Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

До суду 20.11.2018 року надійшов позов [PERSON] до Одеського національного медичного університету про визнання положень пункту 2.2.3 Угоди №352 від 10.07.2008 року, укладеної між [PERSON] та Одеським державним медичним університетом, недійсними. В обґрунтування позову посилалась на те, що 10 липня 2008 року між нею, [PERSON] , та Одеським державним медичним університетом було укладено угоду №352. Згідно п.2.2.3 Угоди, «Студент зобов`язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням МОЗ України і відпрацювати не менше 3х років після закінчення інтернатури. У разі відмови їхати на працевлаштування за рішенням МОЗ України або відмови відпрацювати не менше 3х років - відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання, у встановленому порядку». Посилалась на те, що при включенні до Угоди від 10.07.2008 року №352 пункту 2.2.3, під час її укладення, не було додержано вимог встановлених цивільним законодавством України. Зокрема, даний пункт угоди має бути визнаний недійсним у зв`язку з недодержанням при укладенні Угоди вимог ч.1 та ч.2 ст. 203 ЦК України, оскільки він є таким, що суперечить Кодексу та іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам; та був укладений особою, яка не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності (оскільки їй, [PERSON] , при укладенні даної угоди в частині п.2.2.3 було всього 17 років, то необхідно було отримати згоду батьків (усиновлювачів, піклувальників) на підписання такої угоди). Вказувала, що Указ Президента України від 23.01.1996 року №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» та Постанова Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року №992, якою затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, в яких передбачено обов`язок випускника відпрацювати три роки після закінчення навчання, а у разі відмови відшкодувати вартість навчання, не є тими нормативними актами, що мають встановлювати такий обов`язок, оскільки права та обов`язки зазначеної категорії осіб встановлені в Законі України «Про освіту», в якому у свою чергу такого обов`язку не передбачено. Також посилалась на те, що передбачений пунктом Угоди обов`язок відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищих навчальних закладів призводить до порушення її конституційного права на працю. За викладених обставин звернулась до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 22.11.2018 року позов було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. 28.11.2018 року недоліки позову були усунуті, суддя отримала 29.11.2018р.. Ухвалою суду від 06.12.2018р. провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого засіданні на 04.02.2019 року.. Ухвалою суду від 12.12.2018 року клопотання представника позивача про витребування доказів - задоволено. Витребувано з Одеського національного медичного університету належним чином засвідчену копію Угоди №352 від 10.07.2008 року, укладену між [PERSON] та Одеським державним медичним університетом. Ухвалою судді Приморського районного суду м.Одеси Байчука А.Ю. від 26.12.2018 року матеріали цивільної справи №522/13581/18 за позовом Одеського Національного медичного університету до [PERSON] про стягнення витрат на навчання направлено судді Домусчі Л.В. для вирішення питання про об`єднання в одне провадження зі справою №522/20416/18 за позовом [PERSON] до Одеського національного медичного університету про визнання положень пункту договору недійсними. Ухвалою суду від 04.02.2019 року в об`єднанні зазначених справ відмовлено. Розгляд справи відкладено на 18.03.2019 року. 18.03.2019 року до суду надійшли витребувана судом належним чином засвідчену Угода №352 від 10.07.2008 року, укладена між [PERSON] та Одеським державним медичним університетом (а.с.53-54). Також до суду 18.03.2019 року представник відповідача надав до суду відзив на позов, згідно якого заперечувала проти вимог та просила відмовити (а.с.59-65). У підготовче судове засідання 18.03.2019 року сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. У матеріалах справи є заяви з боку обох сторін про розгляд справи у їх відсутність. Ухвалою суду від 18.03.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 11.06.2019 року. У зв`язку з неявкою сторін 11.06.2019р. розгляд справи був відкладений на 17.09.2019р.. У судове засідання 17.09.2019 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляд справи належним чином. Представник позивача надав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав та просив справу розглянути за його відсутності. Також у матеріалах справи наявна заява представника відповідача щодо розгляду справи за її відсутності. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 20 вересня 2019 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. В силу приписів ч.1, п.1 ч.2, ч.3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Із матеріалів справи судом встановлено, що 10 липня 2018 року між позивачкою, [PERSON] , та Одеським державним медичним університетом було укладено угоду №352, за умовами якого університет прийняв на себе обов`язок забезпечити підготовку випускника із спеціальності «Лікувальна справа» за рахунок державного бюджету України. За умовами Угоди (пункт 2.2.3) сторони визначили «прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування за направленням МОЗ відпрацювати там не менше трьох років за спеціальністю після закінчення інтернатури. У разі відмови їхати на відпрацювання за направленням МОЗ або відмови відпрацювати там не менш трьох випускник повинен відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, в установленому порядку. Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано позивачем, [PERSON] у 2014 році закінчила медичний університет та отримала послуги із освіти за спеціальністю «Лікувальна справа», що підтверджується також копією диплому від 30.06.2014 року серії СК №46603223 (а.с.80). Відповідно до наказу управління охорони здоров`я облдержадміністрації від 01.07.2014 року №121-К позивачку було направлено комісією по розподілу молодих спеціалістів на роботу в КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №18» м. Одеса на посаду лікаря-загальної практики - сімейного лікаря з 01 серпня 2014 року для проходження 2 річної спеціалізації (а.с.82). Між тим, позивачка на відпрацювання до комунальної установи не з`явилась, у зв`язку з чим ОНМУ звернувся до суду із позовом про стягнення з [PERSON] витрат за навчання (справа №522/13581/18). У липні 2018 року, під час проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року, шляхом співставлення списків відрахованих студентів та документів, що підтверджують працевлаштування, встановлено факти неприбуття випускників, які навчалися за державним замовленням ,до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням, звільненням за невиконання навчальних планів. А саме: неприбуття до роботи - у 2014 році в тому числі й випускниці [PERSON] .. Підставою даного позову стала не згода [PERSON] із пунктом 2.2.3 Угоди щодо її обов`язку відпрацювання не менше трьох років за спеціальністю після закінчення інтернатури, а у разі відмови - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, оскільки вважає його таким, що має бути визнаний недійсним. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. У відповідності до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину у відповідності до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ч.1 ст. 215 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) ч.3 ст. 215 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, чинною на момент виникнення спірних правовідносин, було затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 3 якого передбачено, що цей Порядок поширюється на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю. Згідно з пунктом 4 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1. У пункті 18 вказаного Порядку передбачено, що керівництво вищого навчального закладу не пізніше ніж за рік до закінчення навчання пропонує випускнику посаду відповідно до укладеної угоди. При цьому вищим навчальним закладом оформляється картка працевлаштування випускника (додаток № 2) у двох примірниках на кожну особу. Перший примірник зберігається у вищому навчальному закладі, другий - надсилається замовникові. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (пункт 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням). Згідно з Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» установлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 6 якого передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання до 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки. Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у пунктах 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії (п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 01 листопада 1996 року, №9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя). У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз`яснено: оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Частиною шостою статті 10 ЦПК України встановлено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Відповідно до статті 150 Конституції України виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України. Враховуючи вищевикладене, суд не може, застосувати статтю 43 Конституції України, як норму прямої дії, водночас визнати неконституційними норми ч.2 ст. 52 Закону України Про освіту, п.2 Указу Президента України Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів від 23.01.1996 року №77/96, п.8 постанови Кабінету Міністрів України Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням від 22.08.1996 року №992, що були чинними на момент укладення оспорюваної угоди від 29.09.2009 року, оскільки вирішення питання про їхню конституційність є юрисдикцією Конституційного Суду України. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17). Отже, безпідставними є посилання позивача на те, що оспорювана угода не відповідає нормам діючого на той час законодавства і Конституції України, оскільки спростовуються доказами та матеріалами справи. Із приводу посилання позивачки на те, що передбачений пунктом Угоди обов`язок відпрацювання або відшкодування вартість навчання випускниками вищих навчальних закладів призводить до порушення її конституційного права на працю, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, посилання на те, що положеннями Конституції України не передбачено примусового відпрацювання випускниками медичних навчальних закладів, унаслідок чого обов`язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання відповідачкою, як випускником вищого навчального закладу, призводить до порушення її конституційного права на працю та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах, безпідставні. Суд вбачає, що [PERSON] добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодилась на працевлаштування її навчальним закладом, у подальшому отримала направлення на роботу та навчаючись за кошти державного бюджету погодилась, що у разі відмови прибути на роботу і відпрацювати не менше трьох років, відшкодує вартість навчання. Отже, відповідачкою не доведено належними та допустимими доказами порушення її конституційних прав. Окрім того, як вже зазначалось, відповідно до статті 150 Конституції України виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України. Отже, з цих підстав суд також відмовляє у позові. Із приводу посилань позивачки як підстави для визнання пункту договору недійсним те, що вона була неповнолітньою та не було отримано згоду її батьків на укладення договору суд зазначає наступне. Відповідно до статті 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність. Крім дрібних побутових правочинів фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; а також самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Всі інші правочини неповнолітня особа вчиняє лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування. Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього кодексу. Вказаний правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Частиною першою статті 221 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. У матеріалах особової справи №352 [PERSON] , яка зберігається в архіві відповідача, містяться копії паспортів батьків позивачки, що свідчить про обізнаність останніх про укладення їх донькою відповідної угоди. Крім того позивачка весь період вказаний в договорі, тобто коли набула повноліття, продовжувала навчатись, тобто виконувала його умови, що суд розцінюю як згоду. Між тим, суд вбачає, що батьки позивачки, дізнавшись про вчинення угоди № 352 від 10.07.2018 року, протягом одного місяця не заявили претензії позивачу. Тобто, в силу приписів частини першої статті 221 ЦК України, вказаний правочин вважається ними схваленим. Крім того, [PERSON] , будучи вже повнолітньою, не розірвала угоду, не зверталась до суду із заявою про визнання її недійсною або такою, що порушує її права та інтереси, належним чином виконувала умови угоди, відвідувала заняття та виконувала навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов угоди зі сторони навчального закладу, що спростовує позов у цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, суд приходить до висновку, що будь-яких конкретних правових доказів, які б давали суду правові підстави для визнання пункту угоди на момент його вчинення недійсним із підстав, зазначених у позові, позивачка суду не надала, і судом таких доказів не здобуто. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed