Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, треті особи: Державний нотаріус Запорізької районної державної нотаріальної контори [PERSON], Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою. В обґрунтування свого позову зазначив, що 24.09.2004 р. помер його батько [PERSON], після смерті якого залишилось спадкове майно, до складу якого увійшла земельна ділянка площею 20 га, яка розташована на території Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області. Вказана земельна ділянка, як зазначив позивач, належала померлому на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею. За час свого життя батько позивача заповіту не складав. Також позивач вказав, що у встановлений законом строк він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і на частину майна отримав свідоцтва про спадщину, а на зазначену вище земельну ділянку свідоцтво про право на спадщину він отримати не може у звязку з тим, що державним нотаріусом позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів у спадкоємця. На підставі вищевикладеного [PERSON] вважає, що його права як спадкоємця після смерті батька порушені. Тому він був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом в якому просить суд визнати за ним право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 20 га для ведення фермерського господарства, розташованого на території Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею №100051, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного землеволодіння, в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер 24.09.2004 р. В судовому засіданні був присутній позивач [PERSON], який підтримав свій позов в повному обсязі та просив суд його задовольнити, про що надав додатково письмову заяву. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав до суду відзив на позов, згідно якого вбачається, що Широківська сільська рада Запорізького району Запорізької області не вважає себе належним відповідачем по справі, просить справу розглядати без участі представника, при вирішенні спору покладається на думку суду. Третя особа державний нотаріус Запорізької районної державної нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання також не зявилась, про день та час слухання справи повідомлена своєчасно та належним чином, до суду надала заяву про слухання справи без її участі, при винесені рішення покладалась на думку суду. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області був присутній у підготовчому судовому засіданні, просив надати йому час для підготовки пояснень або відзиву, однак до початку розгляду справи по суті жодного документу стосовно позову не було надано, про день та час слухання справи сторона повідомлялась своєчасно та належним чином. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справу на засадах змагальності сторін в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, та повністю підтверджується матеріалами справи, а саме документами, наданими позивачем, копії яких знаходяться в матеріалах справи, а їх оригінали були досліджені судом в судовому засіданні, що відповідно свідоцтва про смерть серії І-ЖС №298134 від 01.10.2004р., яке видане Августинівською сільською радою Запорізького району Запорізької області 24.09.2004 року помер батько позивача [PERSON]. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки розміром 20 га, яка розташована на території Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області. Право власності спадкодавця на спадкову земельну ділянку підтверджується копією державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею. Вказаний державний акт був виданий на підставі рішення Запорізької районної ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області від 29.01.1993 року за №212. Вказану земельну ділянку надано [PERSON] у довічне успадковуване володіння для ведення фермерського господарства. Судом була витребувана спадкова справа після смерті [PERSON] №146/2005, відкрита 24.03.2005 року на підставі заяви [PERSON] Із вказаної спадкової справи вбачається, що [PERSON] був єдиним спадкоємцем після смерті свого батька. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Заповіт за своє життя [PERSON] не складав. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною 1 ст.1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Позивач на частину спадкового майна отримав, що підтверджується наявними в матеріалах спадкової справи свідоцтвами про право на спадщину за законом. В матеріалах справи міститься також постанова про відмову у вчинені нотаріальних дій завід 23 лютого 2018 р. Підставою відмови у вчинені нотаріальних дій зазначено, що спадкоємцем не було надано в повному обсязі правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до п.п. 4.12, 4.14, 4.15, 4.18 пункту 4 та пункту 5 глави 10 « Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п. 23 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п.3.1. [PERSON] спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 «Про практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановою Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 року №511 «Про вирішення питань, повязаних із правом власності на землю» громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року також передбачалось право громадян на довічне успадковуване володіння землею (ст. 6 зазначеного Кодексу), а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 р. №889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права. Однак, в подальшому, редакція Земельного Кодексу зазнала змін і поняття «довічного успадковуваного володіння» було виключене, натомість було закріплено поняття «право власності» та «право користування», хоча Кодекс не містив будь-яких положень, що обмежували б право користування земельною ділянкою без переоформлення її правового титулу. Разом з тим, підпунктом другим п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, наданні їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Відповідно до п.8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 року №2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 р. №563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15.03.1994 оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17.02.2004 р. №1492 дію вказаного пункту продовжено до 01.01.2008 року. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18.12.1990 № 563-ХІІ визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування, володіння та не зобовязані переоформити його на право власності або укласти договір оренди земельної ділянки. В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року, суд зазначав, що визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Відповідно до ст. 399 Цивільного кодексу України, право володіння припиняється у разі: відмови володільця від володіння майном; витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; знищення майна. Право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Разом з цим, ні ст. ст. 27, 114 Земельного Кодексу України редакції 1990 року, ні ст. 141 Земельного кодексу України редакції 2001 року не передбачено, що право довічного успадковуваного володіння землею припиняється в зв'язку зі смертю особи. У відповідності з вимогами ст. 1218 ЦК України ( як загальної норми права) до складу спадщини входять усі права та обв'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилося внаслідок його смерті. Статтею 1219 ЦК України визначено, що не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з собою. Право володіння земельною ділянкою на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею не є особистим немайновим правом. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним законом в якому на відміну від Земельного кодексу України по іншому регулюються питання надання та користування земельними ділянками, їх успадкування. (Постанова ВСУ у справі № 6-248цс16). Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право, зокрема продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Згідно статті 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Згідно із ч.1 ст.20 даного Закону, майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства . Статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Таким чином, нормативно правовими актами не передбачено такої підстави припинення права землекористування набутого до 2001 року на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, як смерть особи - власника державного акту. Разом з цим, рішенням виконавчого комітету Запорізької районної ради №133 від 10.02.1993 зареєстровано селянське (фермерське) господарство «ТАВРИЧЕСКИЙ». Вказаним рішенням зареєстровано Статут селянського (фермерського) господарства «ТАВРИЧЕСКИИ», який підписаний померлим [PERSON], як головою господарства. Відповідно до нової редакції Статуту ФГ «ТАВРИЧЕСЬКЕ» за 2008 рік та Витягу з ЄДРПОУ станом на січень 2018 року, дане господарство розташоване в с. Відрадне Запорізького району Запорізької області, його засновником є [PERSON] позивач. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28.03.2006 державним нотаріусом Запорізької державної нотаріальної контори, [PERSON] успадкував корпоративні права на ФГ «ТАВРИЧЕСЬКЕ». В судовому засіданні було встановлено, що спірна земельна ділянка фактично продовжує використовуватися позивачем для ведення фермерського господарства ФГ «ТАВРИЧЕСЬКЕ», що підтверджується податковими деклараціями зі сплати земельного податку з орендної плати та інформацією Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області. які були надані до суду в якості доказів. ФГ «ТАВРИЧЕСЬКЕ» в повному обсязі та своєчасно сплачуються платежі до бюджету за використання спірної земельної ділянки. Згідно ч. 3 ст. 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися обєктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Таким чином, стосовно права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України. Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. В рішенні Європейського суду з прав людини та основоположних свобод від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи. В зв'язку з чим необхідно зробити висновок про те, що право довічного успадковуваного володіння землею, яке особи набули до набрання чинності Земельним Кодексом України редакції 2001 року, в разі смерті особи підлягає успадкуванню. Зазначений висновок відповідає принципу Верховенства права. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст.81,76 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи, що відповідно до Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею №100051, виданого на ім'я [PERSON], останній мав право довічного успадкованого володіння вищевказаною земельною ділянкою, а тому саме це право може бути успадковане і його спадкоємцями. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Суд не піддає сумніву достовірність документів, наданих стороною позивача як доказів та визнає, що позивачем по справі обраний вірний спосіб захисту свого права а тому вважає що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved