Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області звернувся представник позивача та просив суд стягнути із [PERSON] заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 2 295 гривень 68 копійок. Свої вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] будучи власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , має вищезазначену заборгованість, яка утворилася в наслідок постачання електричної енергії у період часу із 03 листопада 2017 року по 02 травня 2018 року (180 календарних днів). Нарахована як середньодобовий обсяг споживання електричної енергії, спожитої споживачем, визначення якого здійснено на підставі показів лічильника електричної енергії встановленого відповідачу 02 травня 2018 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, та просила його задовольнить з підстав наведених в позовній заяві, додавши що відповідач в пункті 17 Договору про користування електричною енергією від 28 вересня 2018 року визнав та підтвердив існування цієї заборгованості. Як на правову підставу нарахування заборгованості послалася на положення Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 311. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, свої заперечення обґрунтовував тим, що в будинку за адресою: [ADDRESS] , із дня смерті його батька (березень 2017 року) ніхто не проживав, а відповідно не було споживання електричної енергії. В травні 2018 року ним було виявлено несправність лічильника електричної енергії, про що було повідомлено позивача, який в той день замінив цей лічильник на справний. Відповідач вважає нарахування позивачем заборгованості безпідставним та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Під час розгляду справи судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23 березня 2016 року, відповідач у наслідок прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON] (яка померла [INFO] ) успадкував житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 7). Згідно із ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За нормою ч. ч. 1, 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Тобто відповідач у наслідок прийняття спадщини його матері із 17 листопада 2007 рокує власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , з приводу електропостачання якого між сторонами по справі існує спір. Відносини щодо надання послуг із електропостачання та споживання врегульовано в Законі України «Про ринок електричної енергії», Законі України «Про житлово-комунальні послуги», Правилах користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, Кодексом комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 311. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками за договором постачання електричної енергії споживачу. Статтею 57 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачено, що електропостачальники мають право продавати електроенергію на ринку електричної енергії, та на своєчасне і в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію та послуги з постачання електричної енергії відповідно до укладених договорів. У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов`язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України). Так, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов`язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Аналогічна норма міститься і в абзаці 1 п. 3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 (які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин до 20.06.2018). Форма та зміст (умови) типового договору про користування електричною енергією затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення» (діяв до 20.06.2018). З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 Цивільного кодексу України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг у вигляді договору про користування електричною енергією є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 Цивільного кодексу України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». У разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20, 630, 640, 642, 643 Цивільного кодексу України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 Цивільного кодексу України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії (типовим договором про користування електричною енергією). Аналогічні правові позиції висловив Верховний суд України в своїх постановах № 6-2951цс15 від 20 квітня 2016 року, № 6-2023цс15 від 16 грудня 2015 року та № 6-110цс12 від 10 жовтня 2012 року. Згідно із п. 11 Типового договору про користування електричною енергією, споживач електричної енергії зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію відповідно до умов договору. У відповідності до п. 16 цього Типового договору про користування електричною енергією, оплата за електричну енергій здійснюється відповідно до показань приладу обліку. З аналізу вищезазначених норм законодавства України, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем був укладений Типовий договір про користування електричною енергією, умови якого затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення» від 26 липня 1999 р. N 1357, за яким відповідач повинен сплачувати позивачу за користування електричною енергією згідно показників лічильника. Як вбачається із матеріалів справи (а. с. 8), до 02 травня 2018 року будинок по [ADDRESS] був підєднаний до електромережі позивача, та мав розрахунковий засіб електричної енергії (електролічильник) № 1439622, який як визнано сторонами був не справний. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, тому суд вважає доведеним той факт, що електролічильник № 1439622, який 02 травня 2018 року замінений представниками позивача на новий, був не справний, та не відображав споживання електричної енергії. Як вбачається із відомості «Зміна 1-ф електролічильника в ящику на фасаді будинку» від 02 травня 2018 року, на момент демонтажу несправного електролічильника № 1439622, його показники склали 27212,0 кВт. Матеріали справи не містять доказів, які по одинці чи в своїй сукупності свідчать, про те, що відповідач не сплатив позивачу вартість 27212,0 кВт використаної електричної енергії, в розмірі зафіксованому демонтованим 02 травня 2018 року електролічильником. Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави дійти висновку, що з позовом про захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів має право звернутися особа, чиї права, свободи чи законні інтереси були порушені, невизнані або оспорюванні відповідачем. У даному випадку щодо невиконання відповідачем умов постачання позивачем електричної енергії, зокрема не оплати використаної відповідачем електричної енергії за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За нормою ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто під час судового засідання позивач повинен довести існування заборгованості відповідача за оплату спожитого обсягу електричної енергії, зокрема 1500 кВт, та її вартість. За нормою ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відомість «Зміна 1-ф електролічильника в ящику на фасаді будинку» (а. с. 8) не є доказом того, що відповідач протягом 180 календарних днів до 02 травня 2018 року спожив 1500 кВт електричної енергій, за яку не сплатив 2 295 гривень 68 копійок, оскільки в ній відсутня інформація про це. Акт технічної перевірки розрахункового засобу обліку електричної енергії 220/380 в №363744 від 02 травня 2018 року (а. с. 9) також не є доказом того, що відповідач протягом 180 календарних днів до 02 травня 2018 року спожив 1500 кВт електричної енергій, за яку не сплатив 2 295 гривень 68 копійок, оскільки в ньому відсутня інформація про це. Табличка-розрахунок (а. с. 10) не є доказом того, що відповідач спожив 1500 кВт електричної енергій, за яку не сплатив 2 295 гривень 68 копійок протягом 180 календарних днів до 02 травня 2018 року, оскільки вона незрозуміло ким складена, на підставі чого та й взагалі не містить в собі обов`язкових реквізитів офіційного документу, тобто не є джерелом об`єктивної інформації, на підставі якої у відповідності до ст. ст. 76, 95 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги позивача. При прийнятті рішення суд також не бере до уваги Договір про користування електричною енергією від 28 вересня 2018 року №200259982 (а. с. 11-15) як доказ того факту, що відповідач протягом 180 календарних днів до 02 травня 2018 року спожив 1500 кВт електричної енергій, за яку не сплатив 2 295 гривень 68 копійок, оскільки цей договір укладено 28 вересня 2018 року. В п. 17 Договору зафіксовано, що відповідач станом на 28 вересня 2018 року а не станом на 02 травня 2018 року має заборгованість в розмірі 2 422 гривні 80 копійок, а не в розмірі 2 295 гривень 68 копійок за спожиту електричну енергію в розмірі 24088 кВт а не в розмірі 1500 кВт за показниками нового лічильника, який має номер 0033010. Довідка Миронівського РП ПрАТ «Київобленерго» від 23 жовтня 2019 року №167 (а. с. 16) також не є доказом того, що відповідач спожив протягом 180 календарних днів до 02 травня 2018 року 1500 кВт електричної енергій, за яку не сплатив 2 295 гривень 68 копійок, оскільки в ній відсутня інформація про це. Особова картка споживача (а. с. 17) не доводить той факт, що відповідач протягом 180 календарних днів до 02 травня 2018 року спожив 1500 кВт електричної енергій, за яку не сплатив 2 295 гривень 68 копійок, оскільки в ній відсутня інформація про це. Рахунок за електроенергію № 6660004216 за вересень 2019 року від 30.09.2019 КС706 (а. с. 18) також не доводить той факт, що відповідач протягом 180 календарних днів до 02 травня 2018 року спожив 1500 кВт електричної енергій, за яку не сплатив 2 295 гривень 68 копійок, оскільки в ному відсутня інформація про це. Довідка Миронівського РП ПрАТ «Київобленерго» про зняття показників лічильника за період 01.04.2018-31.12.2018 (а. с. 19) не є доказом того, що відповідач протягом 180 календарних днів до 02 травня 2018 року спожив 1500 кВт електричної енергій, за яку не сплатив 2 295 гривень 68 копійок, оскільки вона складена без участі відповідача, не містить інформації на підставі чого та коли вона була виготовлена, тобто не є джерелом об`єктивної інформації, на підставі якої у відповідності до ст. ст. 76, 95 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги позивача. Довідка станом на 02.03.2020 р. про фактично спожиту електричну енергію за період 01.01.2014 (а. с. 52-53) не доводить той факт, що відповідач протягом 180 календарних днів до 02 травня 2018 року спожив 1500 кВт електричної енергій, за яку не сплатив 2 295 гривень 68 копійок. Відображені в цій довідці показники спожитої електричної енергії за шість місяців (з грудня 2017 року по травень 2018 року) становлять 986 кВт (6+195+201+182+201+201=986), вартість якої становить 1256 гривень 40 копійок (5.4+249,60+259,68+227,76+259,68+259,68=1256,40). За таких обставин суд приходить до висновку, що доводи позивача про наявність у відповідача заборгованості за спожиту в період часу з грудня 2017 року по 02 травня 2018 року (180 календарних днів) електричну енергію в розмірі 2 295 гривень 68 копійок не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому позовна вимога є необґрунтованою та безпідставною. Матеріали справи, зокрема довідка Росавської сільської ради Миронівського району Київської області від 05 грудня 2019 року №951 спростовує доводи позивача, що відповідач у період часу із листопада 2017 року проживав у належному йому будинку за адресою: [ADDRESS] (а. с. 41). Із цієї довідки вбачається, що відповідач із 29 лютого 2012 року зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . При прийнятті рішення по справі суд також враховує, що Кодекс комерційного обліку електричної енергії, затверджений постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 311, на норми якого представник позивача посилалася як на підставу нарахування заборгованості відповідачу, набрав чинності лише 19 квітня 2018 року. Він у відповідності до ст. 58 Конституції України не має зворотної дії в часі, та не може регулювати відносини сторін щодо споживання електричної енергії до 19 квітня 2018 року. За таких обставин доводи позивача, викладенні у відповіді на відзив відповідача про розрахунок заборгованості [PERSON] до 19 квітня 2018 року за нормами Кодекс комерційного обліку електричної енергії не заслуговують на увагу. За нормою п. 8.6.18. Кодексу комерційного обліку електричної енергії у разі тимчасового порушення роботи вузла обліку не з вини споживача обсяг електричної енергії, спожитої споживачем від дня порушення вимірювань до дня відновлення вимірювань, за згодою сторін визначається на підставі показів технічних (контрольних) лічильників електричної енергії, а у разі їх відсутності розраховується відповідним оператором системи/ППКО за середньодобовим обсягом споживання електричної енергії та надається оператору системи, електропостачальнику та споживачу. До спірної ситуації неможливо застосувати норму п. 8.6.18. Кодексу комерційного обліку електричної енергії щодо визначення обсягу електричної енергії, спожитої відповідачем на підставі показів технічних (контрольних) лічильників електричної енергії від дня порушення вимірювань до дня відновлення вимірювань, оскільки матеріали справи не містять згоди відповідача на це, а також точно не встановлено день порушення вимірювань. За цією нормою повинен бути чітко встановлений день порушення вимірювань із якого починається перебіг часу нарахування використаної електричної енергії за спеціальною формулою. Матеріали справи не містять доказів, які вказують на день, порушення вимірювань електричним лічильником № 1439622, який 02 травня 2018 року замінений представниками позивача на новий, що має № 0033010. Доводи позивача щодо 180 денного строку порушення вимірювань електричним лічильником № 1439622 ґрунтуються виключно на тому, що у відповідності до Кодексу комерційного обліку електричної енергії позивач повинен перевіряти справність лічильника не менше ніж один раз кожні шість місяців. Тобто, 180 денний термін порушення вимірювань електричним лічильником № 1439622 є припущення позивача, яке не ґрунтується на об`єктивно встановлених фактах, підтверджених належними та допустимими доказами, а тому за нормами ст. ст. 81, 89, 263 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на цих припущеннях. Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 2, 3, 5, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, -

Outcome: dismissed