Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

До Малиновського районного суду міста Одеси звернулися [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON], в якому вони просять не чинити перешкод у користуванні квартирою, вселити їх в квартиру [ADDRESS] та зобов'язати відповідача передати їм ключі від квартири. В обгрунтування позову позивачі зазначили наступне. У вересні 2001 року позивач [PERSON] придбав спірну квартиру за адресою: [ADDRESS]. У 2011 році їх син [PERSON] хотів поїхати до Америки, але у зв'язку з відсутністю у нього нерухомості, йому не надавали візу. Тому він звернувся до батьків з проханням зробити на нього дарчу, що вони і зробили. В зазначеній квартирі позивачі стали постійно проживати та прописалась до вище вказаної квартири: [PERSON] - 27.06.2012 року, а [PERSON] - 20.03.2013 року. В 2013 році їх син захворів, у зв'язку з тим, що його дружина не бажала лікувати його, то у них стосунки з відповідачкою погіршилися. А в квітні 2014 року відповідачка зовсім вигнала їх з квартири з сином і вони змушені були жити у недобудованому садовому будинку, в якому лише можливо проживати в літній період. [INFO] році їх син помер. Позивачі вказують, що відповідачка перешкоджає їм у проживанні в спірній квартирі [ADDRESS], а подальше проживання у недобудованому садовому будинку неможливе з тих підстав, що там немає води та повноцінних умов для проживання. Оскільки, вирішити вказаний спір у добровільному порядку відповідач відмовляється, вони звернулися з позовом до суду. Позивачі в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Суд, оцінивши доводи позивачів, приймаючи до уваги заперечення представника відповідача, встановивши обставини, якими обґрунтовуються доводи і заперечення, з'ясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, приходить до наступного. Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Ст. 109 ЖК України визначає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно, або в судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON], знаходячись у шлюбі з позивачкою [PERSON], 28 вересня 2001 року купив двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Його право власності на вказану квартиру було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» - 26 жовтня 2001 року. Вказана квартира була визнана спільною сумісною власністю позивачів по справі - подружжя [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 9) Згідно паспорту [PERSON], вона зареєстрована з 27.06.2012 року за вказаною адресою: [ADDRESS]. (а.с.5) Відповідно до паспорту [PERSON], він зареєстрований з 20.03.2013 року в спірній квартирі [ADDRESS], (а.с. 6) Матеріалами справи встановлено, що згідно договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за № 4538, позивач [PERSON] передав безоплатно у власність своєму сину [PERSON], як дарунок вказану двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 9) Відповідно до довідки про склад сім'ї від 11.09.2014 року, в квартирі [ADDRESS], зареєстровані: позивач [PERSON], позивач [PERSON], [PERSON], [PERSON], (а.с.8). Відповідно до Свідоцтва про смерть, [INFO], у віці 42 роки, помер син позивачів - [PERSON]. (а..с.10). Як вбачається з довідки № 77 від [INFO], наданої ГО «Ювілейний» - [PERSON], дійсно не проживає постійно і не має прописки в [ADDRESS], так як у неї недобудований садовий будинок, проживання в якому можливо лише у літній період. (а.с.7) Згідно талону-повідомлення, від 27.07.2014 року, до Малиновського РВ ГУ МВС України в Одеській області, долученого до матеріалів справи, надійшла заява стосовно того, що дружиною сина - [PERSON] вкрадено паспорт сина і ключі від квартири [ADDRESS] (а.с. 47) Виходячи з викладеного, встановлено, що місце постійного проживання позивачів зареєстровано в квартирі [ADDRESS] Згідно ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За частиною 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Проте, за вказаний період часу, з часу реєстрації позивачів за зазначеною адресою, не надходило заяв від їх сина, який, до його смерті, був власником спірної квартири, (яку йому подарували батьки - ті ж позивачі по справі), про виписку з зареєстрованого місця проживання позивачів [PERSON] і [PERSON] та не було звернень до суду про виселення їх з постійного місця проживання та реєстрації. Отже, реєстрація позивачів, на час розгляду справи, за зазначеною адресою: [ADDRESS], не була скасована власником квартири. Доводи же представника відповідача щодо необхідності відмови в задоволенні позовних вимог, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження та спростовуються слідуючим. Згідно довіреності, якою відповідачка, 16 грудня 2014 року уповноважила представника вести від її імені справи у суді, вона зареєстрована в [ADDRESS], паспорт отримала в Заводському РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області - 29.03.2005 року.(а.с.34). Тобто, коли позивачі були власниками спірної квартири, відповідачка отримала 29.03.2005 року паспорт в м. Миколаєві, там була зареєстрована і там значиться зареєстрованою на час надання повноважень представнику вести від її імені справи у суді - 16 грудня 2014 року. Згідно адресної довідки, відповідачка [PERSON], ніколи не була зареєстрована в кв. [ADDRESS], не була і не значиться вона зареєстрованою в м. Одесі та в Одеській області.(а.с.16). Заява представника відповідача стосовно того, що вона - відповідач подала позов до суду про позбавлення права власності позивачів на спірну квартиру, в якій позивачі зареєстровані на час розгляду справи, і це, на думку представника відповідача, є підставою для відмови в задоволенні позову позивачів, судом прийнято до уваги не може бути, оскільки спростовується вищезазначеними та встановленими у судовому засіданні, фактами. Суд також приймає до уваги той факт, що коли позивачі були власниками спірної квартири, відповідачка - в 2005 році отримала паспорт в м. Миколаєві і там значиться зареєстрованою на час надання повноважень представнику вести від її імені справи у суді - 16 грудня 2014 року. Також, суд звертає увагу на те, що на період реєстрації позивачів у спірній квартирі та звернення їх з позовом до суду, відповідачка мала і має зареєстроване місце проживання в м. Миколаєві. Коли переїхала та стала проживати в м.Одесі, відповідачка доказів до суду не надала, хоча з часу відкриття провадження по справі та прийняття рішення по справі, було достатньо часу для надання до суду доказів по справі. Крім того, суд також зазначає, що не може прийняти до уваги заяву представника відповідача стосовно того, що відповідачами за вказаним позовом повинні бути неповнолітні діти, оскільки доказів того, що саме ті неповнолітні діти перешкоджають позивачам проживати за місцем своєї реєстрації, представником відповідача до суду не надано. Окрім того, позивачі у своєму позові не вказували про те, саме неповнолітні діти перешкоджають їм проживати за місцем своєї прописки. Крім того, зазначене представником відповідача, спростовується Довідкою про склад сім'ї та прописку. Так, відповідно до вказаної Довідки про склад сім'ї та прописку, в спірній квартирі значиться зареєстрованим [PERSON], з дати його народження, а саме: з 21.04.2006 року (а.с.8), тобто, тоді коли реєстрували цього неповнолітнього за вказаною адресою, квасниками вказаної квартири були саме позивачі, а не відповідачка, яка в той час була зареєстрована в м. Миколаєві, і лише за їх згоди, можливо було зареєструвати цю дитину в квартирі, яка на той час належала позивачам на праві приватної власності. Після реєстрації цієї дитини в квартирі позивачів, ніхто не звертався до суду про те, що саме ця дитина перешкоджає проживати позивачам в їх квартирі? яка була їх власністю, та яку вони в подальшому подарували своєму сину. Що стосується заяви представника відповідача про те, що ще і інша неповнолітня дитина повинна бути зазначена відповідачем за вказаним позовом, то представником відповідача не надано жодного доказу стосовно того, де та дитина зареєстрована, хто являється батьками тієї дитини, та яке відношення вона має до спірної квартири і яким чином саме та неповнолітня дитина, про яку веде мову представник відповідача, перешкоджає позивачам проживати за місцем своєї реєстрації, в квартирі, яка була їх власністю та яку вони в подальшому подарували своєму сину. Крім того, суд зазначає, що батьки після смерті сина є спадкоємцями першої черги. Тобто, після смерті їх сина, позивачі, нарівні з іншими спадкоємцями першої черги, мають право успадкування вказаної квартири. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд звертає увагу на те, що судом було прийнято всі міри для надання часу відповідачу надати по справі всі докази, які відповідач вважала за необхідне долучити. Так, провадження по справі №521/960/15-ц, за позовом [PERSON]. [PERSON] до [PERSON] було відкрито Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси - 26 січня 2015 року, та призначено судове засідання на 25 лютого 2015 року.(а.с.13). Ухвала суду про відкриття провадження по справі поштою була направлена відповідачці, але вручена не була, оскільки, згідно поштового повідомлення, ухвала суду про відкриття провадження повернулась до суду, з поштового відділення з позначкою «за закінченням терміну зберігання».(а.с.24). У зв'язку з вказаним, розгляд справи судом було відкладено на 25.03.2015 року та відповідачці було повторно направлено два повідомлення про час та місце розгляду справи поштою. Проте, обидві повістки про явку до суду повернулись, з поштового відділення не врученими з позначкою «за закінченням терміну зберігання».(а.с.27, 28). У зв'язку з вказаним, судом в черговий раз розгляд справи було відкладено на 23.04.2015 року та відповідачці було в черговий раз направлено повідомлення про час та місце розгляду справи поштою. Проте, повістка про явку до суду повернулась з поштового відділення не врученою з позначкою «за закінченням терміну зберігання».(а.с.29). Однак, 23.04.2015 року у судове засідання представник відповідача надав заяву про перенесення розгляду справи, у зв'язку з тим, що відповідачем не отримано ухвалу про відкриття провадження по справі, позов та додатки до позову (а.с.27). За вказаною заявою, судом розгляд справи було відкладено на 19.05.2015 року та представника відповідача було повідомлено про явку до суду на вказану дату та йому тоді ж - 23.04.2015 року було вручено ухвалу про відкриття провадження по справі, позов та додатки до позову (а.с.40,45). Проте, 19.05.2015року представник відповідача надав до суду заяву про відкладення розгляду справи.(а.с.49). У зв'язку з заявою представника відповідача, розгляд справи судом знову було відкладено на 25.06.2015 року, вказану дату слухання було погоджено зі сторонами по справі та представника відповідача було повідомлено про явку до суду на вказану дату. Проте, в указаний день - 25.06.2015 року, до суду надала заяву відповідачка про відкладення розгляду справи, у зв'язку з тим, що її представник знаходиться у відпустці.(а.с.59). У зв'язку з заявою відповідачки, розгляд справи судом було відкладено на 04.08.2015 року, відповідача було повідомлено про явку до суду на вказану дату. Проте, в указаний день - 04.08.2015 року до суду ні відповідачка, ні її представник, не прибули, відповідачка до канцелярії суду надала заяву про відкладення розгляду справи, у зв'язку з тим, що в указаний день вона приймає участь в іншому процесі.(а.с.61). Доказів на підтвердження вказаного у заяві, до заяви не було долучено. Не було їх долучено і пізніше, під час розгляду справи. Не зважаючи на зазначене, судом, у зв'язку з заявою відповідачки, розгляд справи знову було відкладено на 11.08.2015 року та відповідачку було повідомлено про явку до суду на вказану дату. Проте, в зазначений день, письмових заперечень на позовні вимоги по справі, представником відповідача не було надано, доказів на підтвердження заявленого, представником відповідача також до суду не було надано. Виходячи з викладеного, судом неодноразово, за заявами відповідача відкладався розгляд справи і у відповідача було більш ніж достатньо часу надати всі необхідні докази по справі. Оскільки представник відповідача - 23.04.2015 року отримав ухвалу про відкриття провадження по справі, позов та додатки до позову (а.с.45), то з цього часу та до часу прийняття рішення по справі - 11.08.2015 року, у нього було близько 4 місяців, але своїм правом надання до суду письмових заперечень по справі, відповідачка та її представник, не скористались та не надали їх своєчасно до суду. Між тим, суд нагадує, що законодавець передбачив розумні строки розгляду справи, але не більше 2 місяців. Невизнання відповідачем права позивачів на їх проживання за місцем реєстрації, суд розцінює як спосіб захисту відповідачкою власних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 10 ЦПК України). Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обгрунтовують ці вимоги і заперечення. Щодо вимоги позивачів про зобов'язання відповідачки передати їм ключі від квартири, то суд зазначає, що вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки доказів стосовно вказаного позивачами не надано. Долучений до матеріалів справи талон-повідомлення, від 27.07.2014 року до Малиновського РВ ГУ МВС України в Одеській області, в якому вказано, що надійшла заява стосовно того, що дружиною сина - [PERSON] вкрадено паспорт сина і ключі від квартири [ADDRESS] (а.с. 47), не може бути судом прийнято до уваги, оскільки не надано доказів стосовно вирішення правоохоронними органами, вказаної заяви. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто, у відповідності з зазначеною нормою Закону, суд не виходить за межі заявлених позовних вимог та зазначає, що зустрічного позову, відповідачем, за час розгляду справи, не було подано, хоча для цього, у відповідача було, більш ніж достатньо часу, оскільки, за заявою відповідача, суд неодноразово відкладав та переносив розгляд справи на інші дати, надаючи можливість відповідачу сформувати свої вимоги до суду, але відповідач своїм правом не скористався. Посилання відповідача на наявність поданого нею позову до суду про позбавлення позивачів їх права власності, як на підставу в відмові задоволення позову, також судом не приймається до уваги, оскільки за зазначеним позовом, судом розглядаються вимоги про вселення за місцем реєстрації та неперешкоджання в користуванні житлом. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав, для відмови в задоволенні позовних вимог стосовно вселення за місцем реєстрації та усунення перешкод в користуванні житлом, оскільки, є всі підстави для їх задоволення. Таким чином, виходячи з досліджених у судовому засіданні матеріалів справи та системного аналізу наведених норм права, суд прийшов до висновку, що вимоги позивачів щодо вселення за місцем реєстрації та усунення перешкод в користуванні житлом, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Така ж правова позиція висловлена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Ухвалі від 30 жовтня 2014 року по справі №6-33841ск14, за аналогічними позовними вимогами про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, у якій, Колегія суддів судової палати у цивільних справах зазначила, що, оскільки позивач у встановленому законом порядку вселилась у спірне приміщення, як член сім'ї власника будинку, зареєстрована в ньому, тому набула право користування цим житлом та не позбавлена у встановленому законом порядку такого права, то відсутні підстави для відмови в задоволенні позову. Зважаючи на обставини справи, враховуючи положення статті 124 Конституції України щодо обов'язковості до виконання на всій території України судових рішень, ухвалених судами іменем України, є підстави для задоволення позовних вимог стосовно вселення за місцем реєстрації та неперешкоджання в користуванні житлом. На підставі викладеного та

Outcome: partial