Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся представник ДП МТП «Чорноморськ» з позовом в якому просить: - стягнути з [PERSON] 9099,98 грн. в порядку регресу суму сплаченого відшкодування на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»»; - стягнути з [PERSON] 10030,54 грн. в порядку регресу суму сплаченого відшкодування на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»; - витрати по сплаті судового збору покласти на Відповідачів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач з посиланням на норми трудового та цивільного законодавства зазначив, що на території пятого терміналу Порту відбулося зіткнення товарного а/м Chevrolet Cruze (Vin - KL1jf35E96K342426) з автонавантажувачем Toyota (інвентарний номер 175). Внаслідок зіткнення цих двох автотранспортних засобів було завдано чисельних ушкоджень а/м Chevrolet Cruze (Vin - KL1jf35E96K342426). За кермом автомобіля знаходився докер-механізатор бр. № 505 [PERSON], який прямував до накопичувального майданчика 5 терміналу Порту де на перехресті внутрішніх доріг Порту, зіткнувся з автонавантажувачем під керуванням докера-механізатора бр. № 505 [PERSON]. Зазначений випадок та пошкодження вантажу став наслідком неналежного виконання робочих інструкцій та посадових обовязків відповідачами, за що відповідачі були притягнуті до дисциплінарної відповідальності на підставі наказу директора порту від 08.07.2016р. за № 68-ст., що підтверджує порушення трудових обовязків та наявність у діях позивачів вини (а.с.2-6). Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в посномі обсязі та просила задовольнити позов. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю мотивуючи тим, що в даному випадку відсутній склад матеріальної відповідальності, що позбавляє можливості до притягнення відповідачів до матеріальної відповідальності. Окрім того, представник відповідача зазначив, що в даному випадку позивач не виконав свої обовязки, які визначені ч.1 ст.131 КЗпП України, атому в даному випадку виробничий брак кваліфікується, як нормальний виробничий ризик, що унеможливлює притягнення до матеріальної відповідальності відповідачів (а.с.153-154). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.67, 125). Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача і третьої особи, дослідивши та перевіривши докази, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.12.2015р. між Державним підприємством морський торговельний порт «Чорноморськ» та ТОВ «Іллічівський Логістичний Центр» було укладено договір за № 252/11 «Про перевантаження авто техніки». Відповідно до п.2.1.2 Порт здійснює складування і зберігання вантажу на відкритих складських площах Порту і приймає всі належні від нього заходи щодо забезпечення схоронності вантажу при його перевалці і зберіганню (а.с.7-13). 16.06.2016р. на пятому терміналі порту було складено акт в якому зазначалось, що в зміну з 08.00 до 20.00 16.06.2016р. при перегонці авто техніки з причалу № 28 на склад № 25 в 16.10 сталося зіткнення автомашини «Шевроле», яким керував докер-механізатор [PERSON] з автонавантажувачем, яким керував докер-механізатор [PERSON], що призвело до комерційного браку (а.с.15). 01.09.2016р. ТОВ «ІЛЛІЧІВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР» було направлено на адресу позивача вимогу за № 203 про відшкодування завданих збитків у сумі 87962,20грн. (а.с.17, 18). 26.10.2016р. позивач в добровільному порядку відшкодував ТОВ «ІЛЛІЧІВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР» завданих збитків у сумі 87962,20грн. (а.с.19), 08.07.2016р. наказом директора порту за № 68-ст «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників 5-го терміналу відповідачі були притягнуті до дисциплінарної відповідальності за порушення п.п. 1.12.; 2.1.2; 3.1.14 та інших пунктів «Інструкції з охорони праці з виконання робіт, повязаних з управлінням транспортними засобами (а.с.20). Відповідно до змісту ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Таким чином, дана норма матеріального права, характеризує юридичний склад, тобто перераховує юридичні факти (порушення працівником трудових обовязків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв'язок між порушенням і шкодою і вина працівника) наявність яких дає право власнику притягнути працівника до матеріальної відповідальності. Відсутність хоча би одного із цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності із за відсутності складу матеріальної відповідальності. Таким чином виходячи зі змісту вище зазначеної норми матеріального права, працівники несуть відповідальність за шкоду нанесену підприємству в наслідок порушення. Це порушення повинно бути причиною шкоди, а шкода повинна бути результатом порушення. Атому причинний зв'язок в юриспруденції повинен бути виражений абсолютно конкретно. Як вбачається з обґрунтувань позовних вимог позивача (а.с.2-5), основна позиція позивача стосовно стягнення матеріальної шкоди з відповідачів, ґрунтується на тому, що відповідачі на підставі наказу директора порту від 08.07.2016р. за № 68-ст. було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган та позбавлення за певних доплат за неналежне виконання ними робочих і посадових обовязків і цей наказ ними не оскаржено (а.с.20 -21). Даний наказ повністю ґрунтується на відомчому розслідуванню, яке проводилось одноособово заступником начальника 5-го терміналу з 16.06.2016р. по 22.06.2016р., що на думку позивача є також доказом вини у діях відповідачів (а.с.22 -25). Але з такими доводами та позицією позивача суд погодитись не може, адже наявність чи відсутність наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності відповідачів у відповідності до ч.3 ст.130 КЗпП України, немає ніякого значення при вирішенні питання стовно покладання матеріальної відповідальності, адже же матеріальна відповідальність не може бути покладена на працівника без наявності складу матеріальної відповідальності, які повинні бути підтверджені відповідними доказами. Аналізуючи наказ директора порту від 08.07.2016р. за № 68-ст. та справу № 1/16 відомчого розслідування, яке проводилось одноособово заінтересованою особою заступником начальника 5-го терміналу [PERSON] і висновки якого були відображені в наказові, посадова особа не досліджувала та не встановлювала питання, в чому саме конкретно полягає вина відповідачів, тобто, які конкретні неправомірні дії відповідачів стали причиною комерційного браку (шкоди) і чиє є цей комерційний брак (шкода) результатом порушення, а лише обмежився загальними висновками про порушення відповідачами певних пунктів інструкцій з охорони праці, що виключає можливість встановлення в даному випадку наявності винних дій з боку відповідачів та складу матеріальної відповідальності. Окрім того, згідно з Формою «И» про проведення інструктажу (а.с.107), роботи проводилися на підставі технічних документів РТК - 0295.1, ТР-36/10, ІП 440-07, Ро-172, з вимогою від працівників строго дотримуватися техніку безпеки і правила безпеки, маршрут, дистанцію, швидкість руху по складу 10км/г, по району 30км/ч. Ніяких конкретних висновків стосовно порушення з боку відповідачів зазначених технічних актів та вимог техніки і правил безпеки та швидкості руху посадовою особою при проведенні розслідування та в наказові про притягнення до відповідальності не зазначено, що дає всі підстави стверджувати про відсутність порушення вимог інструктажу зі сторони відповідачів та ще раз підтверджує факт неможливості встановлення в даному випадку наявності винних дій збоку відповідачів та складу матеріальної відповідальності. Відповідно до ч.4 ст.130 КЗпП України, на працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Згідно з ч.1 ст.131 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Тобто виходячи зі змісту даної норми матеріального права, роботодавець при плануванні тих чи інших робіт зобовязаний передбачити та створити працівникам всі умови, які необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна Як вбачається з матеріалів справи, а саме з наряд завдання № 461 від 16.06.2016р. (а.с.110-112), подорожнього листа виданого [PERSON] від 16.06.2016р. за №552551 (а.с.109), та Форми «И» про проведення інструктажу від 16.06.2016р. (а.с.107), акту про комерційний брак від 16.06.2016р. (а.с.15), в структурному підрозділі порту пятий термінал планувалось перегін легкового автотранспорту з причалу №28 на склад №25, та роботу автонавантажувача FD40 інвінтарний № 175. Тобто, на пятому терміналі порту планувалася робота, яка передбачала рух різних видів автотранспорту з різними виробничими завданнями. Таким чином, позивач у відповідності до ч.1 ст.131 КЗпП України, та п.2.1.2. Договору «Про перевантаження імпортної авто техніки» за №252/11 від 31.12.2016р. зобовязаний був створити відповідачам умови, необхідні для нормальної роботи і повного збереження дорученого їм автотранспорту. Тобто, розробити, ознайомити працівників зі схемою руху та організувати чіткий рух різних за призначенням автотранспортних засобів по території структурного підрозділу де проводились заплановані роботи. Незважаючи на те, що суд зобовязав позивача надати схему руху автотранспортних засобів по території структурного підрозділу на день коли стався комерційний брак (а.с.68,75), позивачем надано лише схему руху автотранспорту по території складу № 25 з дописом від руки з умовним одностороннім зазначенням руху з причалу №28 на склад (а.с.108). Аналізуючи дану схему, вбачається очевидний факт, що рух різних за призначенням автотранспортних засобів позивачем 16.06.2016р. в загалі не організований, не встановлено порядок руху цих засобів, не визначено можливі місця сліпих зон, їх перетинання та пріоритетності руху автотранспортних засобів в цих зонах. Адже автонавантажувач відноситься до категорії спеціальної техніки, яка обладнана відповідними вантажо-розвантажувальним пристроєм, що має певні габарити та при виїзді з сліпих зон та на перехрестях у звязку з поганою видимістю можуть призвести до зіткнення автотранспортних засобів та до комерційного браку. Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивачем не вирішенні вищезазначені питання, а порядок руху автотранспортних засобів покладено на розсуд працівників якими є відповідачі, то суд приходить до висновку, що позивач знав та допускав можливе настання виробничого ризику у вигляді виробничого браку, який міг статися в результаті відсутності організації роботи та руху різних за призначенням автотранспортних засобів. Тому у суду є всі підстави для висновку, який підтверджується матеріалами справи, що даний виробничій брак, який стався 16.06.2016р. в результаті зіткнення двох різних за призначенням автотранспортних засобів, у відповідності до ст.130 КЗпП України, кваліфікується як нормальний виробничий ризик, за який відповідачі не можуть бути притягнуті до матеріальної відповідальності. Окрім того, в даному випадку, як судом вже було встановлено і зазначалось, що 31.12.2015р. між Державним підприємством морський торговий порт «Чорноморськ» та ТОВ «ІЛЛІЧІВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР» було укладено договір за № 252/11 «Про перевантаження авто техніки». Відповідно до п.п.2.1.2., 6.4. Договору, саме Порт здійснює складування і зберігання вантажу на відкритих складських площах Порту і приймає всі належні від нього заходи щодо забезпечення схоронності вантажу при його перевалці і зберіганню, а також вважається невинним і не несе відповідальність за порушення договору, якщо він доведе, що прийняв всі залежні від нього заходи для належного виконання даного договору (а.с.7-13). 01.09.2016р. ТОВ «ІЛЛІЧІВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР» було направлено на адресу позивача вимогу за № 203 про відшкодування завданих збитків у сумі 87962,20грн. з посиланням на п. 2.1.2. Договору (а.с.17, 18). 26.10.2016р. позивач в добровільному порядку відшкодував ТОВ «ІЛЛІЧІВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР» завданих збитків у сумі 87962,20 грн. (а.с.19), Таким чином суд приходить до висновку, що позивач добровільно задовольняючи претензію та відшкодовуючи завданих Товариству збитків у сумі 87962,20 грн., визнав факт порушення зі свого боку умов договору визначених п. 2.1.2. та не зміг довести Товариству про прийняття з свого боку всіх залежних від нього заходів забезпечення схоронності вантажу при його перевалці і зберіганні. Що стосується посилання позивача на норми Цивільного Кодексу в обґрунтування позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу, то суд відноситься до них критично з наступних підстав. Відповідно до п.9 ст.10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Таким чином, застосування норм цивільного права у вирішенні спорів в трудових правовідносинах допускається тільки у випадку, якщо спірні відносини не врегульовані трудовим законодавством. Ст.ст.130-138 КЗпП України, чітко врегульовано підстави, умови і порядок покладання матеріальної відповідальності на працівників та розмір стягнення шкоди. Тому аналогія закону у даному випадку не допускається. У відповідності до ст.1191\~ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Ця стаття у цивільних правовідносинах застосовується, наприклад, у випадку, коли заподіювач шкоди та особа, що несе відповідальність за завдану шкоду, не збігаються в одній особі (ст.ст.1172-1176, 1177, 1178, 1179, 1207\~Цивільного кодексу України). Право зворотної вимоги (регресу) у цивільних правовідносинах - це вимога кредитора до боржника (осо\-би, яка завдала шкоду) про повернення сплаченого за його вини відшкодування потерпілому\~(ст.ст.6,108 ЦК).\~Таке визначення може бути застосованим тільки для регресних зобовязань, які виникають на підставі зобовязань відшкодування шкоди. Відповідачі є працівниками підприємства та знаходяться у трудових відносинах з позивачем і ніяких цивільно-правових зобовязань про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу у них перед позивачем не виникає, адже при наявності складу матеріальної відповідальності працівники несуть відповідальність лише у розмірі, що не перевищує їх середнього заробітку (ст.131 КЗпП України), цей розмір може бути повний при наявності укладеного між працівником та підприємством договору про повну матеріальну відповідальність. Але, незважаючи на розяснення судом представникам позивача їх прав, позивачем не надано жодного доказу про наявність повної матеріальної відповідальність відповідачів (а.с.47, 158-159). Що стосується розрахунку матеріальної шкоди, то суд також відноситься до нього критично, так як він не відповідає порядку, методикам та формулам проведення розрахунку середньої заробітної плати визначених п.п.3,4,5,8 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за № 100 від 08.1995р. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed