Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 25 липня 2018 року звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 105800 грн. і судових витрат в розмірі 1060 грн. Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 23 березня 2013 року відповідач [PERSON] взяв в борг у нього грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, відповідно до якої відповідач був зобов`язаний повернути борг 30 березня 2013 року. Також 28 травня 2015 року відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, відповідно до якого [PERSON] зобов`язаний був повернути борг 02 червня 2015 року. Станом на день розгляду цієї справи грошові кошти відповідачем не повернуті. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 4000 доларів США, що по перерахунку по курсу Національного банку України становить 105800 грн. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2019 року були задоволені позовні вимоги [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики і стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 105800 грн. і судові витрати в розмірі 1060 грн. Ухвалою суду від 17 травня 2019 року була задоволена заява [PERSON] про перегляд заочного рішення, ухваленого у цій справі 28 січня 2019 року, дане рішення було скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку. Позивач надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачем суду надана заява про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, також зазначив, що підтримує заяву відповідача про застування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] . Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 23 березня 2013 року відповідач [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, відповідно до якої відповідач був зобов`язаний повернути борг 30 березня 2013 року (а.с. 6). 28 травня 2015 року відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, що також підтверджується борговою розпискою, відповідно до якої [PERSON] зобов`язаний був повернути борг 02 червня 2015 року (а.с.7). На час розгляду справи грошові кошти відповідачем [PERSON] не повернуті, що не заперечується останнім. Судом встановлено, що у даній цивільній справі спір виник у зв`язку із неповерненням відповідачем [PERSON] суми боргу та невиконанням ним зобов`язання щодо повернення коштів в обумовленому сторонами розмірі та строки. Таким чином, відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, якими визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, судом встановлено, що між сторонами був укладений договір позики грошових коштів. Згідно із ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Між тим, відповідачем у справі заявлено про застування строків позовної давності до вимог позивача про стягнення суми боргу за розписками від 22 березня 2013 року і від 28 травня 2015 року. Положеннями ст. 610, 611 ЦПК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ч. 1 ст. 253 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази у їх сукупності щодо вимог позивача до відповідача, судом встановлено, що форма договорів позики, укладених між сторонами 22 березня 2013 року і від 28 травня 2015 року у простій письмовій формі у вигляді розписок, відповідає вимогам ЦК України, а також встановлено не виконання відповідачем зобов`язання з повернення отриманих від позивача грошових коштів. Проте, з урахуванням того, що строк повернення грошових коштів, тобто виконання зобов`язання, за розпискою від 22 березня 2013 року був визначений сторонами 30 березня 2013 року, а за розпискою від 28 травня 2015 року - 02 червня 2015 року, беручи до уваги, що відповідачем заявлено про застосування до вимог [PERSON] строку позовної давності, який сплив відповідно 30 березня 2016 року і 02 червня 2018 року, в той час як до суду з цим позовом позивач звернувся 25 липня 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності, при цьому не заявляє про поновлення такого строку, не зазначає про причини його пропуску, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі через пропуск строку позовної давності. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed