Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 19 листопада 2019 року звернувся [PERSON] з позовом Соборного відділу державної виконавчої служби міського управління юстиції про зняття арешту з нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що Соборним ВДВС міста Дніпра Головного територіального управління у Дніпропетровській області при виконанні виконавчого провадження №46346705 з виконання виконавчого листа № 755/14230/14-ц від 18 липня 2014 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитом в розмірі 1453546,80 грн. та судового збору в розмірі 243,60 грн., постановою від 11 лютого 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження був накладений арешт на все майно, що належить [PERSON] , а також заборонено відчуження всього майна, належного боржникові. Оскільки виконавче провадження закрито і виконавчий лист постановою від 26 червня 2018 року повернутий стягувачу, державний виконавець повідомив [PERSON] про те, що питання про зняття арешту з належного йому майна має вирішуватися в судовому порядку. Тому позивач звернувся до суду з цим позовом і просив зняти арешт з усього належного йому нерухомого майна, який був накладений 24 березня 2015 року державним виконавцем Жовтневого (Соборного) ВДВС міського управління юстиції по виконавчому провадженню № 46346705 (постанова № 46346705 від 11 лютого 20158 року) на підставі виконавчого листа № 755/14230/14-ц від 18 липня 2014 року, та вилучити запис № 9146666 від 24 березня 2015 року з Єдиного реєстру обмежень та обтяжень, заборон відчуження нерухомого майна. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 19 листопада 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.15). Ухвалою суду від 22 листопада 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Соборного відділу державної виконавчої служби міського управління юстиції про зняття арешту з нерухомого майна (а.с.16-17). Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 46346705 від 11 лютого 2015 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Крайняком М.С. при виконанні виконавчого листа № 755/14230/14-ц від 18 липня 2014 року про стягнення [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитом в розмірі 1453546,80 грн. накладено арешт на все майно, належне боржникові [PERSON] в межах суми звернення стягнення: 1468725,87 грн., а також оголошена заборона на відчуження будь-якого майна, належного боржникові [PERSON] (а.с. 11). Виконавчий лист № 755/14230/14-ц від 18 липня 2014 року постановою державного виконавця Соборного ВДВС міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Крайняка М.С. від 26 червня 2018 року повернутий стягувачу на підставі п. 7 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»: транспортний засіб, зареєстрований за боржником, не розшуканий органами внутрішніх справ протягом року з дня оголошення в розшук (а.с. 12-13). Відповідно до п. 2 зазначеної постанови виконавчий документ може бути пред`явлений для виконання в строк до 26 червня 2021 року. Дані щодо виконання боржником за виконавчим провадженням № 46346705 [PERSON] виконавчого листа № 755/14230/14-ц від 18 липня 2014 року, матеріали справи не містять. На підставі ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду. За приписами ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин), у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшук. Частина 3 ст. 37 (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) визначає, що у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається. Наведене свідчить про те, що виконавче провадження щодо боржника [PERSON] не закінчено, незважаючи на повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до вимог ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, виходячи зі змісту статті 40 зазначеного закону заборонено зняття арешту, адже, як встановлено судом, докази виконання вимог відповідного виконавчого документу боржником [PERSON] суду не надані. Як роз`яснено у п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», ураховуючи положення пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 47 у взаємозв`язку з вимогами пункту 7 частини першої статті 26 Закону про виконавче провадження, повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків. У разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, воно є завершеним і ці поняття, не є тотожними. Статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено зняття арешту з майна боржника у випадку закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, а не у випадку повернення виконавчого документа стягувачу. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», якою врегульовані питання зняття державним виконавцем арешту з майна, не передбачено право державного виконавця зняти арешт у разі повернення виконавчого документа стягувачу. Таким чином виконавче провадження №46346705 не було закінчено, в порядку визначеному ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», тому вимоги позивача про зняття арешту з майна боржника задоволенню не підлягають. Судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду з цими вимогами відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed