Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , у якій останній просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 листопада 2012 року. Відповідно до інформації, наданої Департаментом адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 09 липня 2021 року № 09-13.007-1005, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] . У спірній квартирі [PERSON] фактично не проживає близько 25 років, оскільки виїхала на постійне місце проживання до Грецької Республіки, та вийшла заміж і проживає там разом із своєю родиною. [PERSON] є його рідною донькою, жодних витрат по утриманню житлового приміщення, оплати комунальних послуг не здійснює. Вказує, що він є пенсіонером, особою похилого віку, розмір його пенсії на місяць складає 4459,99 грн., тому він не може самостійно сплачувати комунальні послуги, та позбавлений можливості оформити субсидію, а через реєстрацію [PERSON] у квартирі він позбавлений можливості скористатися цим правом. Відповідачка не скористалася своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направила. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 21 липня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження із повідомлення (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] надала заяву, у якій визнала позовні вимоги, справу розглянути за її відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 листопада 2012 року. Відповідно до інформації, наданої Департаментом адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 09 липня 2021 року № 09-13.007-1005, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] 06 липня 2021 року ОСББ «Орбита» складений акт про фактичне проживання за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого, у квартирі проживає [PERSON] . Відповідно до письмових пояснень [PERSON] , [PERSON] убачається, що [PERSON] є їх сусідом, у спірній квартирі він проживає один, вони підтверджують факт того, що [PERSON] не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і вони підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідачка визнала позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача.

Outcome: approved