Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

До суду 13.01.2020 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа ТОВ «Кей-колект», про усунення перешкод в праві користування та розпорядження майном шляхом визнання таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням. Згідно обґрунтування позовних вимог, 23 грудня 2019 року між [PERSON] та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., за реєстраційним номером 6308, за умовами якого ТОВ «Кей-Колект» продало, а позивачка придбала нерухоме майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] . Отже, єдиним власником квартири є позивачка, проте на час подання позову у ній значиться зареєстрованим [PERSON] , [INFO] .. При цьому, відповідач вже довгий час у квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує та фактично ніякого відношення до квартири не має. За викладених обставин позивачка звернулась до суду з дійсним позовом та просила усунути перешкоди у праві користування та розпорядження майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням. До суду 22.01.2020 року надійшла відповідь щодо місця реєстрації відповідача. Ухвалою суду від 29.01.20 року справу провадження по справі відкрито та справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 02.03.2020 року. Через неявку сторін розгляд справи 02.03.2020 року, 14.04.2020 року відкладався. У підготовче засідання 09.06.20 року сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Представник позивача - [PERSON] надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності. Також надійшла заява представника третьої особи, згідно якої також просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги визнали та не заперечували проти їх задоволення. Ухвалою суду від 10.06.2020 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті на 15.07.2020 року. Через неявку сторін розгляд справи 15.07.2020 року був відкладений на 03.11.2020 року. У судове засідання 03.11.2020 року сторони по справі не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Від представник позивача - [PERSON] надано заяву про проведення судового засідання без участі представника позивача, також представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Інші учасники процесу причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Поштова кореспонденція, направлялась відповідачу на адресу його реєстрації. Причини неявки відповідач суду не повідомив, жодних клопотань до суду не заявляв, заяв по суті справи не надав. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням ним відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності сторін, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення суду є 13.11.2020 року. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Із матеріалів справи судом встановлено, що 23 грудня 2019 року між [PERSON] та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., за реєстраційним номером 6308, за умовами якого ТОВ «Кей-Колект» продало, а позивачка придбала нерухоме майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності було зареєстровано за позивачем 23.12.2019 року, про що свідчить витяг із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.12.2019 року (а.с.8). Отже, єдиним власником квартири є позивачка. Проте на час подання позову у вказаній квартирі зареєстрований p 0./02.2000р. [PERSON] , [INFO] , який у свою чергу не є родичем позивача та не був колишнім власником спірної квартини. Згідно позовної заяви, що не спростовано у свою чергу відповідачем, [PERSON] вже довгий час у квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує та фактично ніякого відношення до квартири не має. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом статті 391 ЦК України власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, підстав відступити від зазначеного висновку не встановлено. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, у постанові від 19 серпня 2020 року по справі № 639/6295/16-ц. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Суд вбачає, що реєстрація місця проживання [PERSON] , [INFO] , у квартирі, належній позивачу, перешкоджає останній вільно розпоряджатись та користуватися нею. У свою чергу, відповідач не був родичем ні позивача, ні колишнього власника. Отже, суд погоджується із доводами позовної заяви із приводу того, реєстрація місця проживання відповідача в квартирі позивачки порушує її законні права та інтереси та останні підлягають судовому захисту. На підставі викладеного,

Outcome: approved