Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси, 02.02.2015 року звернулась позивач [PERSON] із позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 14.07.2008 року між нею та ТОВ «Укрпромбанк», був укладений кредитний договір за №470-0131003/ФКВІП-08, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 123500 (сто двадцять три тисячі пятсот) доларів США строком на 300 місяців, для придбання нерухомості, а саме квартири [ADDRESS]. За умовами кредитного договору передбачалось щомісячне погашення кредиту, відсотків рівними частками по ньому в розмірі не менше ніж 1295 доларів США 33 цента. Позивач також, зазначила, що у квітні 2013 року, вона отримала лист з досудової вимогою від ПАТ «Дельта Банк», згідно якого їй стало відомо про те, що 30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідного до якого ТОВ «Укрпромбанк» відпустив, а ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги по кредитному договору №470-0131003/ФКВІП-08. Зазначеним листом позивача було повідомлено про те, що внаслідок не виконання нею зобовязань по кредитному договору виникла прострочена заборгованість, яка станом на 29.03.2013 року становить 157451,98 доларів США. Враховуючи наведені у позові обґрунтування позивач вважає, що кредитний договір не відповідає діючому законодавству, оскільки кредит видано в доларах США, а це порушує норми ст. 99 Конституції України, суперечить ст. 524 ЦК України, ст. 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», та ст. ст. 6, 7 Постанови НБУ №200 від 30.05.2007 року «Про затвердження правил використання готівкою іноземної валюти на території України». На підставі цього позивач просить суд: визнати недійсним кредитний договір №470-0131003/ФКВІП-08 від 14.07.2008 року укладений між [PERSON] та ТОВ «Укрпромбанк»; визнати недійсним договір іпотеки нерухомості №470-0131003/ZФКВІП від 14.07.2008 року квартири [ADDRESS], укладений в якості забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №470-0131003/ФКВІП-08 від 14.07.2008 року укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та [PERSON], посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі, згідно наведених у позові обґрунтувань та поданих доказів. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, згідно поданих письмових заперечень від 27.05.2015 року. У поданих запереченнях представник банку зазначила, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки кредитний договір №470-0131003/ФКВІП-08 від 14.07.2008 року та договір від 30.06.2010 року про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», були укладені на підставі та відповідно до вимог чинного законодавства, а позич не вірно тлумачить норми діючого законодавства. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, причину неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 14.07.2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №470-0131003/ФКВІП-08, за яким банк надав [PERSON] кредит для придбання нерухомості у розмірі 123500 доларів США, строком на 300 місяців, з датою повернення до 13.07.2033 року, з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 11,98% річних. Також 14.07.2008 року, було укладено кредитний договір за №470-0131003/ФК-08/СК, між ТОВ «Укрпромбанк» та [PERSON], згідно якого банк надав позивачу кредит у вигляді відкличної відновлювальної лінії у розмірі 2143,61 грн., строком дії на 300 місяців, до 13.07.2033 року, з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 22% річних. В якості забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитними договорами №470-0131003/ФКВІП-08 та №470-0131003/ФК-08/СК від 14.07.2008 року, були укладені договори поруки з [PERSON] №470-0131003/ZФПОР 08/01 та [PERSON] №470-0131003/ZФПОР 08/02 від 14.07.2008 року. 14.07.2008 року було укладено Іпотечний договір №470-0131003/ZФКВІП -08, в забезпечення кредитного договору №470-0131003/ФКВІП-08 від 14.07.2008 року, згідно якого [PERSON], передала в іпотеку до виконання своїх зобов'язань за кредитами, придбану нею квартиру [ADDRESS]. 30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним [PERSON] України було укладено договір про передачу Активів та Кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь [PERSON], відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» передав (відступив), а ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги до боржників по кредитному договору №470-0131003/ФКВІП-08 від 14.07.2008 року. Надаючи правову оцінку виниклим між сторонами по справі правовідносинам, суд вважає, що спірні правовідносини регулюються Главою 71 Цивільного кодексу України та договірними умовами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В судовому засіданні позивач [PERSON] визнавала факт укладання безпосередньо нею спірного кредитного договору від 14.07.2008 року з ТОВ «Укрпромбанк» та отримання коштів за умовами договору. Факт укладення Кредитного договору підтверджуються підписами сторін договору, а також діями, що свідчать про добровільне виконання покладених на сторін обовязків. До даного висновку суд приходить виходячи, з того, що до матеріалів справи надано копії: договорів кредиту, іпотеки, поруки, заяви [PERSON] про надання кредиту від 08.07.2008 року, та заява [PERSON] від 14.07.2008 року про надання згоди на отримання кредиту, а також тим, що у самій позовній заяві позивач визнає факт укладення кредитних договорів. Також позивач надала до матеріалів справи ксерокопії квитанції про часткову оплату кредитних коштів. Суд враховує, що позичальник добровільно 14.07.2008 року уклала на встановлених сторонами умовах Кредитний договір №470-0131003/ФКВІ та мала право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено ст. 1056 ч.2 ЦК України, але подібних дій з боку [PERSON] здійснено не було. Таким чином, судом встановлено, що сторони вчинили дії, які з однієї сторони, засвідчують їх бажання укласти відповідний Кредитний договір, а з іншої спрямовуються на виконання укладеного договору. Відповідними діями сторони підтвердили факти укладення договорів та здійснили фактичні дії щодо їх часткового виконання. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було стягнуто на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №470-0131003/ФКВІП-08 від 14.07.2008 року. Також у позовній заяві вказано, що причиною звернення до суду є те, що на думку сторони позивача видача банками кредитів та сплата процентів за їх користування у валюті, відмінній від української гривні, без наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України є порушенням валютного законодавства, що у свою чергу є підставою для визнання недійсними кредитних договорів, у яких зобовязання між сторонами виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню у валюті, відмінній від гривні України. Дійсно, як встановлює ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави Національного банку України. Втім, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав, офіційного тлумачення цього положення Конституційним Судом України не надавалось. В силу ст. 192 ч.1 ЦК України, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Разом з тим, згідно ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Але в той же час, ст. 192 ч.2 ЦК України встановлює, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. А ст. 533 ч.3 ЦК України регламентує, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті. Як прямо передбачає ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківська діяльність це залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми; банківська ліцензія це документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність; кошти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Законодавцем в ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» чітко визначені банківські операції, здійснювати які банки мають право на підставі банківської ліцензії незалежно від валюти, яка використовується національної або іноземної. Згідно з ст. 55 ч.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. В силу ст. 5 ч.ч.1,2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Відповідно до ст. 5 ч.4 п.п.«в»,«г», індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Згідно ст. 44 ч.1, ч.2 п.1, Закону України «Про Національний банк України», Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема, видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій. Як встановлено в п.8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України №200 від 30 травня 2007, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 року за №656/13923, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового звязку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій. Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України №275 від 17 липня 2001 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, ст. 5 ч.2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», передбачено право банку на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в тому числі надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам та відповідно вимагати виконання зобовязання в іноземній валюті. З наданих суду доказів, вбачається, що Національним банком України було видано ПАТ «Укрпомбанк» Банківську ліцензію №67 від 01.12.2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п. 5-11 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невідємною частиною ліцензії є Дозвіл №67-5від 27.06.2006 року з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати ПАТ «Укрпомбанк» з валютними цінностями. Також Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», яке зареєстровано як юридична особа, згідно Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи від 01.10.2009 року, має Банківську ліцензію №225 від 11.10.2011 року, Генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій від 11.10.2011 року №225 з Додатком переліку валютних операцій, які має право здійснювати ПАТ «Дельта Банк», Дозвіл №225-4 від 08.10.2009 року, з Додатком до Дозволу. Суд враховує, що за станом на момент розгляду даної справи, як і на момент укладення Кредитного договору, законодавством України не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Даний факт, на переконання суду, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті. Таким чином, суд не вбачає порушень законодавства України, зокрема положень й вимог Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Цивільного Кодексу України, при укладенні та виконанні Кредитного договору, а посилання сторони позивача щодо невідповідності умов Кредитного договору законодавству України з підстав, повязаних з тим, що валютою кредитування є долари США, є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Безумовно, згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Як вказує ст. 202 ч.ч.1, 2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дійсно, згідно ст. 215 ч.ч.1,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В звязку з вище наведеним, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки кредитний договір №470-0131003/ФКВІП-08 від 14.07.2008 року та договір іпотеки №470-0131003/ZФКВІП-08 від 14.07.2008 року, були укладені з дотриманням чинного законодавства, є чинними та такими які підлягають виконанню.

Outcome: dismissed