Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до Новоолександрівської територіальної громади в особі Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, третя особа Запорізька районна державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Позивачі в позовній заяві просять визнати за [PERSON] ( [INFO] , місце реєстрації та проживання: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) право власності в порядку спадкування за законом на 1/ 2 частки на земельну ділянку площею 5,56 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області (Григорівської сільської ради), та за [PERSON] ( [INFO] , місце реєстрації та проживання: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) право власності в порядку спадкування за законом на 1/ 2 частки на земельну ділянку площею 5,56 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області (Григорівської сільської ради), яка залишилось після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та належала йому на праві приватної власності на підставі Державного акту ІІ-ЗП № 034630, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 46, виданого 23.10.2002 року, на підставі розпорядження Запорізької райдержадміністрації від 11.10.2020 року № 4/140. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що [INFO] помер чоловік [PERSON] та батько [PERSON] - [PERSON] . Померлий [PERSON] по день своєї смерті проживав разом із позивачами. Позивачі звернулися до Запорізької районної державної нотаріальної контори та 17.07.2003 року була заведена спадкова справа № 2862782 (номер у Спадковому реєстрі), номер у нотаріуса 360. До складу спадкового майна після померлого увійшла земельна ділянка площею 5,56 га, яка знаходиться на території Григорівської сільської ради (на теперішній час це Новоолександрівська сільська рада) Запорізького району Запорізької області, яка належала померлому відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗП № 034630, який було видано 23.10.2002 року та зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 46. Інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом немає. Вже після звернення до нотаріальної контори, позивачами з`ясовано, що [PERSON] вже було набуто право власності на земельну ділянку, що оформлено відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗП № 034630, який було видано 23.10.2002 року та зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 46. Але оригінал Державного акту [PERSON] було втрачено за невідомих Позивачам обставин ще за його життя. Позивачі звернулися до нотаріуса Запорізької районної державної нотаріальної конторою з метою отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку було відмовлено, у зв`язку з тим, що відсутній Державний акт на право приватної власності на землю; що відповідно до пунктів 4.12, 4.14, 4.15, 4.18, пункту 5 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, та запропоновано звернутися спадкоємцям до суду, 25.05.2021 року за вих. № 606/02-31 державним нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори Кравцовою Л.М. винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Так як [PERSON] (спадкодавець) помер, отримати дублікат чи іншу копію Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗП № 034630 [PERSON] , який було видано 23.10.2002 року та зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 46, не можливо, внести до Держаного реєстру нерухомого майна інформацію про право власності, також не можливо. Представником позивачів з метою отримання іншої копії були зроблені запити до територіального відділу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області та Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області. Згідно отриманих відповідей встановлено, що згідно відомостей книги реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки, за [PERSON] зареєстрована земельна ділянка площею 5,56 га, розташована на території Запорізького району (колишня Григорівська сільська рада) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; Державний акт на право власності на земельну ділянку № 034630 від 23.10.2002 року зареєстрований за № 46. Тобто у позивачів відсутня можливість отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, та оформити право власності на неї відповідно, окрім звернення до суду. В судове засідання належним чином повідомлені про дату,час та місце розгляду справи позивачі [PERSON] та [PERSON] не з`явились. Від представника позивачів адвоката Іваниці О.О. надійшло клопотання про підтримку позовних вимог та розгляд справи за відсутності позивачів. Представник відповідача Новоолександрівської територіальної громади в особі Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Клопотань не заявлялося, відзиву на позовну заяву не надано, скориставшись своїми процесуальними правами на власний розсуд. Представник третьої особи Запорізької районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про дату,час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В листі № 1297/02-14 від 28.09.2021 просить розглянути справу за їх відсутністю. На виконання ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 08.09.2021 року, нотаріальною конторою надано копїї матеріалів спадкової справи яка заведена після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Також, згідно наданих матеріалів наявний ще однин спадкоємець на час відкриття спадщини, батько померлого, [PERSON] , який проживав окремо від спадкодавця, але ним не використано свого права на прийняття спадщини, доказів прийняття спадщини чи вступу у володіння спадковим майном не надано, отже спадщина ним неприйнята, інших спадкоємців, окрім [PERSON] , [PERSON] , ні за законом, ні за заповітом немає. Розглянувши матеріали справи, дослідивши усі докази у сукупності, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями за законом першої черги є в рівних частках діти, батьки та дружина(чоловік) померлого. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч. 1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. За ст. 86 Земельного Кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно частини 1 ст. 87 Земельного кодексу України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду та при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами. Відповідно до п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який діє з 01.01.2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Як було визначено ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно ст. 527 ЦК УРСР, який діяв до 01.01.2004 року, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ст. 529 ЦК УРСР, який діяв до 01.01.2004 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно ст. 548 ЦК УРСР, який діяв до 01.01.2004 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, який діяв до 01.01.2004 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 561 ЦК УРСР, який діяв до 01.01.2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно абз. 1 п. 117 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.07.1994 року за № 152/361 (яка діяла на час смерті відкриття спадщини) видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. Частиною 1 ст.1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно зі ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п. 23 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в листі «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. (п.3.1) та ст. 392 Цивільного кодексу України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] та батько позивача [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується наданим суду свідоцтвом про його смерть серія [NUMBER] , виданого Григорівською сільською радою Запорізького району Запорізької області 09.06.2003 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Підтвердженням того, що померлий [PERSON] був чоловіком позивачки [PERSON] є свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] від 27.10.1990 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Підтвердженням того, що померлий [PERSON] був батьком позивача [PERSON] є свідоцтво про народження [NUMBER] від 05.09.1995 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Судом встановлено, що померлий [PERSON] по день своєї смерті проживав разом із позивачами, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 18.05.2021 № 445, що відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР являється підтвердженням фактичного прийняття спадщини. Із матеріалів копії спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , наданої суду Запорізькою районною державною нотаріальною конторою вбачається, що [PERSON] своєчасно та належним чином прийняла спадщину, відкриту після смерті чоловіка, та в інтересах [PERSON] , як його законний представник, оскільки він на час відкриття спадщини був неповнолітнім, про що вона надала нотаріусу відповідну заяву. Однак, оформити спадкові права в нотаріальному порядку позивачі не мають можливості, тому, що їм 25.05.2021 року була видана державним нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори Кравцовою Л.М. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка мотивована тим що відсутній Державний акт на право приватної власності на землю; що відповідно до пунктів 4.12, 4.14, 4.15, 4.18, пункту 5 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, та запропоновано звернутися спадкоємцям до суду. Відповідно до п.3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається: «При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Судом з наданих позивачами документів встановлено, що померлим [PERSON] при житті вже було набуто право власності на земельну ділянку, що оформлено відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗП № 034630, який було видано 23.10.2002 року та зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 46, але оригінал Державного акту [PERSON] було втрачено за невідомих позивачам обставин ще за його життя. А отже позивачі, як його спадкоємці, мають право на його спадкування згідно закону. Однак, враховуючи те, що правовідносини виникли до 01.01.2004 року ( тобто час відкриття спадщини у 2003 році), згідно із ч. 6 ст. 86 ЦК УРСР відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. За положеннями ст. 86 ЦК УРСР та ст.2 Закону України «Про власність» ( у редакції, чинній на час відкриття спадщини) право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 12 Закону України від 07.02.1991 року «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, громадянин набуває права власності в тому числі на майно, одержане внаслідок успадкування. Відповідно до ст. 49 зазначеного Закону володіння майном вважається правомірним, якщо інше не було встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Відповідно до ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно зі ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини, виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України (в редакції на час смерті спадкодавця та відкриття спадщини), право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно ч. 1 ст. 79 ЗК України (в редакції на час смерті спадкодавця та відкриття спадщини), земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» (який діяв на час смерті спадкодавця та отримання у власність ним земельної ділянки), об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Згідно ч. 4 ст. 19 вказаного Закону, право приватної власності може бути передано у спадщину громадянам. Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрації по справі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що об`єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи, що відсутність правовстановлюючого документа на земельну ділянку на ім`я спадкодавця перешкоджає реалізації спадкових прав позивачам, а у позасудовому порядку вони позбавлені можливості реалізувати своє право на спадщину після смерті чоловіка та батька з огляду на наявність відмови нотаріуса, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Але згідно зазначеного позивачами у позовній заяві, витрати понесені ними з подачею позовної заяви та розгляду справи, що складаються з суми судового збору, позивачі залишають за собою. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved