Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Національного університету «Одеська юридична академія» про визнання протиправними дій та рішень, зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що він - [PERSON] є заслуженим юристом України, доктором юридичних наук, професором, який у даний час займає посаду проректора з навчально-методичної та виховної роботи Національного університету «Одеська юридична академія». Позивач зазначає, що відповідно до пункту 6.11. Статуту Національного університету «Одеська юридична академія» на період відсутності ректора Університету (неможливості виконання обов`язків ректора) та у разі обрання президента на посаду голови вченої ради, виконання обов`язків ректора покладаються на голову вченої ради Університету (президента) до завершення процедури виборів і призначення ректора у встановленому законодавством порядку. У разі одночасної відсутності ректора і президента Університету повноваження ректора виконує один з проректорів в порядку черговості, зазначеної у наказі ректора Університету про розподіл обов`язків між керівництвом Університетом. При цьому, положеннями наказу ректора Національного університету «Одеська юридична академія» «Про розподіл обов`язків між керівництвом Національного університету «Одеська юридична академія» від 30.01.2020 р. № 177а-26 порядок черговості проректорів, на яких мають покладатися обов`язки ректора, у разі його тимчасової відсутності, не передбачений. Позивач, відповідно до вищезазначеного звернувся 27.03.2021 року до ректора Національного університету «Одеська юридична академія» із заявою про призначення його виконуючим обов`язки ректора Національного університету «Одеська юридична академія» на період його хвороби з 29.03.2021 року. Однак, 29.03.2021 р. канцелярія Національного університету «Одеська юридична академія» повернула йому оригінал заяви від 27.03.2021 року з двома резолюціями ректора Національного університету «Одеська юридична академія» наступного змісту:(1) « [PERSON] . До розгляду по суті та підготовки висновку. 27.03.2021 р. - Підпис»;(2) «Відмовити, не відповідає п. 6 ч. 2 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту». 29.03.2021 р. - Підпис». Позивач вказує, що підставою для винесення такого рішення вказано пункт 6 частини 2 статті 42 Закону України «Про вищу освіту» із посиланнями на висновок про результати перевірки відомостей про особу від 27.03.2021 року. Вказану відмову мотивовано тим, що він - [PERSON] нібито повністю відповідає критеріям здійснення очищення влади (люстрації) на підставі частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади», пункту 6 частини першої статті 3 цього Закону, і на нього поширюється 10-ти річна заборона обіймати посаду, на яку він претендував. Однак, згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: члена Вищої ради юстиції (крім Голови Верховного Суду України), члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Голови Державної судової адміністрації України, його першого заступника, заступника. Позивач підтверджує, що дійсно у період з 02 квітня 2007 року до 16 травня 2013 року він був членом Вищої ради юстиції, а з 06 вересня 2010 року по 16 травня 2013 року в.о. секретаря секції Вищої ради юстиції з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад. Проте, позивач вважає відмову у доступі йому до виконання обов`язків ректора Національного університету «Одеська юридична академія», тобто можливості обіймання посади ректора Національного університету «Одеська юридична академія» та резолюцію ректора Національного університету «Одеська юридична академія» про відповідність його особи критеріям здійснення очищення влади (люстрації) протиправною, такою, що не відповідає принципам верховенства права і законності, порушує надані йому як громадянину конституційні гарантії на права рівного доступу до праці (публічної служби) без ознак дискримінації, такою, що суперечить положенням презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності, а загалом становлять втручання у його конвенційне право на повагу до приватного життя. З урахуванням викладеного, з посиланням на ст. 55 Конституції України, ст. 4 ЦПК України,Закон України «Про очищення влади», Закон України «Про вищу освіту», [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом про визнання протиправними дій та рішень, зобов`язання вчинити певні дії. Матеріали позову суддя отримала 22.04.2021 року. Ухвалою від 28.04.2021 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін із призначенням судового засідання в залі засідань № 105, в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси за адресою: 65029, м. Одеса, вул. Балківська, 33, на 15 годину 30 хвилин «12» травня 2021 року. Ухвалою від 07.05.2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у Національного університету «Одеська юридична академія» належним чином засвідчені копії наступних документів: висновку про результати перевірки, відповідно до Закону України «Про очищення влади»; розпорядження президента, голови вченої ради від 26.03.2021 р. № 1;наказу від 29.03.2021 р. №485-3. До суду 12.05.2021 року надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. В обґрунтування наданого відзиву представник відповідача посилається на те, що дійсно [PERSON] звернувся до ректора Національного університету «Одеська юридична академія» із заявою від 27.03.2021 р. про призначення його виконуючим обов`язки ректора Національного університету «Одеська юридична академія» на період хвороби ректора з 29.03.2021 р. При цьому також слід зазначити, що дійсно у цей період вирішувалось питання покладання виконання обов`язків ректора Національного університету «Одеська юридична академія» у зв`язку з підтвердженням тесту на коронавірус SARS-CoV-2. Крім того, Президент, Голова вченої ради Національного університету «Одеська юридична академія», відповідно до розпорядження від 26.03.2021 р. № 1 відбув на лікування, у зв`язку із підтвердженням тесту на коронавірус SARS-CoV-2 з 26.03.2021 р. З метою належного вивчення питання можливого виконання [PERSON] повноважень ректора Національного університету «Одеська юридична академія» його заяву ректор розписав для детального вивчення уповноваженій особі з питань запобігання та виявлення корупції Національного університету «Одеська юридична академія» Ганикіну О.С. 27.03.2021 р. за результатами опрацювання заяви [PERSON] уповноваженою особою з питань запобігання та виявлення корупції Національного університету «Одеська юридична академія» [PERSON] було підготовлено висновок про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», відповідно до якого на [PERSON] поширюються заборони передбачені Законом України «Про очищення влади». Так, у висновку зазначається, що за результатами проведеної перевірки, з урахуванням одержаної інформації, встановлено, що [PERSON] у період з 02 квітня 2007 року до 16 травня 2013 року був членом Вищої ради юстиції, а з 06 вересня 2010 року по 16 травня 2013 року - в.о. секретаря секції Вищої ради юстиції з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: члена Вищої ради юстиції (крім Голови Верховного Суду України), члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Голови Державної судової адміністрації України, його першого заступника, заступника. Згідно із пунктом 6 частини 2 статті 42 Закону України «Про вищу освіту» не може бути обрана, призначена (у тому числі виконувачем обов`язків) на посаду керівника закладу вищої освіти особа, яка підпадає під дію частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади». Враховуючи вищезазначене, [PERSON] відповідає критеріям здійснення очищення влади (люстрації) на підставі частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади», пункту 6 частини першої статті 3 цього Закону, і на нього поширюється 10-ти річна заборона обіймання посади ректора Національного університету «Одеська юридична академія». Крім того, представник відповідача вказує, що Національний університет «Одеська юридична академія» є закладом вищої освіти державної форми власності, засновником якого є Міністерство освіти і науки України (орган державної влади) та здійснює свою діяльність суворо у відповідності до вимог Конституції України, Закону України «Про вищу освіту», Статуту Університету, чинного законодавства України. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» не може бути обрана, призначена (у тому числі виконувачем обов`язків) на посаду керівника закладу вищої освіти особа, яка, зокрема підпадає під дію частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади» . Відповідно до частин третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади» протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: 6) члена Вищої ради юстиції (крім Голови Верховного Суду України), члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Голови Державної судової адміністрації України, його першого заступника, заступника; Також, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України [PERSON] , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист. Однак, на думку представника відповідача, Закон України «Про очищення влади» своїми положеннями визначає тих посадових осіб, які на думку законодавця, своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України [PERSON] , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини та/або сприяли їх здійсненню. При цьому, Закон визначає умови застосування вимог Закону до певних осіб, а також чітко визначає осіб, до яких заборони щодо обіймання визначених посад не застосовуються. Враховуючи те, що [PERSON] у період у період з 02 квітня 2007 року до 16 травня 2013 року був членом Вищої ради юстиції, а з 06 вересня 2010 року по 16 травня 2013 року - в.о. секретаря секції Вищої ради юстиції з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад, очевидно, що він підпадає під дію Закону України «Про очищення влади» та до нього застосовуються заборони, передбачені законодавством про люстрацію. За викладеного сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позову банку. Також разом із відзивом представник відповідача надала до суду належним чином засвідчені копії витребуваних ухвалою від 07.05.2021 року докази. У судове засідання 12.05.2021 року з`явились представники сторін. Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступних висновків. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, [PERSON] , [INFO] , є заслуженим юристом України, доктором юридичних наук, професором, займає посаду проректора з навчально-методичної та виховної роботи Національного університету «Одеська юридична академія». Відповідно до пункту 6.11. Статуту Національного університету «Одеська юридична академія» (нова редакція), затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 04.12.2020 р. № 1530, на період відсутності ректора Університету (неможливості виконання обов`язків ректора) та у разі обрання президента на посаду голови вченої ради, виконання обов`язків ректора покладаються на голову вченої ради Університету (президента) до завершення процедури виборів і призначення ректора у встановленому законодавством порядку. У разі одночасної відсутності ректора і президента Університету повноваження ректора виконує один з проректорів в порядку черговості, зазначеної у наказі ректора Університету про розподіл обов`язків між керівництвом Університетом. Проте, положеннями наказу ректора Національного університету «Одеська юридична академія» «Про розподіл обов`язків між керівництвом Національного університету «Одеська юридична академія» від 30.01.2020 р. № 177а-26 порядок черговості проректорів, на яких мають покладатися обов`язки ректора, у разі його тимчасової відсутності, не передбачений. 27.03.2021 р. [PERSON] звернувся до ректора Національного університету «Одеська юридична академія» із заявою про його призначення виконуючим обов`язки ректора Національного університету «Одеська юридична академія» на період хвороби ректора з 29.03.2021 р. Однак, 29.03.2021 р. канцелярія Національного університету «Одеська юридична академія» повернула [PERSON] оригінал його заяви від 27.03.2021 року з двома резолюціями ректора Національного університету «Одеська юридична академія» наступного змісту:(1) « [PERSON] . До розгляду по суті та підготовки висновку. 27.03.2021 р. - Підпис»;(2) «Відмовити, не відповідає п. 6 ч. 2 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту». 29.03.2021 р. - Підпис», за змістом яких йому відмовлено у призначенні виконуючим обов`язки ректора Національного університету «Одеська юридична академія» Підставою для винесення такого рішення вказано пункт 6 частини 2 статті 42 Закону України «Про вищу освіту» із посиланнями на висновок про результати перевірки відомостей про особу від 27.03.2021 р. Так, згідно з висновком уповноваженої особи з питань запобігання та виявлення корупції [PERSON] про результати проведеної перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», за результатами проведеної перевірки, з урахуванням одержаної інформації встановлено, що [PERSON] у період з 02 квітня 2007 року до 16 травня 2013 року був членом Вищої ради юстиції, а з 06 вересня 2010 року по 16 травня 2013 року - в.о. секретаря секції Вищої ради юстиції з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: члена Вищої ради юстиції (крім Голови Верховного Суду України), члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Голови Державної судової адміністрації України, його першого заступника, заступника. Згідно із пунктом 6 частини 2 статті 42 Закону України «Про вищу освіту» не може бути обрана, призначена (у тому числі виконувачем обов`язків) на посаду керівника закладу вищої освіти особа, яка підпадає під дію частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади». Враховуючи вищезазначене, [PERSON] відповідає критеріям здійснення очищення влади (люстрації) на підставі частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади», пункту 6 частини першої статті 3 цього Закону, і на нього поширюється 10-ти річна заборона обіймання посади ректора Національного університету «Одеська юридична академія». Висновок: [PERSON] , [INFO] , не може бути призначений виконуючим обов`язки ректора Національного університету «Одеська юридична академія» Судом встановлено, що після цього, ректор Національного університету «Одеська юридична академія» наказом від 29.03.2021 р. № 485-3 на період своєї хвороби з 29.03.2021 р. виконуючим обов`язки ректора призначив першого проектора, професора [PERSON] . Вважаючи відмову у доступі до виконання обов`язків ректора Національного університету «Одеська юридична академія», тобто можливості обіймання посади ректора Національного університету «Одеська юридична академія» та резолюцію ректора Національного університету «Одеська юридична академія» про відповідність особи критеріям здійснення очищення влади (люстрації) протиправною, такою, що не відповідає принципам верховенства права і законності, порушує надані громадянину конституційні гарантії на права рівного доступу до праці (публічної служби) без ознак дискримінації, такою, що суперечить положенням презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності, а загалом становлять втручання у конвенційне право на повагу до приватного життя, [PERSON] звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 43 Конституції України кожному гарантоване право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. За частиною другою статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування. Крім того, конституційні, права і свободи, що гарантовані Конституцією України визначаються, зокрема, статтею 21 «Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними»; статтею 24 «Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками»; статтею 38 «Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби»; статтею 43 «Держава гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення»; статтею 61 «Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер»; статтею 62 «Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь». Відповідно до вимог ч. 1 статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з закладами вищої освіти на принципах автономії закладів вищої освіти, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях встановлюється Законом України «Про вищу освіту». Порядок обрання, призначення (у тому числі виконувачем обов`язків) та звільнення з посади керівника закладу вищої освіти визначений статтею 42 Закону України «Про вищу освіту». Так, згідно із пунктом 6 частини 2 статті 42 Закону України «Про вищу освіту» не може бути обрана, призначена (у тому числі виконувачем обов`язків) на посаду керівника закладу вищої освіти особа, яка підпадає під дію частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади». Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені Законом України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682 (далі - Закон України «Про очищення влади», Закон № 1682), що набрав чинності 16.10.2014р. Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Відповідно до частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади» протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: 1) Президента України, Прем`єр-міністра України, Першого віце-прем`єр-міністра України, віце-прем`єр-міністра України; 2) міністра, керівника центрального органу виконавчої влади, який не входить до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх першого заступника, голови або члена національної комісії, що здійснює відповідно державне регулювання природних монополій, державне регулювання у сферах зв`язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг; 3) Генерального прокурора України, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, начальника Управління державної охорони України, керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, їх першого заступника чи заступника, заступника Міністра внутрішніх справ України; 4) Секретаря Ради національної безпеки і оборони України, його першого заступника, заступника; 5) Глави Адміністрації Президента України, Керівника Державного управління справами, Керівника Секретаріату Кабінету Міністрів України, Урядового уповноваженого з питань антикорупційної політики, їх першого заступника, заступника; 6) члена Вищої ради юстиції (крім Голови Верховного Суду України), члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Голови Державної судової адміністрації України, його першого заступника, заступника; 7) керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції; 8) керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі; 9) Голови Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голови обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації, їх перших заступників, заступників, голови районної державної адміністрації, районної в місті Києві державної адміністрації; 10) Начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України, Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України, Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України, Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України, їх першого заступника. Так, зі змісту положень частини 2 статті 57 Закону України «Про вищу освіту» вбачається, що на науково-педагогічних працівників закладу вищої освіти поширюються усі права, передбачені чинним законодавством України. Частиною першою статті 55 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що основними посадами науково-педагогічних працівників закладів вищої освіти є керівник (ректор, президент, начальник, директор). Пункт четвертий частини першої статті 57 Закону України «Про вишу освіту» передбачає, що науково-педагогічні, наукові та педагогічні працівники закладу вищої освіти всіх форм власності мають право брати участь в управлінні закладом вищої освіти, у тому числі обирати та бути обраним до вищого органу громадського самоврядування, вченої ради закладу вищої освіти чи його структурного підрозділу. Стаття 2-1 Кодексу Законів про працю України забороняє будь-яку дискримінацію у сфері праці, зокрема, порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників, а частина перша статті 22 цього Кодексу також забороняє необґрунтовану відмову в прийнятті на роботу. У Рішенні Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 зазначено, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до цієї Конвенції (статті 1), ратифікованих Україною, та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7); гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод (абзаци четвертий, п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини). У § 49 Рішення у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року Європейський суд з прав людини акцентував увагу на тому, що відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимної мети або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною метою. Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004). З огляду на це Конституційний Суд України зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів. Конституційний Суд України у Рішенні від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004 (справа про граничний вік кандидата на посаду керівника вищого навчального закладу): сформулював правову позицію стосовно того, що за своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладання трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою (абзаци другий, третій підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини). Виходячи із зазначеної позиції Конституційний Суд України стверджує, що право на працю означає не гарантування державою працевлаштування кожній особі, а забезпечення саме рівних можливостей для реалізації цього права. Проте, рішенням ректора Національного університету «Одеська юридична академія» Завальнюку Володимиру Васильовичу було відмовлено у призначенні його виконуючим обов`язки ректора Національного університету «Одеська юридична академія» з мотивів наявності стосовно нього люстраційних заборон. Згідно з пунктом 6 частини 2 статті 42 Закону України «Про вищу освіту» не може бути обрана, призначена (у тому числі виконувачем обов`язків) на посаду керівника закладу вищої освіти особа, яка підпадає під дію частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади». У контексті частини другої статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України [PERSON] , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; - відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; - гарантування права на захист. Відмова у доступі [PERSON] до посади ректора Національного університету «Одеська юридична академія» відбулась виключно з тих підстав, що він був членом Вищої ради юстиції, а з 06 вересня 2010 року по 16 травня 2013 року в.о. секретаря секції Вищої ради юстиції з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад. Водночас, Верховний Суд у рішенні від 18.09.2018р. у справі №800/1866/17 дійшов висновку, що люстрація , як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим , Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувались на приписах ст..ст.58,61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії, за висновком суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридично відповідальності осіб. Україною 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку передбаченому для норм національного законодавства. Частиною першою-третьою статті 2 Цивільного процесуального кодексу установлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права, відповідно до якого зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Отже, Конвенція є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України. Парламентська Асамблея Ради Європи в пункті 12 Резолюції №1096 (1996) «Про заходи щодо подолання наслідків минулих комуністичних тоталітарних систем» розкрила правовий зміст принципу індивідуальної відповідальності і відзначила, що люстраційні або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише, якщо дотримано критеріїв стосовно того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. У цій Резолюції Парламентською Асамблеєю Ради Європи також вказано, що повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості, що також є ідентичними принципам, визначеними частиною другою статті 1 Закону України «Про очищення влади». У пункті 13 цієї ж Резолюції рекомендовано проводити такі заходи відповідно до Керівних принципів щодо забезпечення дотримання люстраційними законами та подібними адміністративними заходами вимог правової держави. Зокрема, один із таких Керівних принципів, а саме, принцип 8 зазначає, що тільки особи, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або суттєво допомагали в їх учиненні, можуть бути дискваліфіковані. Парламентська Асамблея Ради Європи у Керівних принципах для забезпечення відповідності законів про люстрацію та аналогічних адміністративних заходів вимогам держави, заснованої на принципі і верховенства права зауважила таке: «Щоб відповідати вимогам держави, заснованої на принципі верховенства права, закони про люстрацію повинні відповідати певним вимогам. Насамперед, люстрація повинна бути спрямована на загрози основоположним правам людини і процесу демократизації; помста ніколи не може бути метою таких законів, також не допускається політичне або соціальне зловживання результатами люстраційного процесу. Мета люстрації полягає не в покаранні тих осіб, які вважаються винними, - що є завданням прокурорів, які використовують кримінальне законодавство, - а в захисті ново створеної демократії. Люстрація має здійснюватися спеціально створеною незалежною комісією шанованих суспільством громадян, запропонованих главою держави та затверджених парламентом. Люстрація може бути застосована тільки для усунення або суттєвого зменшення загрози, яку становить суб`єкт люстрації, створенню вільної демократії, зокрема шляхом використання конкретної посади, яку обіймає цей суб`єкт, для порушення прав людини або блокування демократичних процесів. Люстрація не може бути використана для покарання, відплати або помсти; покарання може ; накладатися тільки за минулу злочинну діяльність на підставі чинного Кримінального кодексу України та відповідно до усіх процедур і гарантій кримінального переслідування. Люстрація повинна обмежуватися посадами, щодо яких є всі підстави вважати, що суб`єкти, які їх обіймають, становитимуть значну небезпеку для прав людини і демократії, тобто посади державної служби, які передбачають значну відповідальність за визначення або виконання державної політики та заходів, що стосуються внутрішньої безпеки або щодо посад державної служби, які передбачають надання наказу та/або вчинення порушення прав людини». Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) на 101 Пленарній сесії схвалила проміжний висновок щодо Закону «Про очищення влади», згідно з яким: «Застосування люстраційцих заходів щодо недавнього періоду, упродовж якого пан [PERSON] був Президентом України, зрештою поставить під сумнів реальне функціонування положень Конституції та законодавства України, як демократичної держави, заснованої на принципі верховенства права. Закон України «Про очищення влади» містить кілька серйозних недоліків і потребує перегляду принаймні таких положень: люстрація повинна стосуватися тільки посад, які дійсно можуть становити значну загрозу для прав людини та демократії; перелік посад, які підлягають люстрації, має бути переглянутий. Вина має бути доведена у кожному конкретному випадку та не може припускатися на підставі лише приналежності до категорії органів державної влади; критерії для люстрації мають бути переглянуті. Відповідальність за проведення процесу люстрації повинна бути знята з Міністерства юстиції України та покладена на спеціально створену незалежну комісію за активної участі громадянського суспільства. Процедура люстрації повинна поважати гарантії справедливого судового розгляду (право на захисника, рівність сторін, право бути вислуханим особисто); судове провадження має призупиняти адміністративне рішення щодо люстрації до ухвалення остаточного рішення; Закон України «Про очищення влади» має прямо передбачати ці гарантії. Відомості про осіб, що підлягають люстраційним заходам, мають оприлюднюватися тільки після ухвалення остаточного рішення суду». За змістом статті 32 Конвенції питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду з прав людини. Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. За сталою практикою ЄСПЛ поняття приватне життя охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру (див. пункт 25 С. проти Бельгії від 7 серпня 1996 року (Reports 1996). Стаття 8 Конвенції захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом (див. пункт 61 рішення Суду у справі Pretty проти Сполученого Королівства (справа № 2346/02, ЕСНR 2002). Поняття приватне життя не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. пункт 29 рішення Суду у справі Niemietz проти Німеччини від 16 грудня 1992 року. Таким чином, обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на приватне життя (див. пункт 47 рішення Суду у справі Sidabrasand DU проти Латвії (справи №№ 55480/00 та 59330/00, ЕСНR 2004) і пункти 22-25 рішення Суду у справі Віgaeva проти Греції від 28 травня 2009 року (справа 26713/05). Окрім того, було встановлено, що звільнення з посади становило втручання у право і на повагу до приватного життя (див. пункти 43-48 рішення у справі Оzpinar проти Туреччини від 19 жовтня 2010 року (справа № 20999/04). З рештою, у статті 8 Конвенції йдеться про захист честі та репутації як частину права на повагу до приватного життя (див. пункт 35 рішення у справі Pfeifer проти Австрії від 15 листопада 2007 року (справа № 12556/03) та пункти 63, 64 рішення у справі А. проти Норвегії від 9 квітня 2009 року (справа № 28070/06), пункт 165 рішення ЄСПЛ у справі Олександр Волков проти України (заява №21722/11). Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі Скордіно проти Італії (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ЕСНR 2006-V та пункт 52 рішення у справі Щокін проти України (заяви 23759/03 та 37943/06 від 14 жовтня 2010 року). У пунктах 294-300 рішення у справі Полях та інші проти України ((заяви № 58812/15 та 4 інші, 17 жовтня 2019 року), досліджуючи питання щодо пропорційності звільнення заявників із посад через обіймання певних посад на підставі Закону України «Про очищення влади», ЄСПЛ зауважив на такому: «Суд зазначає, що застосування до заявників передбачених Законом «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан [PERSON] був Президентом України. Подальші твердження про проступки третього заявника не змінюють цього факту (див. пункт 305). Застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан [PERSON] обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції. У статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено презумпцію невинуватості та індивідуальну відповідальність. Проте закон не передбачив жодних реальних процедурних гарантій, за якими особи мали б можливість довести, що незважаючи на посаду, яку обіймали, вони не брали участі в будь-яких порушеннях прав людини і не вживали або не підтримували антидемократичнй заходи. Крім того, суд не переконаний, що законодавчий механізм був достатньо вузько розробленим для вирішення нагальної суспільної потреби, яку мав би переслідувати Закон «Про очищення влади». У зв`язку з цим слід зазначити, що законодавчий механізм був набагато ширшим та універсальним, аніж розроблений, наприклад, Польщею (рішення у справі Матиєк проти Польщі, пункти 27-29) або Латвією (рішення у справі Ждан ока проти Латвії, пункти 57 і 126), сфера застосування яких обмежувалася особами, які відіграли активну роль у діяльності колишньої влади, яка не була демократичною. Передбачені Законом «Про очищення влади» заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан [PERSON] став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади пана [PERSON] . Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених Законом «Про очищення влади», є прихід до влади пана [PERSON] і праця осіб що могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд вважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави». Слід також врахувати, що рішення Європейського суду з прав людини від 17 жовтня 2019 року у справі Шолях та інші проти України» (заяви № 58812/15, 53217/16, 59099/16, 23231/18 та 47749/18) стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців відповідно до Закону України «Про очищення влади» (люстрацію) 2014 року. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що «суд свідомий ситуації, яка склалася в Україні у відповідний час. Однак нібито невідкладна потреба у Законі контрастує з тим фактом, що за Законом заборону до заявників було застосовано на десять років. Суд не піддав сумніву, що після подій, що відбулися в України в той час, зміни в особовому складі цілком могли бути потрібні. Однак, суду не було доведено, що ситуація залишалася настільки нестабільною, що було неможливо вивчити індивідуальну роль кожної особи з наступним можливим поступовим скасуванням обмежувальних заходів». Подібні висновки ЄСПЛ містяться також у таких рішеннях, як Турек проти Словаччини (люстрація) від 14 лютого 2006 року № 57986/00, Матиєк проти Польщі №38184/03 від 30 травня 2006 року, тощо, у яких визнано й порушення статті 6 Конвенції та зазначено, що державам, які застосовують люстраційні санкції, необхідно забезпечити наявність усіх процесуальних гарантій для осіб, котрі стали об`єктом люстрації. Оскаржуване рішення ректора Національного університету «Одеська юридична академія» не містить жодних фактів чи відомостей про причетність [PERSON] до дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України [PERSON] , чи таких, що підривали демократичну форму правління, і верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини тощо. Не наведено ніякої конкретної антидемократичної діяльності з його боку. Проте, для застосування будь-яких заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади» спочатку має бути доведено, що відповідна особа причетна до вказаних дій, що повинно відповідати і принципам презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності, недопущення ознак дискримінації. Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом у постановах від 03 червня 2020 року у справі №817/3431/14; від 04 червня 2020 року у справі №821/4571/14; від 17 червня 2020 року у справі і №826/1137/16, від 19 червня 2020 року у справі №822/256/16, від 25 червня 2020 року у справі № 821/4547/14; від 25 червня 2020 року у справі 804/704/16; від 12 серпня 2020 року у справі №815/2163/15; від 07 жовтня 2020 року у справі № 818/3740/15; від 15 жовтня 2020 року у справі №826/17601/14. Зокрема, оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до позивачів у цій категорії справ щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, Верховний Суд вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві. Частиною 4 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики. Принцип єдності судової практики полягає у забезпеченні однакового правозастосування у судочинстві, що сприяє передбачуваності щодо вирішення спорів між учасниками судового процесу. Згідно з положеннями частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд повинен враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічні вимоги до діяльності суду визначено приписами частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Більш того, за визначенням частини п`ятої статті 13 цього Закону, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. З урахуванням викладеного, у даному випадку застосування до [PERSON] заборон, передбачених положеннями Закону України «Про очищення влади», не може вважатись ані пропорційним, ані необхідним у демократичному суспільстві. При цьому, пунктом 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про визнання протиправною відмову ректора Національного університету «Одеська юридична академія» у доступі [PERSON] до виконання обов`язків ректора Національного університету «Одеська юридична академія», тобто можливості обіймання посади ректора та інших посад, обмеження на які передбачені нормами Закону України «Про очищення влади» у зв`язку із тим, що до [PERSON] норми Закону України «Про очищення влади» не можуть бути застосовані, а тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved