Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся заявник, [PERSON] із заявою про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини, заінтересована особа - [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на те, що [INFO] року помер батько заявника - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Заявник мешкала з батьком з 2012 року по день його смерті. 02.06.2012 року заявник разом зі своїм батьком склали спадковий договір, відповідно якого після смерті батька заявник набуває право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] Заявник звернулась до приватного нотаріуса Лисичанського нотаріального округу з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але приватний нотаріус постановою від 25.03.2017 року відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю доказів прийняття спадщини після смерті батька. У зв'язку з викладеним, заявник змушений звернутись до суду з відповідною заявою. Заявник в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила задовольнити вимоги з підстав викладених в заяві. Представник заявника [PERSON], в судовому засіданні, заяву підтримала, просив задовольнити з підстав викладених в заяві. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином через сайт http://lsm.lg.court.gov.ua/sud 415/, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення заяви не заперечував. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є подругою з дитинства [PERSON], знає всю її сім'ю, її мати була подругою мами позивача. Зазначила, що мати позивача померла у 2009 році, з того часу вона навідувалася часто до батька, проте після операції на очах він потребував постійного догляду і позивач переїхала до нього і до його смерті мешкала з ним, поховала його. Проте їй не відомо про те, що матеріальні затрати на поховання несла вона сама чи разом з братом. Брат позивача мешкає десь в м. Алчевську, де саме їй невідомо. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та прибули у судове засідання, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне. Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.01.2009 року, виданого, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] померла [INFO] року, про що зроблено відповідний актовий запис №141. Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23.03.2017 року, виданого, Кадіївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, [PERSON] помер [INFO] року, про що зроблено відповідний актовий запис №38. Згідно довідки посвідченої головою вуличного комітету та Новодружеською міською радою 27.02.2017 року, [PERSON] фактично мешкає за адресою: [ADDRESS], з 11.07.2008 року по теперішній час та здійснювала догляд за матір'ю [PERSON] по день смерті [INFO] року та поховала її . Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.11.1958 року, виданого Ворошиловським міськ. РАГС, [PERSON] народилась [INFO] року, батьком вказано - [PERSON], мати - [PERSON]. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 28.01.1987 року, виданого Артемівським відділом РАГС, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 28.01.1987 року, про що зроблено відповідний актовий запис №51. Прізвище їй після розірвання шлюбу залишено «[PERSON]». Згідно копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00017820926 від 23.03.2017р., дошлюбне прізвище [PERSON] - [PERSON]. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2015 року, спадкоємцем майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON], яка померла 26.01.2009 року, є її чоловік [PERSON]. Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №46222794 від 23.10.2015 року, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину. Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 41896431 від 23.10.2015 року, до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи № 58108761, спадкодавець [PERSON], а спадкоємець [PERSON]. 02 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Алчевського міського нотаріального округу Луганської області Муленко В.Б., зареєстрований в реєстрі за № 203, згідно якого [PERSON] передає після своєї смерті, [PERSON] житловий будинок [ADDRESS]. та земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] Згідно з витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 36325008 від 02.06.2012 року, наданим приватним нотаріусом Алчевського міського нотаріального округу Муленко В.Б., вбачається наявність заборони на нерухоме майно, підстава обтяження спадковий договір №202 від 02.06.2012 року, об'єкт обтяження - житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Згідно з витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 36325054 від 02.06.2012 року, наданим приватним нотаріусом Алчевського міського нотаріального округу Муленко В.Б., вбачається наявність заборони на нерухоме майно, підстава обтяження спадковий договір №202 від 02.06.2012 року, об'єкт обтяження - земельна ділянка за адресою: [ADDRESS]. Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 30649914 від 02.06.2012 року, до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкового договору № 52897855 від 02.06.2012 року, відчужувавч [PERSON]. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно. Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 47188994 від 23.03.2017 року, до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи № 60422284 від 23.03.2017 року, після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №65/02-14-25-2017 від 25.03.2017 року вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з тим, що заявником не додано документів, які б підтверджували факт спільного проживання спадкодавця і заявника. Вирішуючи справу по суті, суд враховує наступні норми закону. Згідно зі ст.1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року була визначена зміна територіальної підсудності судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам, зокрема, для справ, підсудних Алчевському міському суду Луганської області, визначена підсудність Лисичанському міському суду Луганської області. За таких підстав, дана заява територіально підсудна Лисичанському міському суду Луганської області. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( ст. 1270 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст.1220 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.1 ст.1221 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1 ст.29 ЦК України ). Відповідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року, тощо. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування» від 30.05.2008 року за №7, у разі якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Листом від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільний і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» звернув увагу судів на те, що місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини, має для заявника юридичне значення, оскільки дозволяє реалізувати своє право на отримання спадщини. Також, суд враховує те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту. Окремо суд зазначає, що в матеріалах справи міститься довідка, складана російською мовою, посвідчена головою комітету мікрорайону та скріпленої печаткою Луганської народної республіки, № 402 від 10.03.2017 року, згідно якої, [PERSON] мешкала за адресою: [ADDRESS] з 2007 року разом зі своїм батьком [PERSON], по день його смерті та поховала його . Крім того, згідно договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 13.08.2016 року, складеного російською мовою, та засвідченого печаткою ТОВ «Памятник» м. Алчевськ Луганська народна республіка, накладної №402 від 30.11.2016 року та квитанції від 30.11.2016 року, [PERSON] здійснила поховання [PERSON], який помер [INFO] року, та придбала пам'ятник. Оцінюючи вказані документи, видані на тимчасово окупованій території, суд виходить з того, що проживання однією сім'єю на час відкриття спадщини є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]». Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки») в контексті оцінки документів про постійне проживання на час відкриття спадщини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів проживання однією сім'єю на час відкриття спадщини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав заявника, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України і набрала чинності для України 11.09.1997 та є обов'язковою. Отже, враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що факт постійного проживання заявника з померлим [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS], на час його смерті, достовірно підтверджується матеріалами справи та показаннями свідка. Аналіз перевірених і оцінених судом доказів переконує суд, що заявником надані належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, які не викликають сумніву у їх достовірності та належності, що є підставою для задоволення заяви . Понесені заявником судові витрати в справі не відшкодовуються.

Outcome: approved