Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

До Рівненського міського суду Рівненської області звернувся [PERSON] з позовом до Управління поліції охорони в Рівненській області, про скасування наказу в частині звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.В обґрунтування позовних вимог вказав на те, що він працював на посаді водія автотранспортних засобів групи фізичної безпеки батальйону Управління поліції охорони у Рівненській області. Згідно наказу від 26 липня 2018 року «По особовому складу» № 51о/с, 25 липня 2018 року його було звільнено з займаної посади. Разом з тим, згідно норм чинного законодавства, роботодавець має зберігати місце роботи (посаду) і середній заробіток за працівниками, які уклали контракти про проходження військової служби, до закінчення особливого періоду. Оскільки на працівників, які проходять військову службу за контрактом, поширюється норма частин 3 і 4 ст. 119 КЗпП, їх звільнення на підставі п. 3 ст.\~36\~КЗпП (призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. 3 та 4 ст. 119 цього Кодексу) є незаконним та суперечить нормам КЗпП України. Таким чином, оскільки підстави для звільнення позивача згідно п. 3 ст.\~36\~КЗпП України відсутні, - відповідач незаконно, безпідставно та необґрунтовано звільнив позивача з займаної посади на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Також позивачем подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, в якій просить суд визнати причини пропуску строку поважними та поновити строк на звернення до суду. Зазначає, що отримав наказ про звільнення 01 серпня 2018 року. Разом з тим, за наказом командира військової частини [NUMBER] від 19 липня 2018 року № 59-РС позивача призначено на посаду старшини 2 навчальної роти 2 навчального батальйону. Наказом командира по військовій частині № [NUMBER] від 26 липня 2018 року № 173 позивача зараховано до списків особового складу військової частини. З вказаного дня [PERSON] перебуває у військовій частині [NUMBER] де здійснює постійне несення військової служби за посадою та знаходиться в казарменому положенні. 09 жовтня 2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого він заперечує проти задоволення позову та просить відмовити у їх задовленні. В обґрунтування відзиву зазначає, що під час звільнення [PERSON] в Україні не діяв особливий період, тобто даний працівник не підпадав під норму ч.3 ст. 119 КЗпП України, тому його було звільнено відповідно до ч.3 ст. 36 КЗпП України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов [PERSON] підтримав, просив його задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, з підстав викладених у відзиві. Також, вказував , що позивачем без поважних причин пропущено строк для звернення до суду за захистом своїх прав. Заслухавши представника позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу Управління поліції охорони в Рівненській області від 26 липня 2018 року «По особовому складу» № 51о/с звільнено згідно пункту 3 ст. 36 КЗпП України (вступом працівника на військову службу): [PERSON] , водія автотранспортних засобів групи фізичної безпеки батальйону Управління поліції охорони в Рівненській області, 25 липня 2018 року. Підставою винесення наказу витяг з наказу командира віськової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 26 липня 2018 року № 173, подання командира батальйону УПО від 26 липня 2018 року. 26 липня 2018 року [PERSON] відмовився отримувати трудову книжку та ознайомлюватися з наказом Управління поліції охорони в Рівненській області від 26 липня 2018 року № 51о/с , що підтверджується відповідним актом Витяг з наказу та трудову книжку [NUMBER] [PERSON] отримав 27 липня 2018, що підтверджується відповідними записами в особовій картці позивача № [NUMBER] (а.с. 25). Відповідно до ч. 1\~ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (Офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 233 дано в\~Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012). Водночас,\~ст. 234 Кодексу законів про працю України\~встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 19 липня 2018 року № 59-РС позивача призначено на посаду старшини 2 навчальної роти 2 навчального батальйону. Наказом командира по військовій частині № [NUMBER] від 26 липня 2018 року № 173 позивача зараховано до списків особового складу військової частини. З вказаного дня [PERSON] перебуває у військовій частині [NUMBER] де здійснює постійне несення військової служби за посадою та знаходиться в казарменому положенні. Тому, з урахуванням вищевказаного, суд вважає можливим поновити позивачу процесуальний строк на звернення до суду з позовною заявою до Управління поліції охорони в Рівненській області про скасування наказу в частині звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, - оскільки він був пропущений з поважних причин. Судом встановлено, що 19 липня 2018 року [PERSON] уклав з Міністерством Оборони України в особі: командувача військ оперативного командуванн «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України генерал-майора [PERSON] . Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського, старшинського складу. Вказаний Контракт укладений на 3 роки, а згідно п. 8 Контракту, Контракт укладено під час дії особливого періоду (а.с.11-14). Відповідно до витягу з наказу Управління поліції охорони в Рівненській області від 26 липня 2018 року «По особовому складу» № 51о/с [PERSON] , водія автотранспортних засобів групи фізичної безпеки батальйону Управління поліції охорони в Рівненській області, 25 липня 2018 року звільнено згідно пункту 3 ст. 36 КЗпП України (вступом працівника на військову службу). Вищевказані обставини не оспорювалися та були визнані сторонами у справі, а тому, доказуванню ці обставини не підлягають на підставі ч. 1\~ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Позивач вважає дії відповідача, щодо його звільнення з займаної посади на підставі п. 3 ст.\~36\~КЗпП України (призов на військову службу), під проходження ним військової служби у Збройних Силах України під час дії особливого періоду, протиправними. Відповідач, в свою чергу, заперечує проти таких тверджень позивача, та вважає свої дії законними. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, Законом України\~від 20\~травня 2014\~року №\~1275-VII (далі Закон № 1275-VII) «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесені зміни до чинних законодавчих актів України, у тому числі КЗпП України, КУпАП, ПК України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»,Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»,Закону України\~«Про збір\~та облік\~єдиного внеску\~на загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування» тощо. Пунктом 2\~Прикінцевих положень\~указаногоЗакону\~№ 1275-VII поширено дію частин 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини 3\~ст.\~2\~Закону України\~«Про пенсійне\~забезпечення осіб,\~звільнених з\~військової служб,\~та деяких\~інших осіб» та ч. 3\~ст.\~119\~КЗпП України (в редакції цього Закону) на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі\~Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію». Відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Отже, для вирішення питання про наявність у позивача права на гарантії, передбачені вказаною нормою трудового законодавства, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України\~«Про оборону\~України» від\~06\~грудня 1991\~року №\~1932-XII (далі Закон № 1932-XII), «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII), «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII), «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. Статтею 2\~Закону №\~1932-XII встановлюється, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони. Статтею 3\~Закону №\~1932-XII передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Статтею 1\~Закону №\~3543-XII дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації. Зокрема встановлено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ i організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обовязку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час i частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Із змісту приведених визначень вбачається, що вони дають чітке поняття початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення. За таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за\~ст.\~5\~Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу. Крім того, мають бути враховані рішення Ради національної безпеки і оборони України, яка відповідно до\~ст. 7 Закону № 1932-XII, наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зокрема, Рада національної безпеки, згідно зі\~ст.\~3\~Закону України\~«Про Раду\~національної безпеки\~і оборони\~України» від\~05\~березня 1998\~року №\~183/98-ВР (далі Закон № 183/98-ВР) вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України а також, у відповідності до ст.\~4\~цього Закону приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зазначені рішення згідно зі ст.\~10\~Закону №\~183/98-ВР вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання. Так, мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ i організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацій i штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу. Тобто, особливий період закінчується прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Закон №\~2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.\~Ст.\~1\~цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Ст.\~2\~Закону №\~2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоровя і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Статтею 19\~Закону №\~2232-XII встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби, як військовослужбовцями чоловічої так і жіночої статі з додержанням умов, передбачених ст. 20 цього Закону, якою встановлено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби. Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу. З матеріалів справи вбачається, що трудовий договір з позивачем припинено на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Разом з тим, 19 липня 2018 року [PERSON] уклав з Міністерством Оборони України в особі: командувача військ оперативного командуванн «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України генерал-майора [PERSON] . Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського, старшинського складу. Вказаний Контракт укладений на 3 роки, а згідно п. 8 Контракту, Контракт укладено під час дії особливого періоду (а.с.11-14). Таким чином позивач до теперішнього часу проходить службу в лавах Збройних Силах України за контрактом, строк дії якого ще не сплив, оскільки рішення про закінчення особливого періоду, який був оголошений в Україні з 18 березня 2014 року, Президентом України не ухвалювалось. За наявності особливого періоду та кризової ситуації ч. 3\~ст.\~119\~КЗпП України гарантує право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади в Управління поліції охорони в Рівненській області. Рішень про демобілізацію усіх призваних на службу військовослужбовців, в тому числі тих, які проходять таку службу за контрактом, та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач був звільнений відповідачем незаконного. Згідно з ч. 1\~ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Тому, суд вважає необхідним визнати протиправним звільнення [PERSON] згідно наказу Управління поліції охорони в Рівненській області від 26 липня 2018 року «По особовому складу» № 51 о/с 25 липня 2018 року та поновити позивача на роботі в Управлінні поліції охорони в Рівненській області на посаді водія автотранспортних засобів групи фізичної безпеки батальйону Управління поліції охорони в Рівненській області з 26 липня 2018 року. При цьому, згідно з ч. 2\~ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В силу абз. 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з абз. 1 п. 8 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів. Таким чином, обчислення середньої заробітної плати судом повинно здійснюватися відповідно до абз. 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати. Виходячи з вищенаведеного, попередніми відпрацьованими місяцями роботи позивача є травень-червень 2018 року, його заробітна плата становить 13085,45 грн. (за 61 робочий день). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 214,52 грн. (відповідно до довідки № 13 від 07 лютого 2019 року про середню заробітну плату.). Період невиплати середньої заробітної плати\~ становить з 26 липня 2018 року по день ухвалення рішення та складає 138 днів Таким чином, розмір середнього заробітку позивача за весь час вимушеного прогулу складає 29603грн. 76 коп., яка вирахувана наступним чином: 214 грн. 52 коп. (середньоденна заробітна плата) х 138 (кількість робочих днів вимушеного прогулу) = 29603 грн. 76 коп. При цьому, у пункті 6 (абз.5)\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~13\~від 24\~грудня 1999\~року «Про\~практику застосування\~законодавства про\~оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з п.\~171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 26 липня 2018 року по 11 лютого 2019 у розмірі 29603 грн. 76 коп. без утримання податку з доходів й інших обов`язкових платежів. При цьому, відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді водія автотранспортних засобів групи фізичної безпеки батальйону Управління поліції охорони в Рівненській області та стягнення з Управлінні поліції охорони в Рівненській області на користь [PERSON] середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, але не більше ніж за 1 місяць. Згідно п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від плати судового збору при зверненні до суду. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1409 грн. 60 коп.

Outcome: approved