Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

До суду 11 червня 2019 року надійшов позов [PERSON] , пред`явлений до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третьої особи [PERSON] , згідно якого просив скасувати розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №252 від 07.06.2019 року «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дітей, малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , для їх тимчасового виїзду за межі України». В обґрунтування позову посилався на те, що 07 червня 2019 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було прийнято розпорядження №252 «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дітей, малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , для їх тимчасового виїзду за межі України», яке між тим на думку позивача прийнято з порушенням встановленого порядку та порушує права позивача як батька дітей з огляду на наступне. Вказував, що із ним як батьком дітей службою у справах дітей не було проведено бесіда. Вказував, що [PERSON] не було надано до пакету документів підтвердження щодо відправлення листа згідно з вимогами передбаченими абз.1 ч.5 ст. 157 СК України. Також оскаржуване розпорядження вважає незаконним із огляду на те, що відповідачу було відомо про існування судового спору та винесено судового рішення від 10.10.2018 року у справі №522/9916/17, згідно якого встановлено, що [PERSON] порушувала норм сімейного законодавства та чинила перешкоди [PERSON] у спілкуванні із дітьми та їх вихованні. Додатково вказував, що він як батько дітей завжди піклується про них, забезпечує дітей всім необхідним для нормального життя, розвитку та виховання, та має бажання приймати участь у вихованні дітей, а тому не має наміру чинити перешкоди [PERSON] у виїзді разом із дітьми за межі України із метою відпочинку, участі у змаганнях та ін.. Окрім того, він матеріально забезпечує [PERSON] при здійсненні нею подорожей із дітьми. Вважає, що [PERSON] бажає скористатись наданим висновком саме для виїзду з дітьми на тимчасово окуповану територію до м. Донецька, що на думку позивача буде небезпечним для життя і здоров`я дітей. За викладених обставин звернувся до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 19 червня 2019 року провадження у справі було відкрито. До суду 04.07.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого позовні вимоги не визнали та просили відмовити з огляду на те, що відповідно до пакету та висновку, які надійшли зі служби у справах дітей Одеської міської ради від 22.05.2019 року №07/4790/2 було встановлено, що малолітні діти проживають разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] надав доповнення до заяви [PERSON] , де зазначив, що не заперечує щодо виїзду малолітніх дітей за кордон, але бажає бути проінформованим куди і на якій термін малолітні діти виїжджають. На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, яке відбулося 06.06.2019 року, розглядалось питання щодо затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дітей, малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , для їх тимчасового виїзду за межі України, за участю батька та матері дітей. [PERSON] підтвердив, що не заперечує проти виїзду дітей за кордон, але хоче знати куди і на який термін діти виїжджають. Вказував, що на підставі висновку служби у справах дітей Одеської міської ради, пояснень батьків дітей, за відсутності рішення суду щодо визначення місця проживання дітей з іншим із батьків, діючи в інтересах дітей, згідно вимог чинного законодавства комісія з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради підтвердила висновок служби у справах дітей Одеської міської ради від 25.06.2019 року №07/4790. Вважає, що вони діяли у відповідності та згідно вимог чинного законодавства (а.с.21-44). 08.07.2019 року підготовче засідання було відкладено на 22.07.2019 року з наданням адвокату позивача часу для подання відповіді на відзив протягом 15 днів, а також у зв`язку з неявкою третьої особи. 22 липня 2019 року до суду надійшли письмові пояснення від представника третьої особи адв. Нестеренко Н.В. (а.с.58-61), згідно яких просили відмовити у задоволенні позову за його безпідставності. 22.07.2019 року підготовче засідання було відкладено на 06.09.2019 року з встановленням позивачу строку на подання заперечень на пояснення третьої особи і встановлення строку у випадку подання відповіді на відзив у строк 10 днів. Ухвалою суду від 06.09.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 06.11.2019 року. У судовому засіданні 06.11.2019 року були присутні представники сторін: позивача адв. Мастістий І.А., відповідача [PERSON] , третьої особи [PERSON] .. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на його незаконність, таким, що порушує права позивача як батька дітей, та що прийнятий із порушенням діючого законодавства та зазначив, що заява матір`ю була подана з метою вивезення дітей на неконтрольовану Україною територію до м.Донецьк без його згоди. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти вимог позивача та просила відмовити. Посилалась на те, що пд. час прийняття оскаржуваного розпорядження був присутній позивача та його думка як батька була вислухана. Окрім того, спірне розпорядження стосується лише поїздок матері з дітьми за межі України, а тимчасово окупована територію такою не являється та відноситься до території України. Представник третьої особи у судовому засіданні підтримала пояснення представника відповідача зазначила, що матір зверталась с заявою до органу опіку з метою поїздки з дітьми за кордон та заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити із урахуванням їх письмових пояснень. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Із матеріалів справи судом встановлено, що у сторін [PERSON] та [PERSON] від спільного шлюбу є спільні діти: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з мамою. Згідно рішення Селидівського міського суду Донецької області від 07.08.2017 року (справа 242/4979/16-ц) шлюб між сторонами було розірвано. Діти зареєстровані та проживають разом із матір`ю [PERSON] за адресою її реєстрації: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулась до Служби у справах дітей Одеської міської ради с заявою про надання розпорядження про затвердження місця проживання дітей разом з нею, з метою організації відпочинку дітей за кордоном. 07 червня 2019 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було прийнято розпорядження №252 «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дітей, малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , для їх тимчасового виїзду за межі України». Згідно даного розпорядження Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, розглянувши висновок служби у справах дітей Одеської міської ради від 22.05.2019 року №07/4790/2, заяву [PERSON] та документи, передбачені п. 72-1 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866, беручи до уваги відсутність інформації про наявність рішення суду про визначення місця проживання дітей із іншим з батьків або відкриття провадження щодо визначення місця проживання дітей, вирішила затвердити висновок служби у справах дітей Одеської міської ради про підтвердження проживання дітей, малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , для їх тимчасового виїзду за межі України разом із матір`ю [PERSON] .. Також було проведено обстеження житлово-побутових умов місця проживання дітей з матір`ю, що підтверджується відповідним Актом 14.05.2019р. Зазначеним рішенням не визначено конкретної країни слідування. Рішення відповідача набрало законної сили 21.06.2019р. та діє протягом одного року з дня набрання ним законної сили. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Так, відповідно до вимог абзацу 1 ч.5 ст.157\~СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Право одного із батьків, з яким проживає дитина, самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, встановлено законом, а не надано оскаржуваним рішенням виконавчого комітету. Пунктом 72-1 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 24\~вересня 2008\~р.\~N\~866 (надалі в тексті рішення Порядок), передбачено перелік документів, які має подати до служби у справах дітей за місцем проживання дитини для підтвердження місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України з метою, визначеною частиною п`ятою статті 157\~Сімейного кодексу\~України (лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей), той з батьків, з ким проживає дитина. Служба у справах дітей за результатами розгляду зазначених документів, відвідування дитини за місцем її проживання, проведення бесіди з тим із батьків, хто проживає окремо від дитини (у разі можливості її проведення), або бесіди з дитиною, яка досягла 14 років, готує висновок про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України за формою згідно до додатком 13 та один з таких проектів рішень/розпоряджень районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади: про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України; про відмову у затвердженні такого висновку. Пунктом 72-1 Порядку також передбачено виключний перелік підстав для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду, як то неподання заявником документів, передбачених цим пунктом або наявність рішення суду, в якому визначено місце проживання дитини з іншим із батьків або відкриття провадження у справі щодо визначення місця проживання дитини. Підстави для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду та які б порушували цивільне або сімейне право позивача, судом не встановлені. Посилання позивача на те, що при виїзді дітей за межі України, він буде позбавлений можливості з дітьми зустрічатися та брати участь у її вихованні, суд до уваги не бере. Суд виходить з того, що загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями141,150,153,155\~СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9\~Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Окрім того, наявність між батьками спору щодо участі у вихованні дітей не перешкоджає вирішенню питання про виїзд дітей за межі України в порядку, передбаченому ч.5 ст.157 СК України. З огляду на викладене суд не приймає до уваги посилання сторони позивача на неврахуванням відповідачем рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2018 року, винесено по справі №522/9916/17 за розглядом позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Приморської районної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення порядку участі у вихованні дітей, яким позов [PERSON] було задоволено частково. Також, суду не надано доказів щодо того, що відповідачем було порушено норми чинного законодавства при прийнятті оскаржуваного розпорядження та [PERSON] було надано неповний пакет документів. На підставі викладеного судом не встановлено порушення відповідачем цивільних або сімейних прав позивача прийняттям оскаржуваного розпорядження №252 від 07.06.2019 року. При цьому, суд враховує, що при вирішенні питання щодо надання дозволу на виїзд дітей за межі України позивач як батько дітей був присутній на засіданні комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та не заперечував проти надання такого дозволу. Суд вбачає, що дане розпорядження Приморська районна адміністрація Одеської міської ради було прийнято із урахуванням пояснень батьків дітей, що підтверджується копією витягу з протоколу №3 засідання комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 06.06.2019 року, та згідно якого позивач як батько дітей не заперечував проти виїзду дітей за кордон, проте повідомив, що хоче знати куди і на який термін діти виїжджають, та комісією було зобов`язано [PERSON] за тиждень до виїзду дітей сповіщати батька дітей про виїзд дітей за межі України, а у разі неможливості сповіщати службу у справах дітей Одеської міської ради для подальшого сповіщення [PERSON] .. Окрім того, посилання позивача як на підставу для скасування спірного розпорядження те, що [PERSON] має намір виїхати із дітьми до своїх батьків на тимчасово окуповану територію у м. Донецьк суд вважає неналежними та такими, що не мають значення, оскільки погоджується з доводами сторонами відповідача, що зазначене територія відноситься до території України та дія спірного розпорядження на неї не розповсюджується. У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). На підставі викладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного розпорядження, тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову відповідно до вимог ст.141\~ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed