Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовною заявою про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування за законом, у якій просить ухвалити рішення суду, яким встановити, що [PERSON], [INFO], померлий [INFO] року, є батьком [PERSON], [INFO]. Також просить визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/3 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 43,1 кв.м., після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, та на суму неотриманої [PERSON] пенсії за період з 01.02.2014 року по 31.12.2017 року у розмірі 56 084 (п'ятдесят шість тисяч вісімдесят чотири) гривні. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що після смерті батька вона звернулася з заявою до нотаріальної контори про отримання спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з тим, що в свідоцтві про смерть батька прізвище записано як «[PERSON]», а у свідоцтві про право власності на квартиру як «[PERSON]». Також, позивач просить визнати за нею право власності на неотриману її батьком пенсію, яка становить 56 084 грн. У зв'язку з чим позивач не може реалізувати свої спадкові права та змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач приймала участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні участі не приймав, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений у встановленому законом порядку. Заперечень до позову не надходило. Третя особа приймала участь у судовому засіданні, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників процесу, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер батько позивача - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO] року. Після його смерті відкрилася спадщина та позивач, як спадкоємець першої черги до майна померлого, звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у зв'язку з тим, що не встановлений родинний зв'язок, оскільки наявні розбіжності у поданих документах (свідоцтві про смерть, у свідоцтві про народження позивача та у свідоцтві про право власності на квартиру). Факт родинних відносин підтверджується наступними доказами, які були встановлені та досліджені у судовому засіданні, а саме: свідоцтвом про народження позивача, копії паспортів померлого, копією свідоцтва про смерть, а також копією спадкової справи, яка була досліджена у судовому засіданні. Зазначений недолік не дає позивачу у повній мірі розпоряджатися своїми правами та порушує її інтереси, що в решті решт змусило звернутися до суду з метою встановлення факту родинних відносин для оформлення спадщини. Так, у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7 зазначено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, тощо. Як встановлено в п. 1 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суди, відповідно до ст.ст. 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядають справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи немайнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішення спору про право. Судом не виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов'язане з вирішенням спору про право, тому що в даному випадку не вирішується наявність права на спадщину у позивача і будь яких доказів того, що у відповідача є якісь вимоги відносно прав та інтересів саме на спадкове майно нею не надані і судом не встановлені. При цьому, відповідно ст. 1277 ЦК України, заява про визнання спадщину відумерлою територіальною громадою може бути подана тільки після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Таким чином, суд вважає встановленим факт родинних відносин, згідно якого [PERSON], [INFO], померлий [INFO] року, є батьком [PERSON], [INFO]. Що стосується позовних вимог в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд зазначає наступне. З матеріалів справи встановлено, що 20.07.1993 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво про право спільно сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Після втрати вищевказаного свідоцтва був виданий дублікат від 02.06.1997 року, реєстрація права власності за яким відбулася 24.02.2004 року ОМБТІ - 511 пр.стр.82 реєстр 388. Після смерті батька позивач, як спадкоємець першої черги звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак 09.10.2018 року постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою для відмови стало те, що в свідоцтві про смерть прізвище батька записано як «[PERSON]», а у свідоцтві про право власності на вищезазначену квартиру прізвище записано «[PERSON]». Крім того, в свідоцтві про смерть батька прізвище записано як «[PERSON]», а у свідоцтві про народження позивача прізвище вказано «[PERSON]». Вказаний недолік стався внаслідок того, що при видачі свідоцтва про право власності на квартиру у батька позивача був паспорт громадянина СРСР, виданий 15.12.1976 року. В вказаному паспорті його прізвище було «[PERSON]», тому таке прізвище зазначено і в свідоцтві про право власності. В отриманому паспорті громадянина України 23.12.2009 року прізвище вказано «[PERSON]». З вказаних паспортів, копії яких додані до матеріалів справи, вбачається, що «[PERSON]» та «[PERSON]» це одна й та ж особа. Цей факт також встановлений рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28.11.2017 року по справі №521/10869/17. Також, позивач просить визнати спадковим майном пенсійні виплати, які померлий не отримав з 01.02.2014 року по 31.12.2017 року. Відповідно до відповіді Малиновського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі від 21.11.2018 року за №29019/04 - сума неотриманої пенсії за період з 01.02.2014 по 31.12.2017 року складає 56 084 грн. Частиною 3 статті 52 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що у разі відсутності членів сім'ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв'язку з його смертю, входить до складу спадщини. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як передбачено ст. 1217 ЦК України. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 3 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1226 ЦК України, частка в праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. На підставі ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Статтею 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно ч. 1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Строк видачі свідоцтва про право на спадщину, визначений ч. 1 ст. 1298 ЦК України, складає шість місяців з часу відкриття спадщини. У відповідності до ст.ст. 1269, 1297 ЦК України, позивач у передбачений законом строк подав заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Як вбачається з спадкової справи, яка була витребувана та досліджена у судовому засіданні, позивач є єдиним спадкоємцем першої черги до майна померлого. Відповідно до абз. 2-3 п.23. Постанови ВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно до абз. 24 п. 3.3. Листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч. 2-4 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав обов'язків цивільного характеру. Виходячи із правил ч.1. ст.6 Конвенції і практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, невід'ємною частиною права на справедливий судовий розгляд є доступ до суду. Згідно з ч. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами доказів, що беруть участь у справі. Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Таким чином, з урахуванням наведеного, суд вважає, що позов є обґрунтованим, а докази на які посилається позивач є належними та допустимими, а тому він підлягає задоволенню.

Outcome: approved