Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 05 березня 2020 року надійшла позовна заява Дніпровської міської ради до [PERSON] , реєстратора Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» Гладкова Юрія Володимировича про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно. В обґрунтування своїх вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 26 вересня 2019 року реєстратором Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» [PERSON] Ю.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 48871782. Згідно вказаного рішення здійснено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . Власником квартири залишилася [PERSON] . Підставою здійснення реєстрації права власності зазначений договір купівлі-продажу від 06 листопада 2012 року, ВТА [NUMBER] 745032, [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуфман Я.С. Після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності та внесення запису про реєстрацію права власності, істотним чином змінилися технічні характеристики даної квартири. Площа квартири [ADDRESS] збільшилася на 46,7 квадратних метри, додатково з`явилися 3 приміщення, позначені в описі номерами 10,11,12. Добудова здійснена на земельній ділянці, належній до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. При цьому, Дніпровською міською радою земельна ділянка для здійснення відповідачкою прибудови до квартири у передбаченому законом порядку не надавалась, не погоджувалось розміщення на ній об`єкту нерухомого майна прибудови до квартири [ADDRESS] . За викладених обставин позивач просив суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, належною до земель комунальної власності територіальної громади міста Дніпро, шляхом надання Дніпровській міській раді права на знесення самочинної прибудови до квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] за рахунок [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 48871782 від 26 вересня 2019 року, прийняте реєстратором Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» [PERSON] , про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Представник позивача надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені\~Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,\~стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.\~280,\~281, 282 ЦПК України\~ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №\~197251724 від 22 січня 2020 року, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно містився запис про реєстрацію від 27 листопада 2012 року права власності [PERSON] на нерухоме майно, квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 11383047). Технічний опис майна: В житловому будинку літ. А-3 квартира № 1, яка складається з: 1-кухня, 2-коридор, 3-санвузол, 4-коридор, 5, 6, 7, 8-житлова. Загальна площа: 67,7 кв.м. Житлова площа: 49,9 кв.м. Підстава виникнення права власності договір купівлі продажу від 06 листопада 2012 року, ВТА № 745032, ВРТ [NUMBER] , реєстровий № 745, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуфман Я.С. Згідно з інформацією з даної інформаційної довідки, запис про ОНМ в Реєстрі прав на нерухоме майно погашено 26 вересня 2019 року на підставі: відомості перенесено до нового ОНМ. З вказаної інформаційної довідки встановлено, що 24 вересня 2019 державним реєстратором Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» [PERSON] Ю.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 48871782. Згідно вказаного рішення здійснено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1923200412101) за громадянкою [PERSON] . Опис об`єкта: загальна площа 114,4 кв.м., житлова площа 44,2 кв.м., Опис: 4-х кімнатна квартира, яка складається з: приміщення 1-кухня, 2-коридор, 3-санвузол, 4-коридор, 5-житлова, 6-житлова, 7-житлова, 8-житлова, 9-їдальня, 10-приміщення, 11-приміщення, 12-приміщення. Підставою здійснення реєстрації права власності зазначений договір купівлі-продажу від 06 листопада 2012 року, ВТА [NUMBER] 745032, [NUMBER] , реєстраційний № 745, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуфман Я.С. Таким чином, внаслідок проведення державної реєстрації 24 вересня 2019 державним реєстратором Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» Гладковим Ю.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис, яким площу квартири [ADDRESS] було збільшено з 67,7 кв.м. (загальна), 49,9 кв.м. (житлова) до 114,4 кв.м. (загальна), 44,2 кв.м. (житлова), відповідно. З чого слід дійти висновку, що загальна площа прибудови становить 46,7 кв.м. Опис об`єкта було доповнено наступними об`єктами: 9-їдальня, 10-приміщення, 11-приміщення, 12-приміщення. Згідно листа Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради № 10/1-96 від 20 лютого 2020 року, управлінням повідомлено, що згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, ведення якого розпочато з 20.05.2011, станом на час надання відповіді відсутня інформація щодо реєстрації документів, що дають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою: [ADDRESS] . Згідно листа Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 20 лютого 2020 року № 100-1.18/450, згідно з даними реєстру, ведення якого розпочато з 20.05.2011, станом на час надання відповіді, відсутні відомості щодо видачі/реєстрації Департаментом документів, які надають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта «прибудова до квартири» за адресою: [ADDRESS] . Судом оглянуто фото прибудови, додані позивачем до позовної заяви. Згідно із зображенням на фото виявлено наявність на земельній ділянці одноповерхової прибудови та прибудований ганок з металевими сходами, які примикають до трьох-поверхової будівлі. Відповідно до\~ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином. Відповідно до\~ст. 143 Конституції України\~органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції. Згідно зі\~ст. 144 Конституції України\~та\~ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~органи місцевого самоврядування при виконанні своїх функцій приймають рішення, які є обов`язковими для виконання на відповідній території. Відповідно до\~статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені\~Конституцією України, цим та іншими законами. Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Статтею 16 зазначеного Закону\~встановлено, що міська рада здійснює управління майном та фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, та несе відповідальність перед громадою. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені\~Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Такий висновок випливає з положень статей\~13,14,140,142,143 Конституції України, статей\~80,84,123,124,127,128 Земельного кодексу України, якими врегульовано порядок розпорядження землею. Україна є демократичною, правовою державою, в якій визнається і гарантується місцеве самоврядування що є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах\~Конституції\~і законів України (стаття 1,7, частина перша\~статті 140 Основного закону України). Згідно зі\~статтею 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до\~статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого це право здійснюють органи державної влади і органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією\~Конституцією, іншими законодавчими актами України. Статтею 12 Земельного кодексу України\~передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, але не виключно розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність та користування громадян та юридичних осіб відноситься до повноважень міської ради. Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю. Згідно ч. 5\~ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Так, відповідно до\~ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність»\~будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному\~Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Положеннями ч. 4\~ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~визначено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Відповідно до\~статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю. Згідно з вимогами ч.1\~статті 116 ЗК України, відповідно до якої громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~125,\~126 ЗК України, право власності на землю або право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з ч.2\~ст. 152 ЗК України\~власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків. Пунктом 34 ч.1\~ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Це є виключною компетенцією міської ради. Отже, правовою основою для укладення договору оренди земельної ділянки і отримання права на оренду земельної ділянки є рішення органу місцевого самоврядування. Згідно із\~\~ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»\~самовільне зайняття земельних ділянок - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Як випливає з доводів позивача, наведених у позовній заяві, та не спростовано у жодній формі відповідачами, земельна ділянка, на якій розміщена прибудова до квартири [ADDRESS] в користування чи у власність [PERSON] не передавалась, між нею та Дніпровською міською радою договорів для користування земельною ділянкою не укладалось, сервітут не встановлювався, право суперфіцію на вказану земельну ділянку за відповідачкою не визнавалось. Будь-яких рішень органів місцевого самоврядування про надання дозволу на здійснення відповідачем [PERSON] прибудови до квартири [ADDRESS] , позивачем не приймались. Статтями\~212\~та\~211 ЗК України\~передбачені умови повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та відповідальність за порушення земельного законодавства. Так відповідно до\~ст. 212 ЗК України\~самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Згідно з\~ст. 211 ЗК України\~за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства. Відповідно до\~ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Подальша реєстрація права власності на об`єкт самочинного будівництва не змінює його правової природи, не породжує права власності на останній та не перешкоджає його знесенню за правилами ст. 376 ЦК України. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що без будь-якої на те правової підстави здійснене відповідачем [PERSON] будівництво прибудови площею 46,7 кв.м., що складається з: [ADDRESS] , 10-приміщення, 11-приміщення, 12-приміщення, до квартири [ADDRESS] є самочинним та підлягає знесенню. Виходячи із змісту\~ст. 376 ЦК України\~позов про знесення самочинного будівництва споруди може бути пред`явлений будь-якою особою, яка вважає, що самочинне будівництво порушує його права, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво за її рахунок. Оскільки, самочинне будівництво здійснено саме відповідачем то знесення прибудови площею 46,7 кв.м., що складається з: 9-їдальня, 10-приміщення, 11-приміщення, 12-приміщення, до квартири [ADDRESS] підлягає знесенню за рахунок відповідача [PERSON] . Згідно роз`яснень, викладених в п. 45 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Воловик проти України», національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо. Таким чином у розумінні\~ст. 376 ЦК України\~є всі законні підстави для задоволення позовної заяви Дніпровської міської ради в частині усунення перешкоди в користуванні земельною ділянкою, належною до земель комунальної власності, шляхом знесення самочинної прибудови за рахунок відповідача [PERSON] . Відповідно до розділу 3 ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 № 295, прибудова вид реконструкції, при якій збільшується площа забудови житлового будинку шляхом створення нових приміщень, що безпосередньо прилягають до зовнішніх стін будинку. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», будівництво - нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт об`єкта будівництва. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~34\~Закону України\~«Про регулювання\~містобудівної діяльності»,\~Замовник має\~право виконувати\~будівельні роботи\~після: 1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; 2) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із\~Законом України\~«Про оцінку впливу на довкілля». Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав, зокрема, підлягає право власності (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~27\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень»,\~державна реєстрація\~права власності\~та інших\~речових прав,\~крім державної\~реєстрації права\~власності на\~об`єкт незавершеного\~будівництва,\~проводиться на\~підставі: 1)\~укладеного в\~установленому законом\~порядку договору,\~предметом якого\~є нерухоме\~майно,\~речові права\~на яке\~підлягають державній\~реєстрації,\~чи його\~дубліката; 2)\~свідоцтва про\~право власності\~на частку\~у спільному\~майні подружжя\~у разі\~смерті одного\~з подружжя,\~виданого нотаріусом\~або консульською\~установою України,\~чи його\~дубліката; 3)\~свідоцтва про\~право на\~спадщину,\~виданого нотаріусом\~або консульською\~установою України,\~чи його\~дубліката; 4)\~виданого нотаріусом\~свідоцтва про\~придбання майна\~з прилюдних\~торгів (аукціонів)\~та свідоцтва\~про придбання\~майна з\~прилюдних торгів\~(аукціонів),\~якщо прилюдні\~торги (аукціони)\~не відбулися,\~чи їх\~дублікатів; 5)\~свідоцтва про\~право власності,\~виданого органом\~приватизації наймачам\~житлових приміщень\~у державному\~та комунальному\~житловому фонді,\~чи його\~дубліката; 6)\~свідоцтва про\~право власності\~на нерухоме\~майно,\~виданого до\~1\~січня 2013\~року органом\~місцевого самоврядування\~або місцевою\~державною адміністрацією,\~чи його\~дубліката; 7)\~рішення про\~закріплення нерухомого\~майна на\~праві оперативного\~управління чи\~господарського відання,\~прийнятого власником\~нерухомого майна\~чи особою,\~уповноваженою управляти\~таким майном; 8)\~державного акта\~на право\~приватної власності\~на землю,\~державного акта\~на право\~власності на\~землю,\~державного акта\~на право\~власності на\~земельну ділянку\~або державного\~акта на\~право постійного\~користування землею,\~виданих до\~1\~січня 2013\~року; 9)\~судового рішення,\~що набрало\~законної сили,\~щодо набуття,\~зміни або\~припинення права\~власності та\~інших речових\~прав на\~нерухоме майно; 10)\~ухвали суду\~про затвердження\~(визнання)\~мирової угоди; 11)\~заповіту,\~яким установлено\~сервітут на\~нерухоме майно; 12)\~рішення уповноваженого\~законом органу\~державної влади\~про повернення\~об`єкта нерухомого\~майна релігійній\~організації; 13)\~рішення власника\~майна,\~уповноваженого ним\~ органу\~про передачу\~об`єкта нерухомого\~майна з\~державної у\~комунальну власність\~чи з\~комунальної у\~державну власність\~або з\~приватної у\~державну чи\~комунальну власність; 13-1)\~договору,\~яким встановлюється\~довірча власність\~на нерухоме\~майно,\~та акта\~приймання-передачі\~нерухомого майна,\~яке є\~об`єктом довірчої\~власності; 13-2)\~актів приймання-передачі\~нерухомого майна\~неплатоспроможного банку\~перехідному банку,\~що створюється\~відповідно до\~статті\~42\~Закону\~України «Про\~систему гарантування\~вкладів фізичних\~осіб»; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно Частиною 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, підстави для відмови в державній реєстрації прав: 1)\~заявлене речове\~право,\~обтяження не\~підлягають державній\~реєстрації відповідно\~до цього\~Закону; 2)\~заява про\~державну реєстрацію\~прав подана\~неналежною особою; 3)\~подані документи\~не відповідають\~вимогам,\~встановленим цим\~Законом; 4)\~подані документи\~не дають\~змоги встановити\~набуття,\~зміну або\~припинення речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяження; 5)\~наявні суперечності\~між заявленими\~та вже\~зареєстрованими речовими\~правами на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяженнями; 6)\~наявні зареєстровані\~обтяження речових\~прав на\~нерухоме майно; 7)\~заяву про\~державну реєстрацію\~обтяжень щодо\~попереднього правонабувача\~подано після\~державної реєстрації\~права власності\~на таке\~майно за\~новим правонабувачем; 8)\~після завершення\~строку,\~встановленого\~частиною третьою\~статті\~23\~цього Закону,\~не усунені\~обставини,\~що були\~підставою для\~прийняття рішення\~про зупинення\~розгляду заяви\~про державну\~реєстрацію прав; 9)\~документи подано\~до неналежного\~суб`єкта державної\~реєстрації прав,\~нотаріуса; 10)\~заяву про\~державну реєстрацію\~прав та\~їх обтяжень\~в електронній\~формі подано\~особою,\~яка згідно\~із законодавством\~не має\~повноважень подавати\~заяви в\~електронній формі; 11)\~заявником подано\~ті самі\~документи,\~на підставі\~яких заявлене\~речове право,\~обтяження вже\~зареєстровано у\~Державному реєстрі\~прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. Абзацем 2 пункту 10-1 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, під час формування та реєстрації заяви щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, утворений у результаті нового будівництва чи реконструкції, на об`єкт незавершеного будівництва автоматично за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у режимі реального часу отримуються відомості Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі Єдиний реєстр документів) про документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, або у разі проведення державної реєстрації прав власності на об`єкт незавершеного будівництва про документ, що відповідно до вимог законодавства дає право на проведення будівельних робіт. Приймаючи до уваги чинні обставини справи, підтверджені належними та допустимим доказами, суд доходить висновку, що державна реєстрація права власності відповідача [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , проведена 24 вересня 2019 державним реєстратором Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» [PERSON] , в частині збільшення загальної площі нерухомого майна з 67,7 кв.м. до 114,4 кв.м. та доповнення опису майна об`єктами: 9-їдальня, 10-приміщення, 11-приміщення, 12-приміщення, була здійснена без належної правової підстави, зокрема за умови відсутності дозволу на здійснення відповідачем прибудови до квартири [ADDRESS] . За таких обставин суд вважає за необхідне скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 48871782 від 26 вересня 2019 року, прийняте реєстратором Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» [PERSON] , про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . За викладених обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Судові витрати розподілити в порядку\~ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved