договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Під час перевірки можливості вчинення нотаріальних дій, у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно було виявлено запис про заборону відчуження нерухомого майна (арешт на все майно та заборона на відчуження), внесений на підставі постанови Комунарського ВДВС ГТУЮ в Запорізькій області №22555157 від 12.11.2010 року. Виконавче провадження відкрито за виконавчим листом №2-2895 від 01.10.2010 року, виданого Комунарським районним судом м. Одеси. Посилався на те, що в реєстрі прав власності на нерухоме майно не вказано інформації щодо боржника (анкетних даних, дати народження, номеру паспорту, місця реєстрації боржника, ідентифікаційного коду боржника), у зв`язку з чим, вважає, що на його майно помилково було накладено арешт. 01 серпня 2019 року він звернувся до начальника Комунарського відділу ДВС м. Запоріжжя із заявою щодо внесення змін до постанови про накладення арешту та заборони на відчуження, внесення змін в єдиний реєстр обтяжень. З відповідною заявою він звернувся також до Комунарського районного суду м. Одеси, між тим отримав відповідь, згідно якої було повідомлено про знищення цивільної справи №2-2895/10 за закінченням строків її зберігання та здійснити перевірки анкетних даних виявляється неможливим. Отже, за викладених обставин, посилаючись на те, що він через існуючі обтяження не може вільно розпоряджатись належним йому майном, змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою суду від 12.09.2019 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позову. 26.09.2019 року [PERSON] надав суду уточнену позовну заяву на виконання вимог ухвали суду від 12.09.2019 року. Ухвалою суду від 11.10.2019 року провадження по справі відкрито та призначене підготовче засідання на 11.11.2019 року. Ухвалою суду від 11.11.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті 15.01.2020 року. У судове засіданні 15.01.2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Позивач надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності та задовольнити позов, оскільки з [PERSON] не знайомий та коштів у нього не позичав, між тим за рішення суду помилково накладено арешт на його майно. Інші учасники процесу причини неявки суду не повідомили, жодних клопотань до суду не заявляли та заяв по суті справи не подавали. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за наявність доказів належного його сповіщення, ухвалив слухати справу за відсутності сторін. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 16.01.2020 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] , заг.пл. 55,0 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Коваленко Н.В., зареєстрованим у реєстрі за №1294 (а.с.41). Як вбачається з позову та пояснень позивача, наданих у підготовчому засіданні, при зверненні до нотаріуса за посвідченням договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно було виявлено запис про заборону відчуження нерухомого майна (арешт на все майно та заборона на відчуження). Зазначене підтверджується листом приватного нотаріуса ОМНО Делі Н.Г. від 02.08.2019р.(а.с.51). Вказане обтяження було вчинено на підставі постанови Комунарського відділу ДВС м. Запоріжжя про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №22555157 від 12.11.2010 року. Згідно листа Комунарського відділу ДВС м. Запоріжжя від 14.08.2018 року (а.с.37), перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що на виконанні перебував виконавчий документ №2-2895 від 01.10.2010 року, виданий Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 25 168, 00 грн.. Виконавче провадження завершено з підстав п.10 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», що не передбачала звільнення майна з-під арешту. На заяву позивача щодо внесення змін до постанови про арешт майна відділ ДВС листом від 14.08.2019 року також повідомило, що звільнити майно з-під арешту або внести зміни до відповідних реєстрів немає можливості. Листом від 15.08.2019 року Комунарський районний суд м. Запоріжжжя повідомив позивачу, що перевірка та надання анкетних даних відповідача [PERSON] по цивільній справі №2-2895/10 не виявляється можливим у зв`язку зі знищенням цивільної справи (а.с.50). Роз`яснено право звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна. На запит Приморського районного суду м. Одеси 02.12.2019 року було надано належним чином засвідчену копію рішення Комунарського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2010 року, винесене за розглядом справи №2-2895/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Між тим, дане рішення суду від 09.09.2010р. не містить жодних анкетних даних боржника - [PERSON] .. Згідно тверджень позивача, висловлених у заяві від 15.01.2020 року, він коштів у [PERSON] не позичав, а Комунарським районним судом м. Одеси 09.09.2010 року винесено рішення стосовно іншої особи, яка є його однофамільцем. Викладене не спростовано відповідачем належним чином. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55). Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів, зокрема, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як передбачено частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно пункту 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, зважаючи на те, що правомірність обтяження майна позивача з боку відповідача суду не доведена, а також те, що позивач фактично позбавлений можливості розпоряджатись власним майном внаслідок існуючого обтяження, останнє чинить перешкоди у здійсненні ним свого законного права власності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та вважає за можливе їх задовольнити. Водночас, згідно вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Outcome: approved