Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 05 квітня 2017 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі [PERSON]К.) до [PERSON] (далі [PERSON]В.), третя особа Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини, припинення права на частку у праві спільної часткової власності, визнання права власності, яку згідно із протоколом від 05 квітня 2017 року передано для розгляду судді Ходаківському М.П. Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що після смерті її чоловіка [PERSON] Максимовача (далі [PERSON]М.), який помер 27 лютого 2016 року, відкрилася спадщина на належну останньому 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Іншим спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його донька [PERSON] Обидві спадкоємиці [PERSON] у передбачений законом строк звернулися до нотаріальних органів із заявами про прийняття спадщини. [PERSON] 04 листопада 2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. [PERSON] до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на 1/4 частину вказаної квартири не зверталася, проте з урахуванням наявності заяви від неї про прийняття спадщини, [PERSON] позбавлена можливості на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на цю 1/4 частину квартири. За викладених обставин позивач просила встановити факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], померлого 27 лютого 2016 року, яка складається з 1/4 частки квартири [ADDRESS], та належності їй вказаної частки квартири; припинити право власності [PERSON] на 1/4 частку квартири [ADDRESS] зі сплатою позивачем [PERSON] вартості 1/4 частки цієї квартири в сумі 3\~702,21 грн.; визнати за позивачем право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого 27 лютого 2016 року. Представник позивача надав заяву про розгляд даної цивільної справи без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного порядку розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином за адресою її місця реєстрації, причини неявки не повідомила. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлялася про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за її відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву про розгляд даної цивільної справи без його участі. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, [PERSON] та [PERSON], шлюб між яким було зареєстровано 25 червня 1980 року (а.с. 14), на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 19 вересня 2004 року, були власниками по 1/2 частині кожний квартири № 10, розташованої в будинку № 11 по вул. Ясна у місті Дніпропетровську (а.с. 10, 11). [PERSON] помер 27 лютого 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 669483, виданим Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 29 лютого 2016 року, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 15). Судом встановлено, що завідувачем Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 04 листопада 2016 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 16). З тексту даного свідоцтва вбачається, що іншим спадкоємцем після смерті [PERSON] є його донька [PERSON], яка звернулася до нотаріальних органів із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, проте свідоцтва про право на спадщину не отримувала. Статтею 256 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності, внесення змін до актових записів чи відновлення актових записів. Викладений перелік справ, що розглядаються у порядку окремого провадження, не є вичерпним, але доповнюватися він може лише законом. Зі змісту ч. 2 ст. 256 ЦПК України вбачається, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до положень частин 1, 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Положеннями ст. 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Вирішуючи позовні вимоги в частині встановлення факту прийняття відповідачем спадщини після смерті батька, суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні, виходячи з того, що такий факт в порядку ст. 256 ЦПК України може бути встановлений за заявою особи, якої він стосується, тобто [PERSON], і у випадку коли особа проживала разом із спадкодавцем на час його смерті та у розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину, але документально це не підтвердити не може, у звязку із чим нотаріус відмовляє у видачі відповідного свідоцтва такому спадкоємцю. В даному ж випадку окрім того, що про факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] заявила не сама [PERSON], а інша спадкоємиця [PERSON], сама позивач у позовній заяві зазначає та це підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, виданим нотаріусом на її імя, [PERSON] звернулась до нотаріальних органів у відповідності до ч. 1 ст. 1269 ЦК України із заявою про прийняття спадщини, а отже є такою, що спадщину після смерті батька [PERSON] прийняла. Суд також вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині припинення права власності відповідача на 1/4 частку спірної квартири, оскільки такі вимоги заявлені передчасно з огляду на те, що право власності відповідача на 1/4 частину квартири [ADDRESS] наразі не зареєстровано. Суд також вважає за можливе зазначити, що в даному випадку не дотримуються вимоги, визначені ч. 1 ст. 365 ЦК України, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, а саме: частка (1/4) не є не значною, відповідних експертиз щодо визначення того, чи може бути виділена частка в натурі, сторонами не заявлялось; в ході розгляду даної цивільної справи не було встановлено, що спільне володіння і користування спірним майном є неможливим, а також те, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/4 частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] також не підлягають задоволенню, оскільки дані вимоги мають похідний характер від позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено. Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог, у звязку з чим вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд дійшов висновку, що підстави для стягнення судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed