Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

До суду 17.02.2019 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за яким просила визнати право власності у порядку спадкування на 3/4 частки квартири [ADDRESS] , заг. пл . 38,6 кв.м., житл.пл. 27,9 кв.м., що належала померлій [PERSON] . Згідно обґрунтування позовних вимог, [INFO] померла [PERSON] , про що було зроблено актовий запис №11262 від [INFO] та Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , заг. пл.. 38,6 кв.м., житл.пл. 27,9 кв.м.. На час смерті у померлої залишились чоловік - [PERSON] , син - [PERSON] та доньки - [PERSON] (позивачка) та [PERSON] . Позивачка посилалась на те, що за її заявою від 02 травня 2018 року приватним нотаріусом ОМНО Марченко А.М. було відкрито спадкову справу №8/2018 та в подальшому, 27.08.2018 року, вона, [PERSON] , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частки квартири [ADDRESS] , заг. пл.. 38,6 кв.м., житл.пл. 27,9 кв.м.. У той же час, відповідачі по справі - чоловік померлої [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON] , хоч і мали можливість отримати свідоцтво про право на спадщину, однак, на думку позивачки, фактично відмовились від прийняття спадщини та через пропуск строку, передбаченого ст. 1270, 1274 ЦК України, не надали нотаріусу відповідної заяви про відмову від спадщини. Посилаючись на те, що вона прийняла спадщину у вигляді вищевказаної квартири, фактично мешкаючи в ній та обслуговуючи її, проте оформити в установленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на квартиру у повному обсязі не має можливості через пропуск відповідачами строку на подання заяви про відмову від спадщини, змушена звернутись до суду за захистом своїх прав із дійсним позовом. Вважає, що оформлення чи визнання права власності у даному випадку можливе лише в судовому порядку. Ухвалою суду від 21.02.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 30.03.2020 року. У підготовче засідання 30.03.2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи містяться заяви відповідачів від 23.03.2020 року, згідно яких позовні вимоги визнали. Представник позивача адв. Пахомов І. Ю . 25.03.2020 року надав до суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності. Ухвалою суду від 30.03.2020 року суд за власної ініціативи витребував докази у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко Аеліти Мехманівни, а саме належним чином засвідчену копію спадкової справи № 8/2018, заведену 02 травня 2018 року до майна померлої [INFO] [PERSON] . Розгляд справи відкладено на 04.05.2020 року. У зв`язку з неявкою сторін 04.05.2020 року розгляд справи відкладено на 21.05.2020 року. Матеріали витребуваної судом спадкової справи були надані 14 травня 2020 року. У підготовче засідання 21.05.2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача - адв. Пахомов І.Ю. надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності та задовольнити позов із урахуванням визнання всіма відповідачами позовних вимог. Ухвалою суду від 25.05.2020 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачами позову [PERSON] . Закрито підготовче засідання по цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті на 09 годин 50 хвилин «10» червня 2020 року. У судове засідання 10 червня 2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявна заява представника позивача, згідно якої просила розгляд справи проводити за її відсутності. Відповідачка та її представник поважність причин суду не повідомили та жодних клопотань до суду не заявляли. Суд, з огляду на строки розгляду даної справи, виходячи із положень ч.1,3 ст. 223 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 11.06.2020 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступних висновків. Із матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що було зроблено актовий запис №11262 від [INFO] та Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.8). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , заг. пл.. 38,6 кв.м., житл.пл. 27,9 кв.м., що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.08.2018 року (а.с.9). На час смерті у померлої залишились чоловік - [PERSON] (свідоцтво про шлюб від 17.09.1983 року серії [NUMBER] ), син - [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 10.12.1987 року) та доньки - [PERSON] (позивачка) (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 06.07.1984 року) та [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 19.10.1990 року). Згідно довідки (із місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію) від 25.01.2018 року, чоловік та діти померлої зареєстровані в вказаній квартирі [ADDRESS] , заг. пл.. 38,6 кв.м., житл.пл. 27,9 кв.м.. Із витребуваної судом від копії спадкової справи №8/2018, заведеної приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. до майна померлої [INFO] [PERSON] , вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після померлої матері [INFO] звернулась [PERSON] . Із заявами про прийняття всієї спадщини у встановлений законом строк звернулись також : [PERSON] (чоловік померлої) [INFO] . У подальшому, 27.08.2018 року, [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частки квартири [ADDRESS] , заг. пл.. 38,6 кв.м., житл.пл. 27,9 кв.м., та право власності на вказану частку квартиру було зареєстровано за позивачем 27 серпня 2018 року, про що свідчить витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №135550949 від 27.08.2018 року (а.с.18). З цього свідоцтва також вбачається, що приватний нотаріус посвідчує, що на підставі ст..1261 ЦК України спадкоємцями зазначеного у свідоцтві майна є її чоловік [PERSON] - в ј частці, її син [PERSON] - в ј частці, її донька [PERSON] - ј частці, та її донька [PERSON] вј частці (а.с.90). Звертаючись до суду з відповідним позовом, [PERSON] посилалась на те, що вона прийняла спадщину у вигляді вищевказаної квартири, фактично мешкаючи в ній та обслуговуючи її, проте оформити в установленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на квартиру у повному обсязі не має можливості через пропуск відповідачами строку на подання нотаріусу заяви про відмову від спадщини. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обв`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1260-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі і народжені після його смерті, батьки померлого, той з подружжя, який його пережив. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Прийняття спадщини повинно бути безумовним і беззастережним. Спадкоємець не може прийняти лише частину спадщини і відмовитись від іншої або висунути інші умови, на яких він приймає спадщину. Як зазначалось вище, спадкоємець за законом чи за заповітом має право не тільки прийняти спадщину чи не прийняти її, але має також і право на відмову від прийняття спадщини. При цьому така відмова може бути як на користь іншого спадкоємця, так і безадресною. Але в обох випадках відмова від прийняття спадщини має бути безумовною й беззастережною, поданою за місцем відкриття спадщини в строки, встановлені для прийняття спадщини. Протягом цих строків за спадкоємцем, який подав заяву про відмову від спадщини, зберігається право на відкликання такої відмови. Цей порядок встановлено ст.1273-1274 Цивільного кодексу. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному спадкоємцю окремо з визначенням його частки в спадковому майні. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, як і прийняли спадщину, строком не обмежена. Отримання такого свідоцтва є правом спадкоємця, яке він може реалізувати у будь-який час по закінченні строку, встановленого для прийняття спадщини. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч.3 ст.1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» й пов`язує з виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення в спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державної реєстрації права. Відповідні правові висновки викладені Верховним судом у постановах від 22 серпня 2018 року по справі № 623/2000/15-к, від 14 серпня 2019 року по справі № 523/3522/16-ц. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах ВП ВС від 5.06.2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). При цьому, гарантоване ст. 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України. Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції під назвою «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові. Отже, суд, отримавши позовну заяву, повинен встановити наявність факту порушення права та застосувати конкретний спосіб захисту порушеного права, що залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Верховним Судом України по справі № 6-94цс13, було визначено, що, якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Отже, дотримуючись правових позицій Верховного Суду України по справах № 6-658цс15, №6-849цс15, № 6-84цс14, № 6-94цс13 та враховуючи норми ч.1 ст.3, ст.15 ЦПК України можна стверджувати, що у разі, коли навіть позов є обґрунтованим і підставним, наприклад, якщо дійсно навіть є порушення закону, які, в принципі, зазвичай, тягнуть задоволення позову, але в конкретній справі жодне право, свобода чи інтерес саме позивача не було порушено зазначеними у позові незаконним діяння відповідача, права, свободи чи інтереси позивача відповідач не оспорює, то в такому разі правових підстав для задоволення такого конкретного позову немає. Інакше кажучи, відмова у задоволенні позову відбувається з підстав відсутності порушення прав та інтересів позивача, лише у разі чого виникає право на позов. При чому, докази такого конкретного, об`єктивного порушення повинен навести у позовній заяві позивач, оскільки в цій частині на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування. Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За розглядом справи не вбачається будь-якого оспорювання права позивачки на спадкове майно , також позивачем не доведено, а судом не встановлено, що будь-якими діями відподіачів порушуються права та/або інтереси, що належать безпосередньо Позивачу та які підлягають судовому захисту. Суд вбачає, що відповідачі у встановлений законом строк прийняли спадщину у вигляді відповідних часток квартири [ADDRESS] , заг. пл.. 38,6 кв.м., житл.пл. 27,9 кв.м., що підтверджується виданим свідоцтвом про право на спадщину від 27.08.2018р.,та не були обмежені у праві відмови від даної спадщини, проте відповідних заяв до нотаріуса не подали, що також не вбачається і з матеріалів спадкової справи. Оскільки чинним законодавством чітко врегульовано порядок прийняття та/або відмови від спадщини, яким у свою чергу відповідачі не скористались, посилання позивача на порушення цим її прав як спадкодавця померлої суд вважає необґрунтованими та безпідставними. Також судом не встановлено відмови нотаріуса у видачі позивачці відповідного свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, із огляду на викладене, зважаючи, що судом не встановлено будь-якого оспорювання права позивачки на спадкове майно, будь-яких порушень прав чи інтересів позивача з боку відповідачів судом не встановлено, суд вважає, що зазначене свідчить про відсутність правових підстав для задоволення вимоги Позивача, що є предметом розгляду у даній справі.

Outcome: dismissed