Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

До суду звернувся позивач з позовною заявою про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 32 701 грн 51 коп. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що у зв'язку із недобросовісними діями відповідача, а саме неповідомленням про збіг робочих годин по основному місцю роботи з робочими годинами за сумісництвом призвело до помилкового надмірного нарахування та виплати заробітної плати, чим завдано матеріальну шкоду Національному медичному університету ім.. О.О. Богомольця. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з обставин, що викладені у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив. Представник третьої особи Державної фінансової інспекції України просив позов задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач з 1985 року по теперішній час працює в Національному інституті раку у Міністерства охорони здоров'я України хірургом онкологом відділення стравоходу, шлунку та пластичної хірургії. З вересня 2008 року по червень 2016 року [PERSON] працював в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця за сумісницьвом на посаді асистента кафедри онкології. 02.03.2016р. за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності Національногно медичного університету імені О.О. Богомольця, було складено, акт згідно якого в період з 23.09.2015р. до 30.06.2016р. відповідачу було виплачено заробітну плату за фактично невідпрацьований час на загальну суму 41 133 грн 98 коп. Помилкове надмірне нарахування та виплата заробітної плати відповідачу сталося через неповідомлення відповідачем про збіг робочих годин по основному місцю роботи з робочини годинами за сумісництвом. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про оплату праці» працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств визначаються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України №43 від 28 червня 1993 року передбачено, що сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Пунктом 2 постанови КМУ № 245 від 3 квітня 1993 року «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ та організацій» установлено, що тривалість роботи за сумісництвом не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день. Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу. Оплата праці сумісників провадиться за фактично виконану роботу. Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Відповідно до ч.2 цієї статті, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З приписів ч.2 ст.1214 ЦК України, глави 13 ЦК України, зокрема ст.с.179, 181, 190, 192 ЦК України, випливає, що норми ст.1212 ЦК України повною мірою стосуються і випадків безпідставного набуття або збереження грошей. У відповідності до ч.1 ст.1215 ЦК України, не підлягає поверненню, зокрема, безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, допомоги, інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і добросовісності з боку набувача. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмується, отже, зазначене у ст. 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів ( правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 02.07. 2014 року у справі № 6-91цс14). Як на недобросовісність відповідача, позивач посилається на те, що [PERSON] не повідомив позивача про умови праці за основним місцем роботи. Разом з тим, відповідно до п. 3 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України №43 від 28 червня 1993 року, працівник, який приймається на роботу за сумісництвом на інше підприємство, в установу, організацію повинен пред'явити власнику або уповноваженому ним органу паспорт. При прийнятті на роботу, що потребує спеціальних знань, власник або уповноважений ним орган має право вимагати від працівника пред'явлення диплома або іншого документа про набуту освіту або професійну підготовку. Отже, діючим законодавством не передбачений обов'язок працівника при прийомі на роботу повідомляти роботодавця про умови праці за основним місцем роботи. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач щорічно надавав позивачу довідки з основного місяця роботи про встановлений графік роботи за основним місцем роботи. Згідно п. 12 даного Положення, відповідальність за порушення порядку прийняття на роботу за сумісництвом відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.93 N 245 ( 245-93-п ) та цього Положення покладається на власника або уповноважений ним орган державного підприємства, установи, організації, що приймає працівника на роботу за сумісництвом. Крім цього, пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що згідно зі ст. 102-1 КЗпП працівники, які працюють за сумісництвом (виконують крім основної у вільний від неї час і іншу роботу на умовах трудового договору в того самого чи іншого роботодавця), одержують заробітну плату за фактично виконану роботу без обмеження її певним розміром. Сумісники мають право на оплату фактично виконаної роботи й тоді, коли було порушено встановлені для певної категорії працівників обмеження для роботи за сумісництвом. Такі порушення за певних умов можуть бути підставою для припинення трудового договору за сумісництвом. У зв'язку з цим суд приходить до висновку про те, що у спірних правовідносинах не встановлено зловживань зі сторони відповідача, а тому відсутні підстави для стягнення з нього надміру виплаченої заробітної плати. Нарахування та виплата заробітної плати відповідачу проводилась згідно наказу начальника установи про прийняття його на роботу на 0,5 ставки за сумісництвом, згідно графіків роботи за фактично відпрацьований час. Посилання позивача на те, що надмірна виплата заробітної плати відповідачу виникла внаслідок зловживань відповідача в матеріалах справи відсутні, на неправильність виконаних розрахунків щодо нарахування пенсії представник позивача також не посилався. Без встановлення фактів недобросовісної поведінки відповідача чи фактів зловживань, які відповідно до ст. 60 ЦПК України повинна довести сторона позивача, позовні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно отриманої заробітної плати не можна вважати обґрунтованими. На підставі наведеного, Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України №43 від 28 червня 1993 року ст. 19 Закону України « Про оплату праці», ст.ст. 1212, 1215 ЦК України,

Outcome: dismissed