Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

До суду звернувся представник позивача з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 15287 гривень 07 копійок за кредитним договором №б/н від 04 грудня 2012 року. В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до укладеного договору №б/н від 04 грудня 2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 2100 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту, банк керується п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дав свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між відповідачем та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися частиною 1 статті 634 Цивільного кодексу України. Згідно положень даної норми договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору вцілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Банк нараховує відсотки за користуванням кредитом у розмірі, встановленому Тарифами банку, які викладені на вищевказаному банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою. Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невідємних частин договору. Таким чином розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в пункті 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг. Банк свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому в договорі. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а такоє іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображатися у розрахунку заборгованості за договором. У порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 Цивільного кодексу України, відповідач не виконав зобовязання за вказаним договором. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 30 листопада 2015 року має заборгованість 15287 гривень 07 копійок, яка складається з такого: 1952 гривні 68 копійок - заборгованість за кредитом, 9480 гривень 24 копійки - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2650 заборгованість з а пенею та комісією, 500 гривень - штраф (фіксована частини), 704 гривні 15 копійок - штраф (процентна складова). З урахуванням уточнення позовних вимог представник позивача просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 18215 гривень 00 копійок за кредитним договором №б/н від 04 грудня 2012 року, яка складається з: 1952 гривні 68 копійок - заборгованість за кредитом, 13868 гривень 75 копійок - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 1050 гривень - заборгованість за пенею та комісією, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 843 гривні 57 копійок - штраф (процентна складова). Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, у письмових поясненнях до позовної заяви вказує, що розрахунок заборгованості є інформаційною довідкою по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу. Сторони досягли згоди і уклали кредитний договір, в якому передбачили умови сплати пені та штрафу. Умовами надання кредиту, які є невідємною складовою кредитного договору, передбачено також стягнення штрафу та пені за невиконання зобовязань, а тому як кредитний договір, так і умови повинні виконуватися клієнтом в обовязковому порядку. Сторони встановили в п.2.1.1.12.6.4 договору, при порушенні позичальником строків погашення заборгованості більш 210 днів вся заборгованість по кредиту згідно із заявою вважається прострочено. На залишок простроченої заборгованості позичальник сплачує пеню в розмірі зазначеному в п.2.1.1.12.6.1 Умов договору. Відповідно до п.2.1.1.12.6.1 Умов договору у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом, позичальник платить банку пеню в розмірі 50 гривень. Згідно з наказом №СП-2013-6500941 від 28 січня 2013 року, в подальшому розмір неустойки було збільшено до 100 гривень, що затверджено наказом банку №СП-2013-6776448 від 19 вересня 2013 року. Відповідно до п.2.1.1.12.6.1 Умов договору нарахування за кожен випадок порушення зобовязання, здійснюється з дня, коли відповідне зобовязання має бути виконане позичальником. Таким чином, розмір пені залежить згідно з договором від тривалості прострочення зобовязання, а не з моменту звернення банку до суду. Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у письмових запереченнях на позовну заяву вказує, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано суду доказів на обґрунтування того, що ним постійно порушувалися умови укладеного договору, постійно допускалася заборгованість, вжиті заходи банком до усунення заподіяної шкоди у позасудовому порядку, а наданий лише розрахунок виниклої заборгованості. Окрім того, позивач вказує, що до розгляду справи по суті ним було сплачено у добровільному порядку заборгованість по «тілу» кредиту у сумі 2000 гривень. Більше того, за правилами визначеними ст.ст. 256-258 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Порушуючи вимоги Закону, банк у позовній заяві ставив питання про стягнення неустойки через декілька років після порушення ним на думку банку, його інтересів, питання щодо поновлення строків не ставиться у позовній заяві, жодних поважних причин для цього у позовній заяві також банком не зазначається. Банк помилково цей строк рахує з дня укладення або закінчення строків дії договору, які не є тотожними поняттями і не взаємоповязані. Позивач також посилається, що питання необхідності стягнення штрафних санкцій позивачем не аналізується взагалі. Позивач має на утриманні сина. Загальна заборгованість значно перевищує розмір збитків, тому просить суд застосування положенням статті 551 Цивільного кодексу України при винесенні рішення. Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позовної заяви просить відмовити у звязку з тим, що позивач сплатив суму боргу відповідно до наданої квитанції, а щодо решти позовних вимог - у звязку з тим, що порушені строки позовної давності, передбачені ст.ст. 256-258 Цивільного кодексу України, недопустимості подвійного стягнення пені, штрафів та неустойки, та застосувати положення статті 551 Цивільного кодексу України щодо стягнення судом за наявності обставин, вищої суми, аніж заподіяна шкода, оскільки відповідач наразі не працює та перебуває у скрутному матеріальному становищі. Представник відповідача вказує, що позивач порушуючи вимоги ст.ст. 256-258 Цивільного кодексу України у позовній заяві ставить питання про стягнення неустойки після спливу позовної давності, питання щодо їх поновлення не ставиться у позовній заяві. За змістом ст.ст. 1054 і 526 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не в повному обсязі виконав своїх зобов'язання за вказаним договором, унаслідок чого в нього перед ПАТ «КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку заборгованість відповідача станом на 31 березня 2016 року становить 18215 гривень 00 копійок і складається з наступного: 1952 гривні 68 копійок - заборгованість за кредитом; 12868 гривень 75 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1050 гривень - заборгованість по пені, а також штрафи 500 гривень 00 копійок (фіксована частина); 843 гривні 57 копійок (процентна складова). Стороною у спорі заявлено вимогу про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Указаний кредитний договір складається із заяви позичальника та Умов та Правил надання банківських послуг. Згідно з положеннями кредитного договору його складовою є Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи. В Умовах та правилах надання банківських послуг відсутній підпис відповідача. Будь-яких доказів, що саме з цими Умовами ознайомлений відповідач, підписуючи заяву позичальника, у матеріалах справи немає, тому застосуванню підлягає положення статті 257 Цивільного кодексу України. Всупереч вимог статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме на ці Умови надання споживчого кредиту погодився відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальником. Враховуючи те, що умовами вищезазначеного кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами, а також сплатити відсотки за користування коштами, перебіг позовної давності починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Оскільки відповідачем та його представником було заявлено клопотання про застосування позовної давності, суд відмовляє у стягненні заборгованості з 04 грудня 2012 року по 12 січня 2013 року. Також суд вбачає за можливе застосувати положення статті 258 Цивільного кодексу України до позовних вимог в частині стягненні неустойки. Відповідно до абз. 1, 3 п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу, які мають іншу правову природу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Позивачем не було надано доказів в обґрунтування негативних наслідків для себе через прострочення виконання зобов'язання відповідачкою. Також позивач вказав, що наразі не працює та має на утриманні особу. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України). Таким чином, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З виписки по особовому рахунку вбачається, що позивачем було нараховано відсотки за несвоєчасне повернення кредиту та штраф за несвоєчасне повернення кредиту, тому суд вбачає одночасне стягнення штрафу і пені, тобто за одне й те саме правопорушення існує подвійна відповідальність одного виду, що суперечить ст. 61 Конституції України. Суд приходить до висновку про недоведеність вказаних позовних вимог в частині стягнення пені та комісії, скільки позивачем не надано детального розрахунку заборгованості саме в частині пені та комісії. Тому суд вважає за доцільне зменшити розмір неустойки (штрафу) за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором до 843 гривні 57 копійок, так як вказана в позові сума значно перевищує розмір збитків завданих позивачу невиконанням відповідачем умов кредитного договору у звязку із збігом особистих тяжких сімейних обставин і відсутністю негативних наслідків через прострочення виконання зобовязання, а також з урахуванням положення частини 2 статті 549 Цивільного кодексу України. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 16665 гривень 00 копійок, а саме: 1952 гривні 68 копійок - заборгованості за кредитом; 13868 гривень 75 копійок заборгованості за відсотками за користування кредитом; 843 гривні 57 копійок - неустойка (штраф). Питання судових витрат вирішити згідно статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі ст. ст. 253, 256-258, 526, 549, 551, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial