Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся заявник, [PERSON] із заявою про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини, заінтересована особа - Територіальна громада міста Новодружеськ в особі Новодружеської міської ради. В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на те, що [INFO] помер [PERSON], після смерті якого його спадкове майно було розділено між спадкоємцями: дружиною - [PERSON], донькою - [PERSON], [PERSON]. Заявник був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але фактично проживала за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю матір'ю - [PERSON]. [INFO] померла мати заявника, яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. 28 лютого 2017 року заявник звернувся до приватного нотаріусу Лисичанського міського нотаріального округу з заявою про видачу свідоцтва по право на спадщину за законом та отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, у зв'язку з тим, що заявником не додано документів, які б підтверджували факт спільного проживання спадкодавця і заявника. У зв'язку з викладеним, заявник змушений звернутись до суду з відповідною заявою. Заявник в судовому засіданні заяву підтримав, та просив задовольнити з підстав викладених в заяві. Крім того, зазначила, що маючи свою окрему квартиру за адресою: [ADDRESS], вона весь час мешкала з матір'ю, оскільки було важко сплачувати комунальні послуги за дві квартири, а також мати потребувала постійного догляду за станом здоров'я. Представник заявника [PERSON], в судовому засіданні, також заяву підтримав, та просив задовольнити з підстав викладених в заяві. Представник заінтересованої особи - Територіальної громади м. Новодружеська Лисичанської міської ради, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, факт проживання [PERSON] разом зі своєю матір'ю - [PERSON] на день смерті, за адресою: [ADDRESS], підтверджує, проти задоволення заяви не заперечує. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою заявниці та мешкає за адресою: [ADDRESS]. Заявниця мешкала в цьому будинку з народження, потім вийшла заміж та виїхала до іншого місця. Потім коли мати заявниці [PERSON] придбала для доньки квартиру за адресою: [ADDRESS], повернулася. Проте вона там не проживала, оскільки, мати дуже хворіла та потребувала постійного догляду. Крім того, разом з заявницею та її матір'ю мешкала також її пристаріла тітка, яка теж потребувала постійного догляду. Заявниця доглядала за матір'ю, сплачувала комунальні послуги, поховала матір. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є свахою заявниці та її подругою, прописана в Лисичанську та мешкає в [ADDRESS]. Знайома з заявницею з 2007 року. На час смерті матері заявниця мешкала з нею, оскільки [PERSON] потребувала постійного догляду за станом здоров'я. Потім вона поховала матір та наразі продовжує мешкати за адресою: [ADDRESS] Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та прибули у судове засідання, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне. Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 червня 2009 року спадкоємцями майна [PERSON], померлого [INFO] є: [PERSON] - дружина; [PERSON] - дочка; [PERSON] - дочка. Як вбачається з копії угоди про розділ спадкового майна від 09 червня 1999 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] є спадкоємицями померлого [PERSON], та склали цю угоду про розділ спадкового майна, по якому переходить 1/3 частина квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; [PERSON] та [PERSON] - грошовий вклад, що знаходиться в ощадному банку [NUMBER] м. Новодружеська на рахунку № [NUMBER] та компенсаційному рахунку № [NUMBER]. Згідно копії реєстраційного напису на правовстановлюваний документ від 15.07.1999 року ? частини квартири №1 будинку № 41 в м. Новодружеську на праві приватної власності належить [PERSON]. Як вбачається з копії свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 09 червня 1999 року, [PERSON] належить право власності на ? частину спільного майна набутого названим подружжям за час шлюбу, а саме: на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Станом на 14.09.2016 року за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] - власник, померла [INFO]; [PERSON] - сестра, померла [INFO]; [PERSON] - онук, [INFO], дата реєстрації 31.08.2004 року , згідно довідки Відділу адміністративних послуг Лисичанської міської ради від 28.02.2017 року №1061/10-13. З матеріалів справи вбачається, що згідно із копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.02.2017 року, виданого, повторно, Лисичанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, [PERSON] померла [INFO], про що зроблено відповідний актовий запис №118. Згідно довідки посвідченої головою вуличного комітету та Новодружеською міською радою [INFO], [PERSON] фактично мешкає за адресою: [ADDRESS], з 11.07.2008 року по теперішній час та здійснювала догляд за матір'ю [PERSON] по день смерті [INFO] та поховала її . Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно. З копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №47-20/02-14-19.2017 від 28.02.2017 року вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з тим, що заявником не додано документів, які б підтверджували факт спільного проживання спадкодавця і заявника. Вирішуючи справу по суті, суд враховує наступні норми закону. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( ст. 1270 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст.1220 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.1 ст.1221 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1 ст.29 ЦК України ). Відповідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року, тощо. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування» від 30.05.2008 року за №7, у разі якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Листом від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільний і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» звернув увагу судів на те, що місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини, має для заявника юридичне значення, оскільки дозволяє реалізувати своє право на отримання спадщини. Також, суд враховує те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту. Суд зазначає, що факт постійного проживання заявника з померлою [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS], з 11.07.2008 року по теперішній час, достовірно підтверджується матеріалами справи та показаннями свідків, які не суперечать один одному. Аналіз перевірених і оцінених судом доказів переконує суд, що заявником надані належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, які не викликають сумніву у їх достовірності та належності, що є підставою для задоволення заяви . При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України і набрала чинності для України 11.09.1997 та є обов'язковою. Понесені заявником судові витрати в справі не відшкодовуються.

Outcome: approved