Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у серпні 2017 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі [PERSON]А.) до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі ПАТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку у відповідності до вимог ст. 11-1 ЦПК України згідно із протоколом від 07 серпня 2017 року передано для розгляду судді Ходаківському М.П. Позивач у позовній заяві з урахуванням уточнень в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що перебувала у трудових відносинах із відповідачем. 17 липня 2017 року [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату. При звільненні позивачу було нараховано, але не виплачено заробітну плату з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, одноразову грошову допомогу у відповідності до положень ст. 44 КЗпП України та інші належні до виплати при звільненні суми грошових коштів, у звязку із чим позивач з урахуванням уточнень просила стягнути на її користь із відповідача заборгованість із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги у розмірі 27\~354,54 грн.; суму середнього заробітного заробітку за період затримки з 18 липня 2017 року по 16 серпня 2017 року 6243,72 грн.; також просила грошові кошти перерахувати на картку АТ «Ощадбанк» на поточний рахунок № 26250510797244. Позивач надала суду заяву про розгляд даної цивільної справи без її участі, в заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи (а.с. 34), причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, а спір стосується поновлення права на працю, яке є основоположним правом особи закріпленим у Конституції України, судом визнано за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача і ухвалити рішення суду. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, наказом ПАТ «Українська залізниця» № 10069/ДН-ос від 10 липня 2017 року [PERSON] було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату з 17 липня 2017 року (а.с. 10-12, 13). У наказі про звільнення позивача також зазначено про право позивача на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку згідно із ст. 44 КЗпП України (а.с. 13). З доданих позивачем до позовної заяви розрахунків при звільненні вбачається, що [PERSON] при звільненні було нараховано, але не виплачено заробітну плату разом із грошовою компенсацією за невикористану щорічну відпустку та одноразовою грошовою допомогою: за березень 2017 року у розмірі 7 827,87 грн. (а.с. 14), за квітень 2017 року у розмірі 3\~269,86 грн. (а.с. 15), за травень 2017 року у розмірі 3\~310,23 грн. (а.с. 16), за червень 2017 року у розмірі 3\~310,23 грн. (а.с. 17), за липень 2017 року у розмірі 9\~636,35 грн. (а.с. 18). Зазначені суми заробітної плати вказані з урахуванням утриманих податків. Згідно з ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Положеннями ст. 44 КЗпП України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Згідно із п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Ураховуючи викладені приписи законодавства України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача не виплачену при звільненні заробітну плату з березня 2017 року по 17 липня 2017 року разом із компенсацією за невикористану відпустку та вихідною допомогою у розмірі 27\~354,54 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 липня 2017 року по 16 серпня 2017 року (31 день), ураховуючи, що відповідно до наданих позивачем розрахунків заробітної плати за травень та червень 2017 року два останні повних місяці, що передували звільненню позивача, кількість робочих днів становить по 20 днів у кожному місяці, а розмір заробітної плати позивача у травні та червні 2017 року становить по 3\~310,00 грн., тобто середньоденний розмір заробітної плати становить 165,51 грн. ((3\~310,23 грн. + 3\~310, 23 грн.) : (20 днів + 20 днів) = 165,51 грн.), суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5\~130,81 грн. (165,51 грн. х 31 день = 5\~130,81 грн.), частково задовольнивши таким чином позовні вимоги в цій частині. Щодо вимог про перерахунок грошових коштів на поточний рахунок, відкритий на імя позивача в АТ «Ощадбанк», суд вважає за можливе відмовити у їх задоволенні, оскільки захист порушених або не визнаних прав таким чином не узгоджується із передбаченими ст. 16 ЦК України способами їхнього захисту. Крім того, вже при виконанні судового рішення органами державної виконавчої служби, позивач може скористатися правом та можливістю вказати номер рахунку та найменування банку, на який вона бажає отримати грошові кошти. Крім того, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 3\~310,23 грн. допустити до негайного виконання. При ухваленні рішення у справі суд також бере до уваги і процесуальну поведінку відповідача, який двічі, будучи заздалегідь попередженим про дату, час і місце судового розгляду, не зявився в судове засідання та не надав жодного обґрунтування своїх дій, прийнятих рішень щодо позивача із долученням підтверджуючих документів та викладенням власної правової позиції. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, а також те, що позивачем не було сплачено судовий збір при предявленні даної позовної заяви, оскільки вона звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь держави судовий збір 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial