Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

до Острозького районного суду звернулися [PERSON] та [PERSON] з позовом до Української сільської ради Острозького району Рівненської області про визнання за кожною з них в порядку спадкування за законом права приватної власності на 1/2 частку садибного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташовані в [ADDRESS], мотивуючи тим, що спірний житловий будинок відносився до колгоспного двору та станом на 1991 рік в ньому проживали та були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Їх частки як членів колгоспного двору у вищевказаному садибному житловому будинку були рівними та становили по 1/2 частці від цілого садибного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за кожним. [PERSON] після смерті матері [PERSON] належним чином прийняла спадщину, в тому числі належну їй ? частку спірного житлового будинку, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, на підставі якої їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна у вигляді грошових заощаджень. [PERSON] після смерті батька [PERSON] також належним чином прийняла спадщину, про що подала нотаріусу відповідну заяву. Позивачі в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначають, що за відсутності передбаченого чинним законодавством правовстановлюючого документа на спірний житловий будинок позбавлені можливості в позасудовому (нотаріальному) порядку оформити право власності на садибний житловий будинок кожен на своє ім'я, оскільки покійний [PERSON] (їх покійний батько), як голова домогосподарства, за життя не виготовив відповідної технічної документації на будинок, не отримав свідоцтва про право власності на нього та не здійснив державної реєстрації права власності на даний житловий будинок, що й спонукало їх звернутися в судовому порядку з вимогами про визнання в рівних частинах права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. Судові витрати позивачі просили покласти на них. Позивачі та їх представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача - Української сільської ради Острозького району Рівненської області в судове засідання не з'явився, в поданій до суду письмовій заяві позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розгляд справи здійснювати у його відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивачів та їх представника, перевіривши матеріали справи, дослідивши надані сторонами та витребувані судом докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав чи інтересів третіх осіб, а тому приймається судом. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, випискою Української сільської ради Острозького району № 107 від 10.02.2014р. з погосподарської книги № 5 (особовий рахунок № 0322-1), довідкою Української сільської ради № 773 від 11.12.2013 р., що за [PERSON] обліковується житловий будинок за адресою [ADDRESS], та згідно довідки Української сільської ради Острозького району №106 від 10.02.2014 р. вказане домогосподарство згідно даних погосподарського обліку було зареєстровано як колгоспний двір та станом на 1991 рік в ньому були зареєстровані та проживали [PERSON] та [PERSON], батьки позивачів. Згідно довідки КП «Рівненське ОБТІ» № 31 від 27.12.2013 р. право власності на садибний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], не зареєстровано. Відповідно до ст.ст.17, 18 Закону України «Про власність» до правовідносин, що виникли до введення в дію зазначеного закону, застосовується діюче на той час законодавство і спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність такого двору. Отже, право власності на майно, яке належало до колгоспного двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні та згідно ст.123 ЦК УРСР (в редакції, яка діяла на час існування правовідносин, що регулювали власність колгоспного двору) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. На підставі вищевикладеного, суд, за відсутності даних про втрату членами бувшого колгоспного двору права на частку в майні колишнього колгоспного двору, приходить до висновку, що частки [PERSON] та [PERSON] були рівними та становили по 1/2 від цілого садибного житлового будинку з надвірними будівлями за кожним з них. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12.08.1992 р. [PERSON] була матір'ю [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.12.1968 р. та свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 08.06.1969 р., згідно якого позивачка після укладення шлюбу змінила прізвище [PERSON] на прізвище чоловіка [PERSON]. З матеріалів справи судом встановлено та підтверджується витягом зі спадкового реєстру № 36583408 від 11.02.2014 р., спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є [PERSON], дочка спадкодавця, про що свідчить заява останньої про прийняття спадщини та видане на її ім'я свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.12.2001 р. на частину спадкового майна, що складається із грошових заощаджень з нарахованими відсотками та компенсаціями, що знаходяться в Острозькому відділенні Ощадного банку на рахунку, відкритому на ім'я [PERSON] Відомості про інших спадкоємців, окрім [PERSON], в матеріалах справи відсутні та в ході судового розгляду судом не здобуто та сторонами не надано. У відповідності до ст.529 ЦК УРСР (в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини) позивачка, як донька померлої, є спадкоємцем за законом першої черги. У відповідності до ст.549 ЦК УРСР (в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини), спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, або ж якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Беручи до уваги встановлені обставини, суд приходить до висновку, що єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є її донька - [PERSON], відомості щодо інших осіб, які вправі претендувати в порядку спадкування повністю або частково на 1/2 частину садибного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями в ході судового розгляду не встановлено, що об'єктивно підтверджується матеріалами справи, поясненнями позивачів та їх представника. Право [PERSON] отримати у власність 1/2 частину садибного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями після смерті матері [PERSON] підтверджується положеннями ст.ст.529, 549 ЦК УРСР та обставинами, встановленими в ході судового розгляду. З огляду на те, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] та належним чином прийняла спадщину, а тому є спадкоємцем першої черги за законом та має право на перехід до неї права власності на 1/2 частку садибного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по [ADDRESS]. Отже, вимога [PERSON] про визнання за нею, як за спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON], права власності на 1/2 частину садибного житлового будинку в [ADDRESS], є обґрунтованою та підлягає задоволенню. При вирішенні позовних вимог [PERSON] про визнання за нею, як спадкоємцем за законом, після смерті батька [PERSON], права приватної власності на належну останньому 1/2 частку спірного житлового будинку, суд виходив з наступного. Як було вище встановлено судом, [PERSON], як члену бувшого колгоспного двору, належала 1/2 частка житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29.04.2003 р. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] був батьком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.05.1976 р. та свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 08.03.1962 р., згідно якого позивачка після укладення шлюбу змінила прізвище [PERSON] на прізвище чоловіка [PERSON]. За життя [PERSON] 22.02.2000 р. склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому Української сільської ради Острозького району Рівненської області за реєстровим № 40, згідно якого належну йому земельну ділянку розміром 0,84 га для ведення підсобного господарства заповів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, по 1/3 кожному. Згідно оглянутих у судовому засіданні матеріалів витребуваної спадкової справи №17/2014, заведеної після смерті [PERSON], та довідки нотаріуса Острозької районної державної нотаріальної контори від 04.02.2014р., спадкоємцем за законом на неохоплене заповітом майно є позивач [PERSON], дочка спадкодавця, про що свідчить заява останньої про прийняття спадщини та видане на її ім'я свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.02.2014 р. на частину спадкового майна, що складається з грошових коштів з нарахованими відсотками та компенсаціями, що знаходяться у філіалі Ощадного банку України на рахунку, відкритому на ім'я [PERSON] Відомості про інших спадкоємців, окрім [PERSON], в нотаріальній конторі відсутні та в ході судового розгляду судом не здобуто. Відповідно до ст.537 ЦК УРСР частина майна, що залишилась не заповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше. Згідно ст.529 ЦК УРСР позивачка, як донька померлого, є спадкоємцем за законом першої черги, та подавши у відповідності до ст.549 ЦК УРСР заяву про прийняття спадщини, вважається такою, що належним чином її прийняла. Так як 1/2 частка спірного житлового будинку за вищевказаною адресою належала для [PERSON], а відтак входить до складу спадщини, яка відкрилась після його смерті, право на яку має [PERSON], як спадкоємець за законом. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] з метою оформлення своїх спадкових прав зверталася до нотаріуса, який відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, мотивуючи відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. В ході судового розгляду судом встановлено, що позивачка [PERSON] зверталася до відповідача із заявою в якій просила видати свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок, у видачі якого їй сільська рада відмовила, мотивуючи тим, що спірний житловий будинок обліковується за [PERSON]. та видача свідоцтва про право власності на померлих осіб чинним законодавством не передбачена, що й спонукало позивачів звернутися до суду за захистом своїх майнових прав та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Таким чином, обраний позивачами спосіб захисту своїх прав відповідає чинному законодавству. Беручи до уваги встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про наявність фактичних та правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved