Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON] з позовом, який уточнювався в процесі судового розгляду (т.1 а.с.2-3,212), з вимогою до відповідача [PERSON] щодо: - визнання автомобіля «МІТСУБІШІ» 2008 р.в., р\\н [NUMBER] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON]; - поділу автомобіля «МІТСУБІШІ», виділивши його у власність [PERSON] та стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1\\2 частину автомобіля «МІТСУБІШІ» в сумі 128 000 грн. В остаточному варіанті позивач просив стягнути 1\\2 грошової компенсації вартості автомобіля «МІТСУБІШІ» у розмірі 156 754 грн. Свої вимоги мотивував тим, що з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 01 жовтня 2003 року до моменту винесення рішення суду про розірвання шлюбу - 30 червня 2012 року (свідоцтво про розірвання шлюбу видане 13 липня 2012 року). У період шлюбу, в 2008 році був придбаний автомобіль «МІТСУБІШІ» вартістю 250 000 грн., який зареєстрований за відповідачем з наданням права керування [PERSON] При цьому відповідач не визнає за позивачем права спільної сумісної власності подружжя на автомобіль, чим чинить перешкоди у користуванні цим майном, ухиляться від добровільного розподілу набутого у шлюбі спільного майна. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали уточнені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позові. Зазначили, що домовленості щодо добровільного поділу майна чи повернення коштів не досягнуто, оскільки автомобіль є неподільною річчю, при цьому згоден на те, щоб автомобіль залишився у власності відповідача з виплатою йому грошової компенсації. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що автомобіль, придбаний за кредитні кошти 19 червня 2007 року, є її особистою власністю, оскільки придбаний за особисті кошти і не підлягає поділу як майно, нажите у шлюбі. Зазначає, що нею особисто, тобто за власні кошти, було внесено перший внесок у розмірі 20 000 грн., яку подаровано батьками. Також кредит на придбання автомобілю виплачувався нею особисто, позивач не приймав участі та не вносив коштів. Просять застосувати строк позовної давності, оскільки фактичні шлюбні відносини припинено 29.02.2009 р., а з позовом до суду позивач звернувся 28.05.2014 р. Зазначають також щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Представник третьої особи - [PERSON] заперечував щодо задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову з наступних підстав. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 60 СК України (введеного в дію з 1 січня 2004 року і діючого на час вирішення справи судом), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. ч. 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Статтею 71 СК України передбачено спосіб та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір вирішується судом. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. У разі поділу майна, яким подружжя володіє на засадах спільної сумісної власності, частки дружини та чоловіка за загальним правилом є рівними. Виключення можуть мати місце в тому разі, якщо подружжя передбачили інші варіанти поділу майна за окремою домовленістю або в шлюбному договорі. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 жовтня 2003 року до моменту винесення рішення суду про розірвання шлюбу - 30 червня 2012 року (свідоцтво про розірвання шлюбу видане 13 липня 2012 року). (а.с.6) У період шлюбу, 01 жовтня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ «Ніко-Україна» та [PERSON], був придбаний автомобіль «МІТСУБІШІ» вартістю 190 859 грн. (а.с.22-24) На придбання автомобіля 23.10.2008 р. був укладений кредитний договір з ПАТ «Індекс-Банк» на суму 29 562,65 дол. США для придбання транспортного засобу, при цьому 07.12.2009 р. дата фактичного погашення кредиту, що підтверджується листом ПАТ «Індекс-Банк» від 05.01.2010 р. про повне виконання кредитного зобов'язання (т.1 а.с.45-47,65) В судовому засіданні встановлено, що автомобіль було продано. Згідно з даними Національної інформаційної системи ДАІ МВС України, станом на 28.1.2014 р. автомобіль «МІТСУБІШІ» зареєстрований за [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію. (т.1 а.с.145-147,151) Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року в якості третьої особи залучено [PERSON] Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року призначено автотоварознавчу експертизу для визначення вартості автомобіля «МІТСУБІШІ». Згідно з висновком експерта від 15 квітня 2015 року (т.1а.с.189-194) ринкова вартість автомобіля «МІТСУБІШІ» на момент його продажу - 17 червня 2014 року складає 226 542,14 грн.; ринкова вартість автомобіля «МІТСУБІШІ» станом на час проведення експертизи складає 313 508,10 грн. Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] пояснив, що на виконання ухвали суду, 25.02.2015 та 13.03.2015 направлялися клопотання щодо забезпечення автомобіля для його огляду, при цьому в клопотаннях зазначалося, в разі проведення експертизи по матеріалам справи, необхідна на це письмова вказівка. 18.03.2015 р. до КНДІСЕ надійшла заява [PERSON] щодо проведення дослідження автомобіля за матеріалами справи. Зокрема, висновок експертизи проводився з урахуванням пошкоджень транспортного засобу. (т.1 а.с.171,177,197зв.) Факт припинення фактичних відносин 29 лютого 2009 року належними доказами не підтверджено, при цьому відповідач у період з 2009 -2011 р.р. надсилала кошти як чоловіку, так і його мамі, про що зазначає у запереченнях. (т.1 а.с.40) Звіт про оцінку транспортного засобу від 13 травня 2015 року, наданий в судовому засіданні [PERSON], складений оцінювачем ТОВ «Медіа Консалтинг Груп ЛТД», суд не приймає до уваги, оскільки не зрозуміло проведення відповідачем незалежної експертизи 13.05.2015 р. саме після проведення в КНДІСЕ призначеної судом автотоварознавчої експертизи 15.04.2015 р. Крім того, метою оцінки було визначення оціночної вартості транспортного засобу для вчинення нотаріальних дій згідно з чинним законодавством. (т.1 а.с.222-234) Твердження відповідача про те, що автомобіль придбаний за її власні кошти, які не були частиною сімейного бюджету, а позивач не працював, є необґрунтованими та спростовуються, зокрема, копією трудової книжки, згідно з якою під час перебування у шлюбі [PERSON] офіційно працював на різних посадах - керівником відділу якості відділення комп'ютерної графіки та анімації, директором з якості, начальником відділу тестування комп'ютерної графіки. (т.2 а.с.5-7) Зокрема, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] офіційно працевлаштований не був, однак виконував рекламні замовлення компанії ТОВ «Бритиш Моторс Україна». Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що зі слів доньки [PERSON] їй стало відомо, що [PERSON] не працював. Зокрема, свідок [PERSON] зазначала, що є сусідкою, при цьому вважає, що не працював. Суд критично відноситься до зазначених пояснень свідків щодо «зі слів донька» та «на мою думку», оскільки достовірних фактів щодо того, що останній не працював, свідкам невідомо. Необгрунтованими також є твердження відповідача про те, що перший внесок за придбання автомобіля в розмірі 19 100 грн. був вчинений її особистими коштами, подарованими її батьками на підставі 20 - ти договорів дарування, вчиненими за період з 30.10.2008 р. по 09.10.2008 р., оскільки спростовуються наданими матеріалами справи, зокрема, договором купівлі - продажу автомобіля, укладеного саме 01.10.2008 р., тобто до укладення договорів дарування. Зокрема, надані відповідачем договори дарування на загальну суму 16 000 грн., а не 19 100 грн., як зазначено стороною відповідача. Таким чином, доводи відповідача, що спірний автомобіль придбаний лише за її кошти, не заслуговують на увагу, оскільки доказів з цього приводу суду не надано. Щодо дійсної вартості автомобіля на момент розгляду справи в суді, то відповідач також не надав належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що вимоги позову щодо визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя та стягнення половини суми грошової компенсації підлягають задоволенню у розмірі 113 271,07 грн., виходячи з висновку автотоварознавчої експертизи, на підставі якої ринкова вартість автомобіля «МІТСУБІШІ» на момент його продажу (17 червня 2014 року) складає 226 542,14 грн. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати, хоча б ця сторона і була звільнена від оплати судових витрат на користь держави.

Outcome: partial