Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

до Кремінського районного суду Луганської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що він є власником житлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджує Свідоцтвом про право власності на житлову будівлю (житловий будинок) від 07.03.2002 року. В даній житловій будівлі зареєстровані [PERSON] , [INFO] , - невістка позивача, [PERSON] , [INFO] , - онука позивача. В 2015 році відповідачі виїхали з смт. Красноріченське Кремінського району Луганської області, точної адреси їх мешкання позивач не знає, але орієнтовано вони виїхали до м. Новомосковськ Дніпропетровської області. Оскільки відповідачі не мешкають у зазначеному вище домоволодіння з 2015 року, за власною згодою з реєстрації зніматися не бажають, комунальні платежі не сплачують, кореспонденцію не отримують, особистих речей не мають, позивач просить усунути перешкоди в користуванні належним йому житловим приміщенням - житловою будівлею, розташованою за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 28 травня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального провадження та залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Службу у справах дітей Красноріченської селищної ради Кремінського району Луганської області. Ухвалою від 08 липня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд. Інших процесуальних дій не вчинялося. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала заяву, в якій зазначила, що разом з нею прописані її діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За місцем реєстрації вони ніколи не проживали, іншого місця для реєстрації у відповідача немає, тому заперечувала проти позову та просила справу розглянути за її відсутності. Відповідач [PERSON] є малолітньою та її законним представником є [PERSON] , яка висловила свою позицію як мати стосовно позовних вимог. Представник третьої особи Служба у справах дітей Красноріченської селищної ради Кремінського району Луганської області в судове засідання не з?явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та висновок, згідно якого [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Службою у справах дітей було з`ясовано, що чоловік [PERSON] [PERSON] отримав посвідчення учасника бойових дій та запропонував дружині разом з дітьми прописатися у його батьків за адресою: [ADDRESS] для того, щоб мати більші пільги на світло та газ. З дозволу господаря будинку відповідачі [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] були прописані в приватному будинку за адресою: [ADDRESS] . На даний момент [PERSON] та [PERSON] розлучені, у родини на сьогодні панує ворожа атмосфера у взаємовідносинах між родичами, тому власник будинку має намір позбавити права користування житловим приміщенням відповідачів, тим самим порушуючи права малолітньої дитини. Оскільки [PERSON] не має власного житла і не має можливості зареєструватися за іншою адресою, тому позбавлення права користування житловим приміщенням у даному випадку є недопустимим. На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Красноріченської селищної ради від 23.06.2020 року було розглянуте питання щодо можливості/неможливості усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням. Заслухавши матеріали справи, одноголосно, усіма членами комісії, було прийняте рішення, що позбавлення права користування житловим приміщенням у даному випадку є недопустимим. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, дійшов наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є позивач у справі [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 603 від 14.05.2020 року Красноріченської селищної ради Кремінського району Луганської області, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] ( [INFO] , власник будинку), [PERSON] ( [INFO] , дружина), [PERSON] ( [INFO] , син), [PERSON] ( [INFO] , невістка), [PERSON] ( [INFO] , онук), [PERSON] ( [INFO] , онука) (а.с. 8). З огляду на зазначену довідку суд вбачає, що за місцем реєстрації відповідача [PERSON] зареєстровані також її діти - [PERSON] та [PERSON] , при цьому позивач просить визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням [PERSON] та [PERSON] , а про долю [PERSON] позивач нічого не зазначає. Згідно акту на предмет фактичного проживання при обстеженні садиби, розташованої за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] , але фактично мешкає за адресою [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про народження (повторного) [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Суд вбачає наявність між сторонами спору, який виник у цивільних правовідносинах та предметом спору є право на проживання у житловому будинку. Вважаючи за необхідне визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим будинком з підстав, вказаних у позові, позивач звернувся до суду. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Зі змісту ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб. У відповідності до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач має родинні зв`язки з відповідачами, останні є його невісткою ( [PERSON] ) та онукою ( [PERSON] ). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання. Суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення; втрата права користування житловим приміщенням є наслідком відсутності члена сім`ї власника за місцем реєстрації. При вирішенні зазначеного спору суд також приймає до уваги правову позицію, яка викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі N 754/613/18-ц, провадженні N61-1634св19, де Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справ, щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі з`ясувати, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, визнання втративши права користування житловим приміщенням має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Більш того, постановою від 27 грудя 2018 року у справі № 759/19394/15-ц Верховний Суд констатував, що малолітній не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його непроживання в спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом. Посилання на те, що фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована лише з тим із батьків, з яким вона проживає, не заслуговують на увагу, оскільки оскільки ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Через свій вік малолітній не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом. Підсумовуючи викладене можна зробити висновок, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] як члени родини [PERSON] з його згоди. На даний час за зазначеним місцем зареєстрована не тільки відповідач [PERSON] та її донька [PERSON] , а й друга дитина відповідача [PERSON] , якого позивач не просить позбавити права користування житлом. Таким чином, задоволення позовних вимог в такому контексті призводить фактично до розірвання стосунків між дітьми та їх матір?ю і негативно вплине сімейні відносини та внутрішній стан малолітніх дітей. Отже, позбавлення [PERSON] та [PERSON] права користування зазначеним житлом є не співрозмірним з наслідками, зокрема відсутністю реєстрації та іншого житла у відповідача та її дітей. Підтверджень щодо наявності перепон у користуванні чи розпорядженні власністю [PERSON] не надав. Визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, буде мати наслідком виселення їх з житлового будинку та втрату визначеного місця проживання, втрату доступу до особистих речей. Проти задоволення позовних вимог також заперечувала і представник служби у справах дітей, яка достовірно знає ситуацію в родині та можливі наслідки визнання осіб втратившими право користування житлом. Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, вважає, що у позові [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням слід відмовити. Як вбачається із ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання щодо судового збору, суд враховує, що у позові відмовлено, а тому судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed