Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до КП ЖКС «Чорноморський», [PERSON], в якому, після уточнення позовних вимог, остаточно просила визнати незаконними та скасувати накази № 32-КУ від 14.02.2014 р. про звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України, та за ч. 3 ст. 40 КЗпП України, поновити [PERSON] на роботі, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 30000 грн. та покласти на [PERSON] обовязок покрити шкоду, заподіяну позивачеві КП ЖКС «Чорноморський» у звязку з оплатою позивачу сум середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позов обґрунтований такими обставинами. [PERSON] з 01.10.2010 р. по 14.02.2014 р. працювала в КП ЖКС «Чорноморський» на посаді начальника юридичного відділу. 14.02.2014 р. позивач була вимушена подати заяву про звільнення за власним бажанням, у звязку з чим наказом № 32-КУ від 14.02.2014 р. позивач була звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України, хоча в дійсності, як зазначає позивач, наміру звільнятися у неї не було. Заява про звільнення за власним бажанням була підписана позивачем під тиском обставин, які створювалися Київською районною адміністрацією Одеської міської ради та КП ЖКС «Чорноморський», та виражалися в надуманих і необґрунтованих результатах перевірки діяльності юридичного відділу та накладенні незаконних дисциплінарних стягнень, у вигляді доган, що унеможливлювало плідну подальшу працю на даному підприємстві. Звільнення позивача за власним бажанням було вимушеним, бо на неї чинився тиск з боку керівництва декілька місяців, причиною чому стало її погане самопочуття. До позивача предявлялися вимоги, які не відповідали її функціональним обовязкам та діючому законодавству. Як зазначає позивач, наказ про звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вручено було під підпис про ознайомлення, в якому позивач зазначила, що не погоджується зі звільненням. Після цього позивачу було запропоновано написати заяву про звільнення за власним бажанням, і позивач, зрозумівши, що їй все одне доведеться піти, вимушена була написати заяву про звільнення за власним бажанням. Позивач була ознайомлена із наказом про звільнення за власним бажанням, заповнила особисту справу, та розписалася про отримання трудової книжки, яку позивач не отримала, а отримала лише копію наказу про звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Як зазначає позивач, вона не має можливості працевлаштуватися в звязку із неповерненням трудової книжки та невизначеним становищем щодо підстав звільнення, чим порушено право позивача на працю. Крім цього, позивачу також завдано моральну шкоду, яка полягає в переживаннях і стражданнях, повязаних із безпідставними діями відповідача та неможливістю надати своїм дітям нормальний рівень життя і навчання, а також із приниженням честі, гідності та ділової репутації. Моральну шкоду [PERSON] оцінює в 30000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Представники відповідача КП ЖКС «Чорноморський» в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Крім того, відповідачем надано суду письмові заперечення, відповідно до яких зазначено, що при звільненні, яке було здійснено за ст. 38 КЗпП України, [PERSON] отримала всі належні їй при звільненні платежі, а перелік захворювань, на які посилається позивач, не знаходиться в причинно-наслідковому звязку з поганим почуттям позивача, яке сталося нібито у звязку з тиском з боку керівництва КП ЖКС «Чорноморський» на протязі декілька місяців. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, будучи повідомленим про дату час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність до суду не подав. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову [PERSON] Як встановлено в судовому засіданні, 01.10.2010 року [PERSON] була прийнята на роботу в КП ЖКС «Чорноморський» юристом І категорії. З 01.11.2010 року [PERSON] була призначена на посаду начальника юридичного відділу КП ЖКС «Чорноморський». На час перебування [PERSON] із КП ЖКС «Чорноморський» в трудових відносинах, прізвище позивача було [PERSON]. 14.02.2014 року наказом КП ЖКС «Чорноморський» № 32-КУ [PERSON] звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Підставою для звільнення в наказі зазначено заяву [PERSON] від 31.01.2014 р. В матеріалах справи міститься копія наказу № 32-КУ від 14.02.2014 року про звільнення [PERSON] за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, та копія наказу КП ЖКС «Чорноморський» № 34/1-КО від 14.02.2014 р., яким визнано таким, що втратив силу наказ директора КП ЖКС «Чорноморський» від 14.02.2014 р. № 32-КУ про звільнення [PERSON] за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Цим же наказом абзац перший викладено в наступній редакції: [PERSON] начальника юридичного відділу КП ЖКС «Чорноморський» звільнити 14.02.2014 року за власним бажанням. Таким чином, доводи позивача про існування двох наказів про звільнення за ст. 38 та п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Статтею 38 КЗпП України передбачено право працівника на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноваженого ним органа письмово за два тижні. В матеріалах справи міститься копія заяви позивача про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України з 14.02.2014 року, яка була подана нею 31.01.2014 року. Перевіряючи доводи [PERSON] про те, що її вимушено було звільнитися за власним бажанням, суд виходить із розяснень, які містяться в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до якого, по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. [PERSON], в обгрунтування доводів про вимушений характер подачі заяви про звільнення за власним бажанням посилається на конфлікт, який виник між нею та головою Київської районної адміністрації Одеської міської ради [PERSON] Про наявність конфлікту між позивачем та [PERSON] показали в своїх показаннях і свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], допитані в судовому засіданні. Відмовляючи в позові, суд зауважує на тому, що позивач знаходилась у трудових відносинах із КП ЖКС «Чорноморський», директором якого є [PERSON], а тому суд не приймає до уваги доводи позивача про здійснення тиску на неї з боку керівництва Київської районної адміністрації Одеської міської ради, з яким трудового договору у [PERSON] не було. Крім того, позивач [PERSON], після закінчення строку попередження відповідача про звільнення за власним бажанням залишила роботу, отримала розрахунок у строк, передбачений ст. 116 КЗпП України, що підтверджується копією платіжної відомості № 27-б за лютий 2014 р., платіжними дорученнями та розрахунковим листком (т. 1 а. с. 79-84) та було визнано нею в судовому засіданні, а також розписалася в книзі обліку руху трудових книжок про отримання трудової книжки. Таким чином, [PERSON] не скористалася правом, наданим працівникові ч. 2 ст. 38 КЗпП України на продовження роботи після закінчення строку попередження про звільнення. При таких обставинах, суд вважає, що звільнення [PERSON] здійснено на законних підставах, а тому позовні вимоги про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди в звязку із незаконним звільненням задоволені бути не можуть. Надаючи правову оцінку позовним вимогам [PERSON] про стягнення середнього заробітку в звязку із затримкою видачі трудової книжки, і відмовляючи позивачу в задоволенні цих позовних вимог, суд керується наступним. Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, законодавцем передбачено стягнення середнього заробітку за умови наявності вини власника. Як вбачається із матеріалів справи, в день звільнення [PERSON] отримала трудову книжку, про що власноручно розписалася в книзі обліку руху трудових книжок (т. 1 а. с. 50). Актом, складеним 09.10.2014 року працівниками КП ЖКС «Чорноморський» зафіксовано факт знахідки трудової книжки [PERSON] в папці, яка знаходилась в ящику робочого столу позивача. 04.11.2014 року відповідачем було направлено оригінал трудової книжки на імя [PERSON] за адресою, по якій проживала позивач під час роботи в КП ЖКС «Чорноморський», та яка була зазначена в особовій картці позивача: [ADDRESS]. Вказану трудову книжку [PERSON] отримала тільки в судовому засіданні, яке відбулося 24.03.2016 року під час розкриття конверту, наданого суду позивачем. Надаючи оцінку цим обставинам, суд вбачає навмисні дії [PERSON] по неотриманню трудової книжки. Доводи [PERSON] про те, що працівником відділу кадрів відповідача трудову книжку [PERSON] надано не було спростовуються відсутністю в матеріалах справи звернень і заяв [PERSON] по питанню повернення їй трудової книжки. Заява позивача на імя відповідача щодо надання трудової книжки датовано 19.05.2014 р., вже після звернення позивача із позовом та після обговорення в судовому засіданні питання щодо місця знаходження трудової книжки. Крім того, в заяві [PERSON] просила надати їй трудову книжку, а не надіслати її на зазначену позивачем адресу. По питанню надання їй трудової книжки, [PERSON] особисто до відповідача не зверталась. Не зверталась [PERSON] до відповідача по питанню отримання трудової книжки і після повідомлення Прокуратури міста Одеси від 21.10.2014 р. за № 1679-14 про необхідність у робочі часи звернутись до КП ЖКС «Чорноморський» та отримати трудову книжку. Крім того, суд зауважує на тому, що наглядове провадження прокуратурою здійснювалось на підставі заяви [PERSON] від 13.10.2014 р., тобто вже після того, як трудова книжка позивача була знайдена. Надаючи оцінку діям відповідача по пересиланню трудової книжки позивача, суд вважає, що ці дії не ґрунтуються на вимогах Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29.07.93 р., відповідно до п. 4.2 якої пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Разом із цим, дії відповідача по пересиланню трудової книжки не спростовують факт того, що [PERSON] не зверталася до відповідача по питанню надання їй трудової книжки, а також не просила надіслати її на зазначену позивачем адресу. Виходячи із смислу ч. 4 ст. 235 КЗпП України затримка видачі трудової книжки перешкоджає працевлаштуванню працівника, а тому тягне обовязок власника виплатити працівнику середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, повязаного із затримкою видачі трудової книжки. Разом із цим, в судовому засіданні позивач зазначила, що вона працевлаштована, що також є підставою для відмови в задоволенні цих позовних вимог. При таких обставинах, суд вважає, що позов [PERSON] не ґрунтується на вимогах закону, є безпідставним та таким, в задоволенні якого належить відмовити.

Outcome: dismissed