Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

До суду 16 грудня 2015 року надійшла заява лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку (далі заява), оскільки 16 грудня 2015 року він був госпіталізований у вказаний психіатричний заклад; страждає на тяжкий психічний розлад, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих та суттєву шкоду його здоровю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо йому не буде надана психіатрична допомога. До заяви додано висновок лікарів-психіатрів про необхідність такої госпіталізації [PERSON] У судовому засіданні лікар-психіатр [PERSON]В заяву підтримала з мотивів, викладених у ній та висновку лікарів-психіатрів. Прокурор Нюня А.Л. проти задоволення заяви заперечив, вказавши, що вважає її безпідставною та необґрунтованою. Дружина [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримала та пояснила, що чоловік хворіє на психічні захворювання з 2011 року. На даний момент такий його стан породжує небезпеку для неї та їх дітей. Добровільно лікуватись він відмовляється, тому таку процедуру йому слід провести примусово. Син [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні вказав, що підтримує позицію, вимоги та аргументи матері. [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення заяви категорично заперечив. Пояснив, що вважає себе психічно здоровою людиною і підтвердженням цьому є факт проходження на відмінно усіх тестів на предмет визначення стану психічного здоровя. Лікування він не потребує, особливо у примусовому порядку. Декілька депресивних періодів у нього дійсно було. Однак негативні наслідки від такого психічного стану є контрольованими. Час від часу він проходить лікування у приватних клініках та приймає відповідні медичні препарати, а тому госпіталізовувати його примусово намає жодного сенсу. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити, виходячи з наступного: Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року (далі - Закон). Статтею 3 Закону передбачено презумпцію психічного здоров'я, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Водночас, відповідно до вимог ст. 14 Закону особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 1 Закону встановлено, що тяжкий психічний розлад розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. У висновку лікарів-психіатрів (заступника головного лікаря з експертизи [PERSON], доцента [PERSON], в.о. зав. відділенням [PERSON], лікаря-ординатора [PERSON]О.), доданому до Заяви, чітко не зазначено про встановлення у [PERSON] тяжкого психічного розладу; встановлено діагноз: «біполярний афективний розлад. Поточний маніакальний період». Не міститься посилань на протікання у нього симптомів, передбачених ст. 1 Закону. Навпаки, у розділі «Психіка» вказаного висновку зазначено, що [PERSON] «на момент огляду - в свідомості, продуктивному мовному контакту доступний. Орієнтований вірно. Відповіді на питання по суті. Мислення за темпом, дещо пришвидшене, послідовне …». Інших доказів, котрі свідчили б про те, що [PERSON] страждає тяжкими психічними розладами суду не надано. У судовому засіданні [PERSON] висловлювався логічно, орієнтувався в ситуації, послідовно викладав події минулого. Адекватно відповідав на поставлені запитання. Окрім, цього заявником не подано достатніх доказів на підтвердження обставин\~\~вчинення [PERSON] чи виявлення ним наміру вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих або доказів того, що він неспроможний самостійно\~\~задовольняти\~\~свої\~\~основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. У цьому контексті, суд сприймає критично та відкидає наявну в матеріалах справи заяву [PERSON], котру підтримав [PERSON], в якій вони вказують на те, що [PERSON] ввірвався в кімнату і погрожував їм фізичною розправою, оскільки така заява, без відповідних процесуальних рішень компетентних органів (поліції чи ін.) не свідчить про вчинення останнім дій, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. За даних обставин відсутні підстави, передбачені ст. 14 Закону, які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію та проведення лікування [PERSON] у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому у задоволенні заяви слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed