Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ України» до [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 5 553 грн. 58 коп. Позивач ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» обгрунтовує свої вимоги тим, що між ним і [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 116018 від 27.06.2017 року, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля марки «Кіа», державний номер [NUMBER] . 12.08.2017 року в місті Одесі сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю застрахованого автомобіля під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Ауді», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» автомобіль марки «Кіа», державний номер [NUMBER] . Відповідно до постанови Приморського районного суду міста Одеси від 11.09.2017 року особою винною в настанні ДТП визнано [PERSON] та притягнено до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Відповідно до рахунку № 42021 від 17.08.2017 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого застрахованого автомобіля становила 10 588 грн. 58 коп. Згідно умов договору страхування ПрАТ СК «ПЗУ Україна» сплатило Страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 5 553 грн. 58 коп. Виплата страхового відшкодування була здійснена ПрАТ СК «ПЗУ Україна» у відповідності до статті 25 Закону України «Про страхування» на підставі заяви про настання страхового випадку від 15.08.2017?року та страхового акту № UА2017081200009L/03 від 05.10.2017 року. Факт зазначеної виплати підтверджується платіжним дорученням № 6664 від 09.10.2017 року. Після виплати страхового відшкодування у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» виникло право вимоги до [PERSON] про відшкодування завданої майнової шкоди в розмірі 5 553 грн. 58 коп. Однак, як вбачається з витягу ЄЦБД МТСБУ, на момент настання ДТП цивільно- правова відповідальність відповідача [PERSON] не була забезпечена полісом. 07.10.2019 року відповідачу [PERSON] було направлено вимогу про відшкодування завданої майнової шкоди з метою урегулювання спору у досудовому порядку. Однак, на дату подання позовної заяви відповіді щодо результату розгляду вимоги ПрАТ СК «ПЗУ Україна» отримано не було, тому позивач змушений звернутися до суду. Представник позивача в судове засідання не зявився, до суду подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судом здійснено всі можливі заходи відповідно до вимог ч.8 ст.128 ЦПК України щодо повідомлення про дату, місце та час судового засідання, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відповідно до положень ст.ст.280,281 ЦПК України суд з письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено про те, що між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» і [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 116018 від 27.06.2017 року, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля марки «Кіа Соренто», державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.7,8-19). Судом встановлено про те, що відповідачем [PERSON] . 12.08.2017р. о 10-25 год., керуючи автомобілем марки «Ауді», державний реєстраційний номер [NUMBER] , за адресою: м. Одеса,Херсонський сквер,1, не врахувала дорожню обстановку, не дотрималась безпечного інтервалу, чим порушила вимоги п. 13.1 ПДР України, в результаті чого допустила зіткнення з автомобілем марки «Кіа Соренто», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» автомобіль. Відповідно до постанови Приморського районного суду міста Одеси від 11.09.2017 року відповідача [PERSON] визнано винною в настанні ДТП та притягнено до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с.21). 12.08.2017р. [PERSON] звернувся до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» з заявою про настання страхового випадку по договору страхування Автокаско (а.с.22-26). Відповідно до рахунку № 42021 від 17.08.2017 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого застрахованого автомобіля становить 10 588 грн. 58 коп. (а.с.30). Згідно умов договору страхування ПрАТ СК «ПЗУ Україна» сплатило Страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 5 553 грн. 58 коп. Виплата страхового відшкодування була здійснена ПрАТ СК «ПЗУ Україна» у відповідності до статті 25 Закону України «Про страхування» на підставі заяви про настання страхового випадку від 15.08.2017р. та страхового акту № UА2017081200009/L01/03 від 05.10.2017 року, що підтверджується платіжним дорученням № 6664 від 09.10.2017 року (а.с.31,32,33). З витягу ЄЦБД МТСБУ вбачається про те, що на момент настання ДТП цивільно- правова відповідальність відповідача [PERSON] не була забезпечена полісом (а.с.37). 07.08.2019 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» направило на адресу відповідача [PERSON] вимогу про відшкодування завданої майнової шкоди з метою урегулювання спору у досудовому порядку, однак, відповіді щодо результату розгляду вимоги ПрАТ СК «ПЗУ Україна» отримано не було (а.с.34-35). Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Згідно до п.1 ч.1 ЦПК ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (нормативно-правовий акт № 435-IV від 16.01.2003 р. ст.993 ЦК України). Отже, на підставі вищезазначеного, до позивача перейшло право вимоги до відповідача, як до особи відповідальної за відшкодування заподіяних збитків. В силу частин 1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою другою ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього нормативно-правовий акт № 1618-IV від 18.03.2004 Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ України» до [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто суму судового збору, яка складає 1921 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved