Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся позивач із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання ордеру недійсним та виселення зазначаючи, що у 1989 році відповідач [PERSON] з родиною: дружиною [PERSON], сином [PERSON] був забезпечений з державного житлового фонду однокімнатною квартирою [ADDRESS]. Оскільки площа вказаної квартири нижче за рівень, визначений чинним законодавством, відповідачі продовжували знаходитись на обліку військовослужбовців, потребуючих поліпшення житлових умов у Одеському гарнізоні. Також позивач вказує, що 2002 року відповідача [PERSON] було звільнено з лав ЗСУ за станом здоров'я та включено до позачергової черги на отримання жилого приміщення із тим же складом сім'ї. В листопада 2012 року відповідачі підписали нотаріально посвідчене письмове зобов'язання звільнити вказане службове житло та здійснити зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою при отриманні нової квартири. 14.12.2012 року відповідачам було розподілено двокімнатну квартиру площею 54,4 кв. м. за адресою: [ADDRESS]. В березні 2013 року [PERSON] (на склад родини - 3-х особи) видано ордер [NUMBER] на заселення у вказану квартиру. Позивач зазначає, що незважаючи на отримання квартири [ADDRESS], в порушення вимог зобов'язання щодо здачі раніше займаного службового житла, відповідачі в 2011 році оформили право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS]. Вказане, на думку позивача, свідчить про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що потребують поліпшення житлових умов. З огляду на це, позивач вважає, що ордер [NUMBER] на заселення в квартиру [ADDRESS] в був виданий в порушення вимог чинного законодавства, тому він підлягає визнанню недійсним, а відповідачі, які вселились до житла на підставі такого документу підлягають виселенню з квартири. Також позивач просить стягнути з відповідачів на свою користь судовий збір у розмірі 119 гривень. Під час розгляду справи позивач неодноразово уточняв свої позовні вимоги, та в остаточній редакції просив суд визнати недійсним ордер [NUMBER] на заселення в квартиру [ADDRESS], виселити з вказаного житлового приміщення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача приймав участь при розгляді справи, подавав до суду уточнення позовних вимог, надав пояснення по суті справи, позовні вимоги в остаточній редакції підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. В судове засідання 28.01.2014 року не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин своєї неявки суду не повідомив, клопотань щодо розгляду справи у його відсутності або про відкладення судового засідання не подавав. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю у судове засідання не з'явився. Від нього до суду надійшла заява, згідно якої, він просить розглянути справу за своєї відсутності, просить відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог позивача з підстав, наведених у письмовому Запереченні проти позову, наданому до суду 25.11.2013 року. У запереченні проти позову представник відповідача [PERSON] посилається на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Вказує, що в межах статті 60 ЦПК України позивачем не надано доказів належності квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] до військового майна, на відсутність належних доказів того, що квартира [ADDRESS] є службовою. Представник акцентує увагу, що нотаріально посвідчене зобов'язання відповідачів звільнити квартиру [ADDRESS] не адресоване конкретній особі та отримане позивачем внаслідок обману відповідачів. Вказує, що позовна заява не зазначає конкретну норму права, яка регламентує підстави для визнання ордеру на квартиру недійсним, наполягає, що на момент отримання оскарженого ордеру відповідачі дійсно потребували поліпшення житлових умов, та не надавали жодних документів та інформації, яка не відповідає дійсності. З огляду на вказане представник просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Інші відповідачі по справі в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин своєї неявки суду не повідомили, клопотань щодо розгляду справи у їх відсутність або про відкладення судового засідання не подавали. Представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та представник залученого в якості третьої особи Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин своєї неявки суду не повідомили, клопотань щодо розгляду справи у їх відсутність або про відкладення судового засідання не подавали. У зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] з 11.07.1989 року проходив військову службу на посаді головного інженера 5697 військового представництва Міністерства оборони України. З 12.07.1989 р. [PERSON] з родиною: дружиною [PERSON], сином [PERSON] знаходився на обліку військовослужбовців, потребуючих поліпшення житлових умов в Одеському гарнізоні. 06 жовтня 1989 року на підставі Посвідчення [NUMBER] на право на заняття житлової площі, виданого Виконавчим комітетом Малиновської районної Ради народних депутатів на підставі рішення того ж органу № 689 відповідача забезпечені однокімнатною квартирою [ADDRESS], загальною площею 17 кв.м. Оскільки площа вказаної квартири нижче за рівень, визначений чинним законодавством, відповідачі продовжували знаходитись на обліку військовослужбовців, потребуючих поліпшення житлових умов у Одеському гарнізоні. Згідно Послужного списку 13.09.2002 року відповідача [PERSON] звільнено з лав ЗСУ за станом здоров'я, з вислугою 32 роки. 31.07.2002 року відповідача [PERSON] з родиною включено до позачергової квартирної черги управління та штабу Південного оперативного командування, на підтвердження чого наданий Витяг з протоколу № 6 засідання житлової комісії управління та штабу Південного оперативного командування від 25 вересня 2002 року. В січні 2011 року квартира [ADDRESS] приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 січня 2011 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради на підставі Розпорядження № 214901, зареєстроване і записане в реєстровій книзі за № 3-2832, власниками вказаної квартири на праві спільної часткової власності є відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] 20.11.12 р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] підписали Заяву про зобов'язання звільнити службове житло, що розташоване за адресою: [ADDRESS] та здійснити зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою при отриманні нової квартири, що підтверджено нотаріально. 14.12.2012 року [PERSON] на склад родини 3 особи розподілено двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Розподіл затверджений на засіданні житлової комісії управління Південного оперативного командування, оформлений Витягом з протоколу № 8 та Списком розподілу жилої площі для постійного проживання у Одеському гарнізоні. 14.03.2013 року Приморська районна адміністрація виконавчого комітету Одеської міської ради на підставі розпорядження того ж органу № 135 надала [PERSON] ордер [NUMBER] на заселення в квартиру [ADDRESS]. Згідно Довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та прописку № 1424 від 06.11.2013 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] На думку суду, вказані обставини свідчать, що при отриманні відповідачами житла не було порушено вимог чинного законодавства України. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно частини 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Стаття 118 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно статті 122 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Позивачем не надано доказів належності квартири [ADDRESS] до військового майна, або до службового житла. Матеріали справи свідчать, що розпорядження вказаним житлом здійснювалось Виконавчим комітетом Малиновської районної Ради народних депутатів на підставі рішення цього ж органу № 689. Вказане розпорядження на цей час не скасоване та не оскаржене в судовому порядку. Тому у суду не має підстав вважати, що вказана квартира має статус службового житла. Посвідчення [NUMBER] на право на заняття житлової площі від 06 жовтня 1989 року підтверджує, що квартира [ADDRESS] видана родині з трьох осіб та має площу17 кв.м. Статтею 47 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Тому надання [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказаної квартири не забезпечило родину житловою площею, у розмірі передбаченому чинним законодавством. Відтак суд бере до уваги посилання представника відповідача [PERSON] на наявність необхідності покращення житлових умов відповідачів на момент отримання квартири [ADDRESS]. Матеріали справи містять Свідоцтво про право власності на житло, видане 17 січня 2011 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради на підставі Розпорядження № 214901, за яким в результаті приватизації квартира [ADDRESS] знаходиться у спільній частковій власності відповідачів. Позивачем не надано доказів скасування чи оскарження вказаного свідоцтва, що, на думку суду, свідчить про правомірність приватизації вказаного житла та є доказом неналежності вказаного житла до службового. Площа наданої відповідачам квартири [ADDRESS] менша за встановлену законодавством норму жилої площі, що на думку суду, свідчить про правомірність включення відповідачів до позачергової квартирної черги управління та штабу Південного оперативного командування. Тому суд не бере до уваги посилання позивача про недостовірність поданих відповідачами відомостей щодо потреби в поліпшенні житлових умов. Відповідно до ст. 58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Статтею 59 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Позивачем не зазначено конкретну правову підставу, за якої суд має право визнати ордер, виданий суб'єктом владних повноважень на підставі розпорядження того ж органу недійсним. Матеріали справи не містять інформації про скасування або оскарження Розпорядження Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 135 про надання [PERSON] ордеру [NUMBER] на заселення в квартиру [ADDRESS]. Службових осіб Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради не притягали до відповідальності за порушення чинного законодавства при ухваленні вказаного рішення та видачі вказаного ордеру. Перелічене, на думку суду свідчить про правомірність оскаржуваного позивачем ордеру. В ході розгляду справи суд не знайшов підстав для визнання ордеру [NUMBER] недійсним, тому відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в цій частині. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР , громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власність на свій розсуд. Оскільки судом не встановлено правових підстав для визнання ордеру [NUMBER] на заселення в квартиру [ADDRESS] недійсним, суд не вбачає також правових підстав для виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] житла, якою вони володіють і користуються на правових засадах. Законодавство України стоїть на засадах захисту прав власника та не допускає жодних обмежень цих прав. Суд дійшов до висновку, що відповідачі проживають у вказаній квартирі на достатніх правових підставах, а відтак не підлягають виселенню із вказаного приміщення. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі вищевикладеного, даючи оцінку зібраним доказам, суд вважає, що позовні вимоги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси не підлягають задоволенню, тому що не доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами. Як вказує ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси залишені судом без задоволення, судові витрати понесені позивачем не можуть бути стягнені з відповідачів.

Outcome: dismissed