Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-23 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 29.10.2019 року звернувся позивач [PERSON] із вказаною позовною заявою, зазначаючи, що 01.06.2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 45\~000,00 доларів США, які відповідач зобов`язалась повернути в строк до 01.09.2019 року. У встановлений сторонами строк відповідач не повернула позивачу суму позики, на вимоги позивача про повернення коштів не реагує, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою щодо стягнення на його користь заборгованості за договором позики в розмірі 45\~000,00 доларів США, а також судові витрати в розмірі 10750,00 грн., з яких 10\~000,00 грн. витрати на професійну правничу допомогу та витрати на відвідування судових засідань 750,00 грн. Окрім цього, просив визнати право власності на належну відповідачу квартиру [ADDRESS] Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.10.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2019 року вжито заходів забезпечення доказів. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2019 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 258/1000 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , що належать на праві власності [PERSON] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2019 року позов залишено без руху. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.01.2020 року справу призначено до розгляду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.02.2020 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 28.04.2020 року. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.06.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 45 000,00 доларів США на строк до 01.09.2019 року, що підтверджується копією складеної [PERSON] розписки, оригінал якої було надано представником позивача для огляду в судовому засіданні. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, позикодавець належним чином виконав взятий на себе обов`язок з передачі грошових коштів. Разом з тим, судом встановлено невиконання [PERSON] обов`язку з повернення суми позики у визначений сторонами строк. Доказів, які б спростовували висновки суду в цій частині, в матеріалах справи відсутні. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку встановленому договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи невиконання відповідачем взятого на себе обов`язку з повернення суми позики, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.\~ Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Верховний Суд в постанові від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц зазначив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 45\~000,00 доларів США. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на квартиру, суд виходить з наступного. З відповіді КП «БТІ» ОМР віл 19.11.2019 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року за [PERSON] зареєстровані 265/1000 частини квартири спільного заселення [ADDRESS] на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 29.06.1994 року, дублікат виданий 17.07.2003 року. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Заявляючи про визнання за позивачем права власності на квартиру, позивачем жодним чином не наведеного правового обґрунтування вказаної вимоги. Сама лише наявність заборгованості у відповідача перед позивачем не може вважатись достатньою підставою для позбавлення відповідача права власності на належне їй майно. Окрім цього, відповідачу належить лише 265/1000 частини квартири, тоді як позивач просить визнати за ним право власності на квартиру в цілому. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в розмірі 10750,00 грн., з яких 10 000,00 грн. витрати на професійну правничу допомогу та витрати на відвідування судових засідань 750,00 грн., позивачем не надано жодних доказів на підтвердження понесення ним таких витрат, що не кореспондується з правовою позицією, висловленою у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі №755/9215/15-ц, та є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору як інваліда ІІ групи, судовий збір в розмірі 10\~510,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial