Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

До Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] придбав у власність у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2150. Відповідно до вимог п.13 договору, продавець - [PERSON] зобов'язався знятись з реєстраційного обліку з відчуженої квартири до 29.09.2007 року. Проте цього зобов'язання він не виконав. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.09.2007 року №15817114, виданого ОП ЗМБТІ право власності було зареєстровано 05.09.2007 року. Вказана квартира була придбана позивачем під час перебування у шлюбі та належала подружжю на праві спільної сумісної власності. Після розірвання шлюбу у 2008 році, відповідно до мирової угоди визнаної ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2008 року, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] - визнана особистою приватною власністю позивача - [PERSON]. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.03.2008 року №18138584 виданого ОП ЗМБТІ право власності було зареєстровано 18.03.2008 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.10.2013 року №12007194, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] на праві приватної власності. Проте, відповідач [PERSON] порушивши зобов'язання п.13 договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2007 року так і не знявся з реєстраційного обліку, що підтверджується довідкою КП «Основаніє» від 21.01.2014 року №627. З часу укладення договору купівлі-продажу відповідач з квартири виїхав, однак з реєстраційного обліку добровільно не знявся, у зв'язку з чим позивач звертається до суду. В судове засідання позивач не з'явився, однак надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, заперечень на позовну заяву до суду не надав. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, в тому числі і визнання таким порядку ч.8 ст.76 ЦПК України, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без проведення фіксації судового процесу. З'ясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозв'язок, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] придбав у власність у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2150. Відповідно до вимог п.13 договору, продавець - [PERSON] зобов'язався знятись з реєстраційного обліку з відчуженої квартири до 29.09.2007 року. Проте цього зобов'язання він не виконав. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.09.2007 року №15817114, виданого ОП ЗМБТІ право власності було зареєстровано 05.09.2007 року. Вказана квартира була придбана позивачем під час перебування у шлюбі та належала подружжю на праві спільної сумісної власності. Після розірвання шлюбу у 2008 році, відповідно до мирової угоди визнаної ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2008 року, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] - визнана особистою приватною власністю позивача - [PERSON]. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.03.2008 року №18138584 виданого ОП ЗМБТІ право власності було зареєстровано 18.03.2008 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.10.2013 року №12007194, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується технічним паспортом на вказану квартиру. Проте, відповідач [PERSON] порушивши зобов'язання п.13 договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2007 року так і не знявся з реєстраційного обліку, що підтверджується довідкою КП «Основаніє» від 21.01.2014 року №627. Згідно інформаційної довідки, наданої Адресно-довідковим бюро УДМС України в Запорізькій області від 07.02.2014 року, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. За вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Власник, відповідно до ст.319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 321 ЦК України закріплено непорушність права власності в тому, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-IV, реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Зняття з реєстрації місця проживання особи відповідно до ст.7 цього Закону здійснюється в тому числі і на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірному жилому приміщенні з моменту укладення договору купівлі-продажу від 29.08.2007 року, підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування спірним жилим приміщенням, передбачених ст.71 ЖК України немає, особисті речі відповідача у спірному жилому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг останній не приймає. Оскільки відповідач жодним чином не претендує на користування квартирою позивача, з викладених підстав його необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При розгляді справи судом не встановлено інших обставин, які б зобов'язували допустити до користування майном позивача сторонніх осіб. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved