Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

До Малиновського районного суду м.Одеси звернулася Одеська міська рада з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна від добросовісного набувача, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що [INFO] помер [PERSON] , про що 15 вересня 2010 року реєстратором Третього Приморського відділу реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 943 та видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з однокімнатної квартири загальною площею - 30,9 кв.м., житловою площею - 16,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідками форми А (картка прописки), форми Б (поквартирна картка), форми № 1 (виписка з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) №2035, виданими посадовими особами КП «ЖКС «Черьомушки» 10.10.2017 року, [PERSON] з 08.05.1974 року по день смерті був зареєстрований та проживав один за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Витягом зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 19.12.2017 року № 50335857 ні заповіти, ні спадкові договори спадкодавцем не складалися. Згідно з Витягом зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 19.12.2017 року № 50334792 18.01.2017р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. заведена спадкова справа № 1/2017 до майна померлого [PERSON] та 24.01.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. видано свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] . 14.02.2017 року (через двадцять два дні) приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. посвідчено договір купівлі-продажу серія та номер: 54, згідно з умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив вищезазначену квартиру за 49 810 гривень. Того ж дня, державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33856517 від 14.02.2017 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] . Позивач зазначає, що оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом, на підставі якого державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] , індексний номер рішення: 33544951, від 24.01.2017 року, видане на підставі підроблених документів, [PERSON] не мала права на спадкування, а вищезазначене свідоцтво про право на спадщину є недійсним відповідно до положень статті 1301 ЦК України. Отже, на момент відкриття спадщини після померлого [PERSON] квартира [ADDRESS] належала спадкодавцю на праві власності, тобто входила до складу спадщини, а тому, враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира є відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади міста Одеси за заявою Одеської міської ради. Територіальна громада міста Одеси з часу відкриття спадщини набула речові права на відумерлу квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав, а спірне майно вибуло з володіння територіальної громади міста Одеси поза її волею на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке є недійсним відповідно до положень статті 1301 ЦК України, в свою чергу відповідач [PERSON] придбав спірну квартиру через двадцять два дні після набуття права власності попереднім титульним володільцем, тобто знав або, проявивши принаймні розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушенням вимог закону, а тому територіальна громада міста Одеси зобов`язана витребувати квартиру [ADDRESS] від добросовісного набувача - [PERSON] відповідно до положень ч. 1 ст. 1277, п. З ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно, у разі задоволення позову про витребування квартири з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади міста Одеси, має бути скасована державна реєстрація за відповідачем права власності на квартиру. Посилачись на викладене, позивач просив визнати спадщину після смерті [PERSON] , що складається з однокімнатної квартири загальною площею - 30,9 кв.м., житловою площею - 16,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , відумерлою; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , яке зареєстроване в реєстрі під № 12 та видане [PERSON] 24.01.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л.; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру [ADDRESS] та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., індексний номер: 33856517 від 14.02.2017 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . Представником відповідача було надано відзив на позовну заяву Одеської міської ради, в якому він просив відмовити в задоволенні позовної заяви, оскільки [PERSON] є неналежним відповідачем відносно вимог позивача щодо визнання спадщини відумерлою. визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім того, його право власності не було оскаржено та скасовано та позивач не є власником спірного майна. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. в судове засідання не з`явилася, сповіщена належним чином. Надала суду заяву, в якій просила слухати справу у її відсутності. За клопотанням представника позивача ухвалою Малиновського районного суду м.Оеси від 20.06.2018р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON] , яка в судове засідання неодноразово не з`являлася незважаючи на те, що їй направлялися судові повістки за останньою відомою адресою Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що 15 вересня 2010 року реєстратором Третього Приморського відділу реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 943 та видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (т.1 а.с.14-15). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з однокімнатної квартири загальною площею - 30,9 кв.м., житловою площею - 16,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.19-20). Згідно з довідками форми А (картка прописки), форми Б (поквартирна картка), форми № 1 (виписка з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) №2035, виданими посадовими особами КП «ЖКС «Черьомушки» 10.10.2017 року, [PERSON] з 08.05.1974 року по день смерті був зареєстрований та проживав один за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.24-26). Згідно з Витягом зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 19.12.2017 року № 50335857 ні заповіти, ні спадкові договори спадкодавцем не складалися (т.1 а.с.28). Відповідно до ст.ст. 1218, 1220, 1268, 1277 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Відповідно до ст. 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. З витребуваної судом спадкової справи №1/2017, заведеної після смерті [PERSON] , вбачається, що 18.01.2017р. до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. звернулася [PERSON] , [INFO] , із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON] , 1938 року народження, який помер [INFO] та надала копію свідоцтва про його смерть серії [NUMBER] , актовий запис №12820, зроблений 20.07.2016р. Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, копію свідоцтва про її народження серії [NUMBER] , виданого Ленінським ЗАГС м.Одеса 14.05.1974р., актовий запис №745, довідку КП «ЖКС «Черьомушки» №23 від 09.01.17р. про те, що [PERSON] проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] з 08.04.1974р. по день смерті - 20.07.2016 р. та довідку КП «ЖКС «Черьомушки» №27 від 09.01.17р. про те, що [PERSON] був зареєстрований в [ADDRESS] з 08.09.1974р. по день смерті - 20.07.2016 р. , копію свого паспорта серії [NUMBER] , виданого 30.06.2000р. Ленінським РВ УМВС України в Одеській області з реєстрацією за адресою: [ADDRESS] та копію свого ідентифікаційного номера [NUMBER] . В подальшому 23.01.2017р. [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, яку вона прийняла. Згідно повідомлення КП «БТІ» Одеської міської ради від 17.01.2017р. встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] станом на 31.12.2012р. зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради 29.11.2007р. р.№3-26458 (654пр. стр.185-р.№66), реєстрація від 12.02.2008р., шо також підтверджується і копіями інформаційних довідок з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.01.2017р. (т.1 а.с.58-87) 24.01.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. видано свідоцтво про право на спадщину за закономна ім`я [PERSON] (т.1 а.с.88). 14.02.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. посвідчено договір купівлі-продажу серія та номер: 54, згідно з умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив вищезазначену квартиру за 49 810 гривень. Того ж дня, державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33856517 від 14.02.2017 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (т.1 а.с.30-32, 91). 10.01.2019р. до суду надійшла відповідь Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області від 03.01.2019р., з якої вбачається, що за результатами проведеної перевірки по архіву Одеського міського відділу державної реєстрації актиів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області виявлено актовий запис про смерть №12820 (тобто такий же актовий запис вчинений у свідоцтві про смерть [PERSON] , копія якого зберігається в спадковій справі) від 18.12.2016р. складений на гр.. [PERSON] , [INFO] , на підставі зазначеного актового запису було видано відповідне свідоцтво про смерть серіїх [NUMBER] від 18.12.2016р. За результатами перевірки книги обліку бланків свідоцтв про смерть свідоцтва за серією [NUMBER] у відділі не значиться з моменту створення відділу, тобто з 01.01.2012р. (т.1 а.с.202) На запит суду отримано копію актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , про що 15 вересня 2010 року реєстратором Третього Приморського відділу реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 943 та видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (т.1 а.с.217) На ухвалу суду від 16.10.2018р. отримано повідомлення Малиновського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 15.02.2019р. згідно якому встановлено, що згідно обліків відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим або знятим з реєстраційного обліку по м.Одесі та Одеській області не значиться; паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 30.06.2000р. Ленінським РВ УМВС України в Одеській області було видано на ім`я [PERSON] , [INFO] ; перевіркою архівної та діючої картотеки Малиновського районного відділу у м.Одесі Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області встановлено, що [PERSON] , [INFO] , паспортом громадянина України не документувалась. (т.1 а.с.214) На запит суду КП «ЖКС «Черьомушки» 20.02.2014р. надало відповідь, що відповідно до журналу реєстрації видачі довідок Ф-1 (виписка з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрації) виробничою дільницею №3 довідки №23 та №27 від 09.01.2017р. про реєстрацію [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не видавалися. (т.1 а.с.240) В матеріалах кримінальної справи №12017160470002140 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, яку було оглянуто судом, міститься довідка КП «ЖКС «Пересипський» №21287 від 24 квітня 2017р., з якої вбачається, що будинку [ADDRESS] ніколи не існувало та відповідно [PERSON] зареєстрованою у квартирі №17 не значилася та не значиться (т.2 а.с.143) Також в матеріалах цієї кримінальної справи наявна відповідь Одеського міського відділу державної реєстрації актиів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області від 22.06.2017р. якою повідомлено, що в Одеському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області не виявлено актових записів про народження дітей [PERSON] , [INFO] . Також повідомлено про відсутність актових записів про державну реєстрацію народження дітей щодо особи за даними державного реєстру актів цивільного стану (т.2 а.с.144-145) Листом Суворовського районного відділу у м.Одесі ГУ ДМС України в Одеській області від 26.07.2017р. повідомлено, що паспорт серії [NUMBER] , виданий 30.06.2000р. Ленінським РВ УМВС України в Одеській області було видано на ім`я [PERSON] , [INFO] , та було втрачено, взамін якого було видано Ленінським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області паспорт серії [NUMBER] від 07.05.2002р. (т.2 а.с.146) Одеська міська рада не є заявником по цій справі, їй не надано статус - потерпілої особи за цим кримінальним провадженням. Крім того, в рамках кримінальної справи № 12017160470002140 не висунуто ні кому підозри, не встановлено осіб, які ніби-то незаконним шляхом заволоділи спірної квартирою. В рамках кримінальної справи № 12017160470002140 не проведення жодної експертизи з приводу ніби - то підроблення свідоцтва про смерть [PERSON] та інших документів, на підставих яких було набуто право власності в порядку спадкування. Обвинувального вироку не постановлено. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. За правилами порядку об`єднання позовних вимог позивач має всгановти правовідносини, які випливають із його вимог у ланцюговому порядку, визначити належних відповідачів. У відповідності до вимог ч.1 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Незважаючи на роз`яснення суду про необхідність залучення [PERSON] до участі у справі, представник позивача вважав за доцільне заявити клопотання про її залучення до участі у справі саме в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, яке суд задовольнив, постановивши з цього приводу ухвалу суду від 20.06.2018р. Однак, в даному випадку [PERSON] повинна бути саме відповідачем у справі, оскільки на її ім`я було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке наразі оскаржується позвачем. Залучений позивачем відповідач [PERSON] є неналежним, оскільки не може відповідати за вимогами про визнання спадщини відумерлою та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом в силу того, що він не є особою, уповноваженою на вчинення дій відносно спадкового майна, не є спадкоємцем [PERSON] . Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні пощовних вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання спадщини відумерлою. Згідно ст.ст.330, 387,388,396 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Однією з підстав, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 26 постанови від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: - було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; - було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; - вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» також містить роз`яснення стосовно того, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Позивач звертаючись із позовом до [PERSON] про витребування майна від добросовісного набувача, не є власником нерухомого майна. Разом з тим, ч. 1 ст. 388 ЦК України вимагає від позивача наявність права власності. Право власності набувається після проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно в порядку ч. 4 ст. 334 ЦК України. У матеріалах справи відсутні підтверджуючи документи, витяг або інформаційна довідка із ЄДРРГІ відносно наявності у Одеської міської ради права власності на спірну квартиру. Отже, в порядку ч. 1 ст. 388 ЦК України у позивача відсутні будь - які правові підстави для витребування спірної квартири у [PERSON] В свою чергу, в порядку п. 4 ч. 1 ст. 264 ЦК України, у суду теж відсутні правові підстави для застосування до відповідача ч. 1 ст. 388 ЦК України. Чинним законодавством України не передбачено можливість набуття права власності на майно, власником якого є інша особа. Натомість, відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бу ти витребуване у нього. Щодо твердження позивача у позові щодо обізнаності або прояву розумної обачності відповідача, який міг та повинен був знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушенням вимог чинного законодавства України. Такі твердження позивача не були підтверджені жодними належними та допустимими доказами наявні у матеріалах цивільної справи. Крім того, такі твердження цілком спростовуються протоколом допиту відповідача від 22.08.2017р. в якості свідка, який міститься у матеріалах кримінальної справи № 12017160470002140. Квартира була знайдена відповідачем та його батьком за допомогою ріелтора із ріелторської контори «Президент». Квартиру шукав та оглядав рідний батько відповідача, який теж був допитаний в якості свідка в рамках кримінальної справи згідно протоколу допиту від 28.08.2017 року. Відповідач не є фахівцем в сфері права, не є особою уповноваженою на здійснення будь - яких реєстраційних дій. не має доступу до бази данних актів цивільного стану народження, смерті, міграційних, на нерухоме майно, а тому в нього були відсутні можливості бути обізнаним відносно ситуації зі спірною квартирою. Відповідач звернувся до спеціаліста у сфері нерухомості (ріелтора) та діяв через нього та за його допомогою. (т.2 а.с.148-151) Отже, спірна квартира не може бути витребувана у добросовісного набувача в силу того, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 14.02.2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 54, в судовому порядку не оскаржувався, не визнавався недійсним. Належних та допустимих доказів про скоєння будь-якою особою правопорушення (злочину) щодо оформлення відплатного договору до суду не надано. Реєстрацію права власності за відповідачем не скасовано на момент звернення з даним позовом до суду, у чинному законодавстві відсутня можливість набуття право влсності на майно, власником якого вже є інша особа. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 13.06.2018 року по справі № 638/10176/16-ц за результатами розгляду касаційної скарги заступника прокурора Харківської області за позовом в інтересах Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (http://revestr.coiirt.gov.ua/Review/74809205). Судом встановлено, що Одеська міська рада ні коли не була та не є власником спірної квартири, а тому не має законних підстав для визнання права власності та витребування від відповідача. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій. які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ет. ст. 55. 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. 8.9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, іцо відповідає змісту порушеного права- характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13 (hltp://reyestr.court.goy.ua/Review/32056429). Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ССПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року. «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року. «ІЦокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року. «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року. «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року. «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чн є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно випробовується. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСІІЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обгрунтованої компенсації. Посилаючись на викладене, з урахуванням всіх обставин справи та наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed