Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 15.04.2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ ФК «Укрфінанс Груп», [PERSON] , АТ «Райффайзен Банк Аваль», Приватного нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. про визнання договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки недійсним, виключення запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що 30.11.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/79729/74/86458, за умовами якого строком на 228 місяців кредитор надає позичальнику кредит у сумі 101500 доларів США під 12,65% річних. 30.11.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, за умовами якого в забезпечення вимоги іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору №014/79729/74/86458 від 30.11.2007 року, надав в іпотеку наступний предмет іпотеки: квартиру номер [ADDRESS] . 08.04.2020 року адвокату позивача на підставі інформаційної довідки №206350003 стало відомо про наявність рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 51346606 від 26.02.2020 року, яким іпотекдержателем квартири за адресою [ADDRESS] зареєстровано [PERSON] . А також про наявність рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 51346660 від 26.02.2020 року, яким внесено зміни до запису про обтяження та змінено обтяжувача на ТОВ ФК «Укрфінанс Груп». Підставою виникнення обтяження зазначено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки серія та номер 324, виданий 26.02.2020 року, видавник [PERSON] та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки серія та номер 325, виданий 26.02.2020 року, видавник [PERSON] . Позивач вважає, що було здійснено спробу замаскувати договір факторингу, в якому фактором в порушення ст. 1077, 1078 ЦК України, виступила фізична особа [PERSON] . Позивачем зазначено, що вказані реєстраційні дії вносились в реєстр прав власності та реєстр заборон відчуження під час дії запису про обтяження номер 31967165 від 12.06.2019 року щодо арешту нерухомого майна [PERSON] на підставі постанови про арешт майна боржника номер 593338662 від 11.06.2019 року в рамках виконавчого провадження №593338662 з виконання виконавчого листа від 16.04.2019 року №522/10464/17. Про укладення договорів про відступлення права вимоги ані АТ «Райффайзен Банк Аваль», ані ТОВ ФК «Укрфінанс Груп», ані [PERSON] позивача не повідомили. Позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки серія та номер 324, виданий 26.02.2020 року, видавник [PERSON] є фіктивним, оскільки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки серія та номер 325, виданий 26.02.2020 року, видавник [PERSON] має бути визнаний судом недійсним через те, що порушено суб`єктний склад правочину факторингу. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.04.2020 року було прийнято справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. У судове засідання 22.04.2020 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином, розгляд справи відкладено. 18.05.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому позивач не погоджується з позовною заявою, просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відзиві зазначено, що договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черпенюх Л.В. 26.02.2020 року за реєстровим №324, укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «ОКСІ БАНК» та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черпенюх Л.В. 26.02.2020 року за реєстровим №325, укладений між АТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ Фінансова компанія «Укрфінанс груп» є виконаними, оскільки на виконання Іпотекодержатель передав Новому кредитору права вимоги за договором іпотеки б/н від 30.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за реєстровим №5555, у зв`язку з чим Новий кредитор набув статусу Іпотекодержателя за договором іпотеки. 27.05.2020 р. від представника позивача надійшло клопотання про призначення судової економічної експертизи на вирішення якої поставити наступні питання: - якою була дійсна ринкова вартість належним ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» прав вимоги за кредитним договором №014/79729/74/86458 від 30.11.2017 р. відповідно до договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки серія та номер 324, виданий 26.02.2020 р. видавник [PERSON] і договору про відступлення прав за кредитним договором №014/79729/74/86458 від 30.11.2007 р. від 26.02.2020 р.? - чи відповідає ціна продажу належних ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» прав вимоги за кредитним договором, що визначена відповідно до договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки серія та номер 324 виданий 26.02.2020 року, видавник [PERSON] і договору про відступлення прав за кредитним договором №014/79729/74/86458 від 30.11.2007 р. від 26.02.2020 р., укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «ОКСІ БАНК» ринковим цінам на цей вид майна, існуючим на момент продажу, тобто станом на 26.02.2020 р.? - чи відповідає договірна вартість винагороди, що визначена в договорі про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/79729/74/86458 від 30.11.2007 р. від 26.02.2020 р. ринковій вартості переуступлення прав вимоги, визначеної згідно діючого законодавства України? - якщо ні, то чи складає визначена вартість в зазначеному договорі не менш ніж 20% від ринкової вартості переуступленого права вимоги? - чи відповідає ціна продажу належних ПАТ «ОКСІ БАНК» прав вимоги за кредитним договором, що визначена відповідно до договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки серія та номер 325, виданий 26.02.2020 р., видавник [PERSON] і договору про відступлення прав за кредитним договором №014/79729/74/86458 від 30.11.2007 р. від 26.02.2020 р., укладеним між ПАТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «ФК УКРФІНАНСГРУП» ринковим цінам на цей вид майна існуючим на момент продажу тобто станом на 26.02.2020 р.? - чи відповідає договірна вартість винагороди, що визначена в договорі про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/79729/74/86458 від 30.11.2007 р. від 26.02.2020 р. укладеним між ПАТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «ФК УКРФІНАНСГРУП» ринковій вартості переуступлення прав вимоги, визначеної згідно діючого законодавства України? - якщо ні, то чи складає визначена вартість в зазначеному договорі не менш ніж 20% від ринкової вартості переуступленого права вимоги? - чи відповідає ціна продажу належних [PERSON] прав вимоги за кредитним договором, що визначена відповідно до договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27.02.2020 р. та договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 26.02.2020 р. між ТОВ «ФК УКРФІНАНСГРУП» та [PERSON] ринковим цінам на цей вид майна, існуючим на момент продажу, тобто станом на 27.02.2020 р.? -чи відповідає договірна вартість винагороди, що визначена в договорі про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/79729/74/86458 від 30.11.2007 р. від 26.02.2020 р. укладеним між ТОВ «ФК УКРФІНАНСГРУП» та [PERSON] ринковій вартості переуступлення прав вимоги, визначеної згідно діючого законодавства України? - якщо ні, то чи складає визначена вартість в зазначеному договорі не менш ніж 20% від ринкової вартості переуступленого права вимоги? 27.05.21 р. від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, відповідь на відзив та заява про залучення третіх осіб. У судове засідання 27.05.2020 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином, розгляд справи відкладено, від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.21 р. клопотання позивача про витребування доказів задоволено. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.21 р. заяву позивача про залучення третіх осіб задоволено. 06.08.2020 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, позивач просить суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки серія та номер 325, виданий 26.02.2020 року, видавник [PERSON] ; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки серія та номер 325, виданий 26.02.2020 року, видавник [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51346606 від 26.02.2020 року 17:52:19, приватний нотаріус Черленюх Людмила Василівна; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51346660 від 26.02.2020 року 17:55:09, приватний нотаріус Черленюх Людмила Василівна; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги між ТОВ «ФК УКРФІНАНСГРУП» та [PERSON] від 27.02.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Янковська О.С. та скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.08.2020 року закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 11.08.2020 року з`явились представник позивача, представник відповідача [PERSON] , представник відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. У судове засідання 06.10.2020 року з`явились представник позивача, представник відповідача [PERSON] , інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. У судове засідання 19.01.2021 року з`явились представник позивача, представник відповідача [PERSON], представник відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., представник відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. У судове засідання 02.03.2021 року з`явились представник позивача, представники відповідачів [PERSON], АТ «Райффайзен Банк Аваль», Черленюх Л.В., від представника ТОВ «ФК УКРФІНАНСГРУП» надійшло клопотання про розгляд справи буз участі представника ТОВ «ФК УКРФІНАНСГРУП». 30.03.21 р. справа не розглядалась у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному. У судове засідання 18.05.2021 року з`явились представник позивача та представник відповідача [PERSON], від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи зі її відсутності, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. У судове засідання 17.06.2021 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином, від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. У судове засідання 15.09.2021 року з`явились представник позивача, представник відповідача Зарецький І.Г., у судовому засіданні позивач підтримав клопотання про призначення судової економічної експертизи від 27.05.2020 р. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.09.2021 р. у задоволенні клопотання позивача про призначення по справі судової економічної експертизи відмовлено. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, приходить до наступного. 30.11.2007 року між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/79729/74/86458, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в сумі 101 500,00 доларів США зі сплатою 12,65% річних, строком до 30.11.2026 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30.11.2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за реєстровим №55555, відповідно до умов якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 107,0 кв.м., житловою площею 77,9 кв.м. 14.11.2018 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/10464/17 задоволено позовну заяву ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по відсоткам за кредитним договором №014/79729/74/86458 від 30.11.2007 року у сумі 64 066,84 доларів США, що по курсу НБУ станом на день подання позову становить 1 685 620,02 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» витрати по сплаті судового збору 25 284,30 грн. 18.03.2020 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/10464/17 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/10464/17 від 14.11.2018 року скасовано і призначено справу до судового розгляду. 26.02.2020 року між АТ «Райффазен Банк Аваль» та АТ «ОКСІ БАНК» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черпенюх Л.В. за реєстровим №324, відповідно до якого первісний іпотекодержатель АТ «Райффазен Банк Аваль» передає та відступає новому іпотекодержателю АТ «ОКСІ БАНК» всю сукупність прав, належних первісному іпотекодержателю за договором іпотеки б/н від 30.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за реєстровим №5555. 26.02.2020 року між АТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черпенюх Л.В. за реєстровим №325, відповідно до якого первісний іпотекодержатель АТ «ОКСІ БАНК» передає та відступає новому іпотекодержателю ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» всю сукупність прав, належних первісному іпотекодержателю за договором іпотеки б/н від 30.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за реєстровим №5555. 27.02.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. за реєстровим №511, відповідно до якого первісний іпотекодержатель ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» передає та відступає новому іпотекодержателю [PERSON] всю сукупність прав, належних первісному іпотекодержателю за договором іпотеки б/н від 30.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за реєстровим №5555. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Зі змісту оспорюваних правочинів вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» відступає [PERSON] право грошової вимоги первісного кредитора до боржника, строк платежу за яким настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому щодо погашення (сплати) заборгованості та інших платежів, які виникли на підставі укладеного кредитного договору, та право одержати задоволення всіх вимог, що випливають з умов кредитного договору та/або договору іпотеки за рахунок майна, що є предметом іпотеки. Так, згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно зі статтею 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону N 2664-III фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою. Згідно з частиною першою статті 6 Закону N 2664-III фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу. Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом N 2664-III умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, суд дійшов висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак. Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Як встановлено судом, при укладенні договору між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та [PERSON] про відступлення права вимоги від 27.02.2020 року сторони керувалися положеннями статей 512 - 519 ЦК України. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). З урахуванням зазначених норм права вбачається, що укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та [PERSON] договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 06.07.2015 року № 6-301цс15. За змістом статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Тобто сторонами в судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Відповідно до положень частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Частина 3 ст. 215 ЦК України встановлює, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Таким чином, незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладанні договору вимоги закону, але й порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів. Аналогічний висновок викладений у постанові ВСУ від 25.12.2014 року у справі № 6 -94цс13. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, що його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02). Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що станом на момент укладення договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки, позивач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, сума заборгованості в повному обсязі сплачена не була. За загальним правилом до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Належних та допустимих доказів того, що під час переходу від АТ «Райффазен Банк Аваль» до АТ «ОКСІ БАНК», від АТ «ОКСІ БАНК» до ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», від ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до [PERSON] прав кредитора у зобов`язанні, будь-яким чином збільшився та/або змінився обсяг зобов`язань за кредитним договором, матеріали справи не містять. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсними договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки залежить подальша можливість законної реалізації позивачем обов`язку щодо погашення заборгованості за кредитним договором. Враховуючи, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора позивачем не доведено яке саме право позивача порушене та в чому полягає його порушення. За наведених обставин, суд вважає, що під час укладення договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки відповідачами не було порушено прав та обов`язків позивача у даній справі. Інші доводи та обґрунтування позову не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані договори укладені без додержання норм матеріального права. Оскільки відсутні підстави для визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги, то відповідно немає підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51346606 від 26.02.2020 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51346660 від 26.02.2020 року. Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог, в зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed