Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 08.08.2016 року звернувся позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 06.09.2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач отримав від відповідача грошові кошти в сумі 10 000 доларів США на умовах повернення за вимогою, але не раніше 06.01.2014 року зі сплатою щомісячно 3% від суми позики за користування грошовими коштами. Згідно п. 5 договору позики у випадку прострочення позичальником кінцевого строку погашення боргу останній зобовязаний сплатити позикодавцеві пеню в розмірі 1% від суми непогашеного боргу за кожен день прострочки, починаючи з наступного дня після спливу 10-ти денного строку з дня отримання позичальником вимоги про повернення боргу по день остаточного розрахунку, що не звільняє позичальника від повернення позикодавцеві всієї отриманої за договором суми. Стягнута згідно даного пункту договору з позичальника пеня в рахунок погашення боргу не зараховується та сплачується позичальником понад належну до повернення суму боргу. Позивач вважає зазначений пункт договору недійсним внаслідок порушення такої засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, а також внаслідок безпідставного використання різних правових інститутів шляхом їх простого змішання, в звязку з чим просить визнати п. 5 договору позики недійсним. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заяву позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи на відсутність підстав для задоволення позовних та повну відповідність умов договору позики діючому законодавству. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого відповідач надав позивачеві на невизначений строк грошові кошти в сумі 10 000 доларів США на умовах повернення за першою вимогою, але не раніше 06.01.2014 року зі сплатою щомісячно 3% від суми позики за користування грошовими коштами. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою від 06.09.2013 року та не заперечується сторонами. Згідно п. 5 договору позики у випадку прострочення позичальником кінцевого строку погашення боргу, зазначеного в п. 2 договору, тобто після закінчення 10-ти денного строку від дня отримання вимоги про повернення грошових коштів, останній зобовязаний відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити позикодавцеві пеню в розмірі 1% від суми непогашеного боргу за кожен день прострочки, починаючи з наступного дня після спливу 10-ти денного строку з дня отримання позичальником вимоги про повернення боргу по день остаточного розрахунку, що не звільняє позичальника від повернення позикодавцеві всієї отриманої за договором суми. Стягнута згідно даного пункту договору з позичальника пеня в рахунок погашення боргу не зараховується та сплачується позичальником понад належну до повернення суму боргу. У звязку з невиконанням позичальником своїх обовязків з повернення суми позики, позикодавець звернувся до суду з заявою про стягнення заборгованості за оскаржуваним договором позики та аналогічним договором позики від 13.09.2013 року, за наслідками розгляду якої Київським районним судом м. Одеси прийнято заочне рішення від 05.07.2016 року про задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 2\~687293, 42 грн. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. з ст.509 ЦК України зобовязання має грунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. При вирішенні справи по суті суд враховує висновки Верховного суду України щодо практики застосування ст. 625 ЦК України та зазначає, що приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Якщо в договорі позики чи кредитному договорі встановлено збільшення розміру процентів у звязку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування позикою (кредиту), слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК. До того ж, називаючи такий вид відповідальності пенею, сторонами було зазначено, що така відповідальність застосовується саме згідно вимог ст. 625 ЦК України як відповідальність за порушення грошового зобовязання. Тож суд зазначає, що незалежно від назви відповідальності, її суть чітко визначена та не підлягає подвійному трактуванню, оскільки мається на увазі виключно відповідальність за порушення грошового зобовязання у виді сплати відсотків, встановлених за домовленістю сторін. Також суд відхиляє посилання позивача на встановлення в договорі іншого способу обчислення процентів річних ніж передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу?3%/365(кількість днів у році) ? кількість днів прострочення, якій відповідають встановлені сторонами умови п. 5 договору позики. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Неустойка має подвійну правову природу - до настання строку виконання зобовязання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобовязання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобовязання боржником. Суд приходить до висновку, що посилання позивача на штучне змішане використання різних правових інститутів не знайшло свого підтвердження оскільки позивачем помилково ототожнено відповідальність, встановлену п. 5 договору з таким способом забезпечення виконання зобовязання як пеня, до вимог про стягнення якої застосовується спеціальна позовна давність в один рік, згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України. Додатково суд зазначає, що ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено можливість зменшення розміру неустойки за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, закріплено право позичальника на зменшення розміру пені, яке він має право реалізувати, якщо вважатиме, що її розмір є занадто великим, що в свою чергу є гарантією дотримання вимоги справедливості.

Outcome: dismissed