Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовною заявою до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про застосування наслідків нікчемної умови правочину, в якій просив стягнути з відповідача сплачену комісію за обслуговування кредиту за кредитним договором № GP № 4520039 від 17.05.2013 в сумі 10161 грн. 57 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17 травня 2013 року між позивачем та АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є відповідач, підписано пропозицію укласти договір, та укладено договір № GP-4520039. П. 2.4 пропозиції встановлено сплату щомісячної комісії на користь відповідача за обслуговування кредиту у розмірі 2,10 % від загальної суми кредиту, що становить 1049 грн. 99 коп. Посилаючись на умови абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», вважає що банк не мав права встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту комісію за обслуговування кредиту. Позивач вважає, що за період від укладення кредитного договору до 19.03.2014 ним безпідставно сплачено 10161 грн. 57 коп. комісії за обслуговування кредиту на користь відповідача. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 листопада 2019 року, головуючим суддею у справі визначено [PERSON]. 20 березня 2020 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2021 року № 1321 призначено повторний авторозподіл справи у зв`язку з відставкою судді [PERSON] . Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2021 року, головуючим суддею у справі визначено Рибалку Ю.В. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Представником відповідача надано суду заяву про невизнання позовних вимог та застосування строку позовної давності до позовних вимог, у зв`язку з тим, що при укладені кредитного договору - 17.05.2013, позивач був ознайомлений з усіма умовами кредитного договору, натомість звернувся до суду з даною позовною заявою у 2019 році, тобто через шість років після укладання кредитного договору, а тому, у відповідності до ст. 256 ЦК України, пропустив трирічний строк звернення до суду. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 17 травня 2013 року між позивачем та АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк», підписано пропозицію укласти договір, та укладено договір № GP-4520039. Відповідно до умов кредитного договору , банком надано позивачу кредитні кошти на споживі цілі в сумі 49999 грн. 66 коп. зі сплатою 13 % річних, з кінцевим строком повернення 18.05.2017. Пунктом 2.4 пропозиції встановлено сплату щомісячної комісії на користь банку за обслуговування кредиту у розмірі 2,10 % від загальної суми кредиту, що складає 1049 грн. 99 коп. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України № 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу статті 228 ЦК України нікчемними. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Отже, суд приходить до висновку, що положення п. 2.4 спірного кредитного договору про сплату комісії за надання кредиту є нікчемними в силу ст. 228 ЦК України. А тому, застосування наслідків нікчемної умови правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої комісії за обслуговування кредиту підлягають задоволенню. Разом з тим, розглядаючи заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі 6-75цс15 перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у ч. 1 ст. 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі 6-152цс14 для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Враховуючи, що оспорюванний договір був підписаний сторонами 17 травня 2013 року, тобто з вказаного строку позивач довідався про порушення свого права, то саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності тривалістю у 3 роки та закінчується, відповідно, 17 травня 2016 року. І лише у вказаний строк позивач мав право на пред`явлення вказаного позову, оскільки [PERSON] безпосередньо був обізнаний про порушення його прав, що стверджується укладеним договором та в нього була об`єктивна можливість знати про обставини порушення його прав. Однак, з позовом про застосування наслідків нікчемної умови правочину позивач звернувся 29 листопада 2019 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, та враховуючи заявлене представником відповідача клопотання про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed