Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

До Сквирського районного суду в Київській області звернулась [PERSON] в особі свого представника [PERSON] з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, поділ майна подружжя, визнання права власності. В позові вказала, що перебуваючи з 17 грудня 2004 року в шлюбі з [PERSON] в січні місяці 2007 року за спільні кошти подружжя придбали житловий будинок під [ADDRESS]. З 2009 року позивачка за первісним позовом перебувала на заробітках в Італії. Періодично приїжджала в Україну. Так, в січні 2014 року, приїхавши до дому, в м. Сквира Київської області, вона дізналась про те, що шлюб між нею та [PERSON] розірвано, її знято з реєстраційного обліку, а будинок, який вони придбали за час шлюбу, та земельну ділянку, яка знаходиться під ним, [PERSON] продав [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 29.10.2013 року, посвідчених нотаріально та зареєстрованих державним нотаріусом Сквирської районної державної нотаріальної контори Савченко М.А. за реєстровими номерами 2059 та 2061 відповідно. На підставі викладеного [PERSON] просила визнати недійсними договора купівлі-продажу будинку та земельної ділянки та визнати за нею право власності на ? спірних будинку та земельної ділянки. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, направив в судове засідання представника, яка подала письмове заперечення проти позову. В запереченні зазначила, що спірний будинок Відповідачем 1 було продано законно, оскільки даний будинок було придбано [PERSON] за особисті кошти, даний будинок не являвся спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Просила в первісному позові відмовити повністю. Відповідачем [PERSON] подано зустрічний позов про визнання права власності, у якому вона зазначила, що будинок та земельна ділянка придбані у повній відповідності до чинного законодавства, договора купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 29.10.2013 року посвідчені нотаріусом та зареєстровані належним чином. Просила відмовити у первісному позові повністю та визнати за нею право власності на спірний будинок та земельну ділянку. Третя особа державний нотаріус Сквирської районної державної нотаріальної контори Савченко М.А. в судове засідання не з'явилась, про дату та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином. Направила до суду копії матеріалів з приводу оформлення нотаріусом договорів купівлі-продажу спірного будинку та земельної ділянки. На підставі пояснень сторін та їх представників по справі, дослідження письмових доказів по справі судом встановлено наступне. 17 грудня 2004 року між Позивачкою за первісним позов [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується довідкою відділу реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного в м. Києві управління юстиції від 17.12.2004 року. 13 грудня 2006 року Позивач за первісним позовом [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] за ціною 19621 гривень. Вказану квартиру [PERSON] придбано ще до шлюбу з відповідачем [PERSON] 15.03.2004 року, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 13.12.2006 року. Відповідно до матеріалів третейської справи, витребуваної судом за клопотанням сторін по справі, 28 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу будинку під [ADDRESS] за ціною 134500 гривень 00 коп. В зв'язку із тим, що [PERSON] ухилявся від нотаріального посвідчення даного договору спір було передано на розгляд третейського суду, рішенням якого від 11 січня 2007 року за [PERSON] було визнано право власності на вказаний будинок, яке зареєстровано згідно запису № 30506661, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1911941132240. В той же час відповідно до заперечень представника Відповідача [PERSON] та розписки, копію якої долучено до матеріалів справи, [PERSON] 05 жовтня 2004 року ще до укладення шлюбу з [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 150 тис. грн., які повинен був повернути до 05 жовтня 2007 року. Вказані кошти [PERSON] було повернуто [PERSON] 20.12.2006 року. За вказані кошти [PERSON] було придбано будинок [ADDRESS]. Суд критично ставиться до тверджень Позивачки за первісним позовом [PERSON] про те, що вказаний будинок нею з [PERSON] було придбано спільно за кошти, більшу частину з яких вона внесла, оскільки нею 13.12.2006 року було продано квартиру [ADDRESS] за ціною 19621 гривень, яка значно менша від суми договору купівлі-продажу будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON], а саме: 134500 гривень. Окрім того, жодних доказів того, що навіть ці кошти в сумі 19621 гривня були внесені за спірний будинок, позивачка за первісним позовом не надала. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказав що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Таким чином, посилання позивачки на те, що будинок [ADDRESS] належить їй та відповідачу [PERSON] за первісним позовом на праві спільної сумісної власності є необґрунтованими, оскільки судом встановлено, що вказаний будинок придбаний відповідачем за первісним позовом [PERSON] за його особисті кошти, а відтак, являється його особистою власністю. Також, судом на підставі пояснень, заперечень сторін по справі, дослідження письмових доказів по справі, встановлено, що Відповідач 2 за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] 29 жовтня 2013 року в законний спосіб придбала у Відповідача 2 за первісним позовом [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,10 га кадастровий номер 3224010101:01:080:01010, що підтверджується договором купівлі продажу земельної ділянки від 29 жовтня 2013 року, посвідченого нотаріально Державним нотаріусом Сквирської районної державної нотаріальної контори Савченко М.А. та зареєстрованого за номером 2059, та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29 жовтня 2013 року, посвідченого нотаріально Державним нотаріусом Сквирської районної державної нотаріальної контори Савченко М.А. та зареєстрованого за номером 2061. Вказані договора купівлі-продажу належним чином зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідними витягами, які містяться в матеріалах справи. Згідно із статтею 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини третьої та четвертої статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] у повній відповідності із чинним законодавством придбано будинок під [ADDRESS] та земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,10 га кадастровий номер 3224010101:01:080:01010. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Зважаючи на те, що відповідач за первісним позовом та Позивач за зустрічним позовом [PERSON] у встановленому законом порядку набула право власності на будинок під [ADDRESS] та земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,10 га кадастровий номер 3224010101:01:080:01010, вказане право власності підтверджується належним чином оформленими та зареєстрованими у встановленому порядку документами, додаткового захисту у вигляді визнання права власності права [PERSON] не потребують. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підставі викладеного та ст. ст. 57, 65 СК України, ст. 15, 181, 182, 204, 328, 334, 368, 392 ЦК України,

Outcome: dismissed