Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

До суду 30 листопада 2018 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Департамент архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради, Управління культури, національностей, релігії та охорони спадщини Одеської обласної державної адміністрації, згідно якого просила зобов`язати [PERSON] демонтувати балкон квартири [ADDRESS] , та привести фасад пам`ятки архітектури у попередній стан. В обґрунтування позову посилалась на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2015 року. Посилалась на те, що відповідач по справі своїми протиправними та незаконними діями, пов`язаними із навмисним пошкодження пам`ятки архітектури місцевого значення, шляхом проведення будівельних робіт, самовільно здійснив розширення балкону в належній йому на праві власності квартирі [ADDRESS] . Вказувала, що це призвело до руйнації фасадної частини споруди, чим змінено фасадний облік пам`ятки архітектури місцевого значення та порушено права та інтереси позивача. Посилалась на те, що внаслідок збільшення балкону відповідача над її вікнами зменшилась кількість попадання природного світла, яке проникало з вулиці природнім чином, внаслідок чого погіршилось її самопочуття, почали псуватись квіти. Посилалась на те, що відповідач неодноразово попереджався про необхідність демонтажу самочинно розширеної частини балкону, був притягнути до адміністративної відповідальності за ст. 150 КУпАП, проте в добровільному порядку розпорядження не виконав та демонтаж не здійснив, чим, на думку позивачки, порушує законодавство. За викладених обставин звернулась до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 07.12.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 14.01.2019 року. 14.01.2019р. розгляд справи був відкладений на 11.03.2019р. у зв`язку з неявкою позивача. До суду 24.01.2019 року надійшов відзив від [PERSON] (а.с.86-104), згідно якого заперечував проти задоволення позову та просив відмовити. Посилався на те, що з цього приводу на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебували справи: №522/16196/16-ц та №522/16706/18 за позовом [PERSON] , які були розглянуті судом, та №522/23464/16-ц за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. (рішенням суду від 11.07.2018 року у задоволенні позову відмовлено). Вважає, що викладені у позові обставини вже досліджувались судом та їм надано відповідну оцінку. Заперечував обставини притягнення його до відповідальності. Вимоги позивачки щодо приведення фасаду у попередній стан відповідач вважає надуманими та такими, що не мають правового підґрунтя. До суду 04.02.2019 року надійшли письмові пояснення від представника Управління культури, національностей, релігії та охорони спадщини Одеської обласної державної адміністрації (а.с.125-127), згідно яких зазначили, що будівля по [ADDRESS] будинок, зведений у 1906-1908 роках за проектом арх.. [PERSON] . Зазначена будівля прийнята під охорону держави рішенням Одеського обласного виконкому від 27.12.1991 року №580 як пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значення. Відповідно до наказу Міністерства культури і туризму України від 20.06.2008 року №728/0/16-08 об`єкт занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за №129-ОД. Питання щодо можливості проведення робіт із розширення балкону кв. [ADDRESS] розглядалось на консультативній раді з питань охорони культурної спадщини Одеської області, що відбулася 11.12.2014 року, та було наголошено на необхідності підтвердження правильності розрахунків природного освітлення у кв. [ADDRESS] для уникнення можливих відхилень від ДБН у випадку реалізації проекту. Представник вказував, що дозвіл на проведення робіт із розширення балкону управління на користь [PERSON] не надано, між тим головним спеціалістом відділу охорони об`єктів культурної спадщини Управління культури, національностей, релігії та охорони спадщини Одеської обласної державної адміністрації було складено акт №09/11/1,№01/1/12, №09/11/3, №16/08/3, №16/08/2, №16/08/1, якими встановлено факт проведення робіт із розширення балкону без відповідного дозволу. Ухвалою суду від 11.03.2019 року у задоволенні клопотань відповідача про закриття провадження у справі та залишення позову без розгляду було відмовлено. Ухвалою суду від 11.03.2019 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті на 16.04.2019 року. 16 квітня 2019 року відповідач заявив до суду клопотання про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності (а.с.187). Ухвалою суду від 16.04.2019 року клопотання позивачки від 11.03.2019 року про витребування доказів було повернуто заявнику без розгляду. У судовому засіданні 06.06.2019 року був присутній відповідач - [PERSON] , який підтримав пояснення, викладені в його відзиві від 24.01.2019 року, та просив відмовити у позові. Заперечував щодо доказів, наданих позивачкою, та вважає позов необґрунтованим та надуманим. При цьому також зазначив що його не запрошували на засідання консультативної ради з питань охорони культурної спадщини Одеської області, що відбулася 11.12.2014 року, і при ньому не складалися ні Акти ні протоколи. Від представника Управління культури, національностей, релігії та охорони спадщини Одеської обласної державної адміністрації 04.02.2019 року до суду надійшло клопотання, згідно якого просив справу розглядати справу за його відсутності та при винесенні рішення врахувати їх позицію, викладену у письмових поясненнях від 30.01.2019 року №01-09/249 (а.с.123). Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили та жодних клопотань до суду не заявляли. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, судом встановлено наступні обставини та прийнято наступні висновки. Судом встановлено, що позивачка - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2015 року (а.с.9-11), що підтверджується також витягом від 27.05.2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.12). Власником квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] що також підтверджується довідками (виписка з домової книги пр. склад сім`ї та реєстрації (а.с.14.15). Позивач вказує, що відповідачем були проведенні роботи по реконструкції квартири [ADDRESS] - прибутковий будинок, зведений у 1906-1908 роках за проектом арх.. [PERSON]. Зазначена будівля прийнята під охорону держави рішенням Одеського обласного виконкому від 27.12.1991 року №580 як пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значення. Відповідно до наказу Міністерства культури і туризму України від 20.06.2008 року №728/0/16-08 об`єкт занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за №129-ОД (а.с.128-155). Питання щодо можливості проведення робіт із розширення балкону кв. № [ADDRESS] розглядалось на консультативній раді з питань охорони культурної спадщини Одеської області, що відбулася 11.12.2014 року, про що свідчить витяг із протоколу №03/14 (а.с.135-137), та було рекомендовано органам охорони культурної спадщини погодити науково-проектну документацію по реабілітації існуючого балкону консольного типу кв. [ADDRESS] , за умови позитивного висновку ДП «Укрдержбудекспертиза» щодо відсутності наслідків у разі проведення робіт з розширення балкону на умови проживання у квартирі [ADDRESS] та відповідності рівня інсоляції і природного освітлення кв. [ADDRESS] діючим нормативним вимогам. Згідно акту огляду Управління культури, національностей, релігії та охорони спадщини Одеської обласної державної адміністрації від 02.11.2017 року (а.с.140), фахівцем управління було встановлено, що на другому поверсі правоворотнього флігелю власником приміщень було проведено роботи із розширення балкону без відповідного дозволу управління. За цим фактом спеціалістом відділу охорони об`єктів культурної спадщини Управління культури, національностей, релігії та охорони спадщини Одеської обласної державної адміністрації було складено акти №09/11/1 від 09.11.2017 року, №09/11/2 від 09.11.2017 року, №09/11/3 від 09.11.2017 року, №16/08/1 від 16 травня 2018 року, №16/08/2 від 16 травня 2018 року, №16/08/3 від 16 травня 2018 року про вчинення правопорушення у сфері охорони культурної спадщини. 28 грудня 2017 року Управлінням з питань охорони об`єктів культурної спадщини видано припис №01-15/70рд на ім`я відповідача, згідно якого запропоновано протягом 3-х днів із дня отримання припису надати дозвільну, правову та проектну документацію, погоджену з відповідними органами; у разі відсутності документації негайно зупинити роботи та привести фасад будівлі у попередній стан (а.с.24). При цьому доказів про його отримання відповідачем суду не надано та зазначене також заперечує відповідач. Згідно актів ГО «Дорожній контроль. Одеса» №К4/17 від 15.12.2017 року, №К5/18 від 05.05.2018 року (а.с.115-116), під час обстеження будинку №10 за вищевказаною адресою жодних будівельних робіт відповідачем не здійснюється. Згідно листа виконавчого комітету Одеської міської ради від 08.11.2018 року (а.с.117), у період з 10.05.2018 року по 20.07.2018 року [PERSON] до адміністративної відповідальності адміністративною комісією виконкому Одеської міської ради не притягався. Суд встановлено, що у провадженні судді Приморського районного суду м. Одеси Шенцевої О.П. перебувала справа №522/16196/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про демонтаж самовільно улаштованого балкону. За розглядом даного позову 12.12.2017 року судом було постановлено ухвалу про залишення позову без розгляду за заявою позивача. Також, у провадженні судді Приморського районного суду м. Одеси Бойчука А.Ю. перебувала справа №522/16706/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради, Управління культури, національностей, релігії та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації про приведення приміщення в попередній стан. Ухвалою суду від 14.11.2018 року позов [PERSON] було залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача. Крім того, на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/23464/16-ц за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання привести реконструйовану квартиру у первинний стан. За розглядом даної справи 11 липня 2018 року було постановлено рішення, яким у задоволенні позову було відмовлено за недоведеністю (а.с.34-35). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирішуючи спір виходить із наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК). Правовідносини пов`язані із самочинним будівництвом житлового будинку, будівлі, споруди врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. При цьому, за положеннями ч.4 цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За змістом ч.7 ст.376 ЦК, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Крім того, відповідно до положень ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду в разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. З урахуванням змісту зазначеної норми в поєднанні з положеннями стст.16, 386, 391 ЦК позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. За змістом ст.376 ЦК, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до ст.376 ЦК є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Такий висновок про застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 6.09.2017 в справі №6-1721цс16 та у постанові Верховного Суду 16 січня 2019 року у справі №458/1173/14-ц. На підставі ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність», будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів. Даним законом також передбачено, що фізичні і юридичні особи зобов`язані отримувати в установленому законодавством порядку дозвіл на виконання робіт, пов`язаних з будівництвом об`єкта архітектури. Відповідно до ч.2 ст.383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно з п.8.14 ДБН В. 3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» допускається зміна фасадів житлових будинків, яка повинна носити системний характер для усього будинку. У відповідності до положень п.1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17.05.2005р., зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.08.2005р. за № 927/11207, та п.4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992р. № 572, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів відповідно до законодавства. Перелік документів, необхідних для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, визначено у п.1.4.5 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із наявних в матеріалах справи документи, в повній мірі не свідчать про наявність усіх необхідних дозволів на проведення відповідних змін у квартирі щодо балкону та будинку, що є предметом спору, оскільки інші необхідні для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень документи, визначені п.1.4.5 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76, відповідачем не надано. При цьому, суд також звертає увагу на те, що в силу ч.7 ст. 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Отже звернення до суду із позовом щодо порушень будівельних норм і правил є виключною компетенцією органів державної влади або органу місцевого самоврядування, якому у свою чергу рішенням суду від 11 липня 2018 року було відмовлено в задоволенні позову. Щодо документів які було надано у копіях Управлінням культури, національностей, релігії та охорони спадщини Одеської обласної державної адміністрації, то суд не може їх прийняти як підставу для задоволення позову, оскільки відповідачем такі докази ставить під сумнів та стверджує що їх не отримував. Фотографії також не ідентифіковані та не вказана дата створення їх. Окрім того, звертаючись до суду з відповідним позовом [PERSON] не надала до суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її прав унаслідок здійснення [PERSON] відповідної реконструкції балкону. Остання у судові засідання не з`являлась та жодних пояснень по суті справи з додатковими поясненнями чи доказами надано не було. Також, у позові [PERSON] посилається на те, що реконструкція призвела до руйнації фасадної частини споруди та значно погіршила технічний стан будинку, але на підтвердження таких фактів, також не надано будь-яких належних доказів. Відсутність наявності порушених прав є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, так як у відповідності до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження порушення її прав щодо користування або розпорядження належним їй на праві власності майном. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Відмова у задоволення позову, згідно вимог ст. 141 ЦПК України є підставою для відмови у стягненні на користь позивача понесених судових витрат.

Outcome: dismissed