Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

До Приморського районного суду м.Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 02.11.1996 року, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Лабушненської сільської ради Кодимського району Одеської області, про що складено відповідний актовий запис №7, та 29.07.2020 року Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було повторно видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від спільного шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Під час сімейного життя з`ясувалося, що вони з відповідачем мають різні погляди на життя, несумісність характерів, втратили почуття любові та поваги один до одного, сім`я розпалася та існує формально. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе. Сторони проживають окремо з 2006 року, сумісного господарства не ведуть. У зв`язку з тим, що сім`я розпалася, [PERSON] змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 05.07.2021 року позов був залишений без руху, недоліки позову були усунуті позивачем 19.08.2021 року. Суддя з 26.07.2021 року по 24.08.2021 року перебувала у відпустці, матеріали заяви отримала 25.08.2021 року. Ухвалою суду від 26.08.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 20.09.2021 року. У судове засідання призначене на 20.09.2021 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 25.10.2021 року. У судове засідання призначене на 25.10.2021 року з`явився відповідач [PERSON] , позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримав, зазначивши, що у 2006 року пішов від дружини, проживає окремо. Щодо позовних вимог про визнання майна особистою власністю зазначив, що не заперечує проти залишення майна, зазначеного у позові, позивачці. Розгляд справи відкладено на 04.11.2021 року. У судове засідання призначене на 04.2021 року [PERSON] не з`явилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримала, просила їх задовольнити, після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище « [PERSON] ». Від позовних вимог про визнання майна особистою власністю відмовилася, просила в цій частині закрити провадження. Наслідки відмови та наслідки закриття провадження по справі в частині позовних вимог їй відомі та зрозумілі. Справу просила розглядати за її відсутністю. [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав, оскільки шлюбні відносини з позивачкою припинені у 2006 році. Будь-яких майнових претензій до позивачки не має, справу просив розглядати за його відсутністю. Ухвалою суду від 04.11.2021 року провадження у справі за позовом до [PERSON] в частині вимог про визнання майна особистою приватною власністю закрито. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складання повного тексту рішення є 05.11.2021 року. Відповідно до ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 02.11.1996 року сторони зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Лабушненської сільської ради Кодимського району Одеської області, про що складено відповідний актовий запис №7, та повторно видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.18). Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних відносин з 2006 року та сумісного господарства не ведуть. Подружнє життя сторін не склалося, про що зазначено у позовній заяві. Відповідач згоден з позовом. На час розгляду справи майнові вимоги будь кого з сторін суду не пред`явлені. Відповідно до вищезазначеного суд вважає, що майнового спору між сторонами не має, примирення між позивачем та відповідачем неможливе. Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у зв`язку з відсутністю вільної згоди позивача на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у зв`язку з чим, є неможливим. Згідно ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності,поваги до себе. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved