Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси 19.04.2011 року звернувся позивач [PERSON] із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку. В процесі розгляду справи позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги, подавши 14.02.2013 року остаточний позов до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що його батько [PERSON] та матір [PERSON] за час шлюбу набули у спільну власність житловий будинок [ADDRESS]. В 1988 році [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб. [PERSON] [INFO] померла, після її смерті позивач [PERSON] прийняв спадщину, звернувшись до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори із відповідною заявою. Позивач посилається на те, що за життя [PERSON] мала право власності на 1/2 частину спірного будинку, яка після її смерті перейшла до нього внаслідок прийняття спадщини. Згідно нотаріально посвідченого договору дарування № 2-3543 від 29.07.2004 року [PERSON] подарував 83/100 частин житлового будинку [ADDRESS], відповідачам [PERSON] та [PERSON] [PERSON] вважає зазначений договір дарування недійсним з підстав того, що [PERSON] під час укладення вказаного правочину не усвідомлював значення та наслідків своїх дій, оскільки мав фізичні розлади здоров'я через поранення, отримані під час Великої Вітчизняної Війни, та інші суттєві захворювання, що могло вплинуло на вільність його волевиявлення. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на невідповідність волевиявлення [PERSON] його волі та відсутність волевиявлення при складанні договору дарування, чи вчинення правочину [PERSON] під впливом обману з боку відповідачів, [PERSON] просить суд: визнати недійсним договір дарування 83/100 частки будинку по [ADDRESS] що був вчинений [PERSON] 29.07.2004 року; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та його представник за довіреністю - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. В процесі розгляду [PERSON] позовні вимоги не визнавала, подала заяву про застосування строку позовної давності до заявлених вимог. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 29.07.2004 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено договір дарування, за умовами якого [PERSON] подарував, а [PERSON], [PERSON] прийняла в дарунок в рівних частках кожна 83/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у [ADDRESS] Ці 83/100 частини житлового будинку належали дарувальнику на праві приватної власності на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 20.08.1956 року за реєстровим №3-5926, зареєстрованого у Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості у книзі №145-75, номер запису 827. Зазначений договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2-3543. Згідно інформаційних відомостей КП «ОМБТІ та РОН», вбачається, що 26.08.2004 року [PERSON], [PERSON] зареєстрували своє право власності на 83/200 частин домоволодіння [ADDRESS], кожна, на підставі вказаного договору дарування. Після дарування частини домоволодіння [ADDRESS], у власності [PERSON] залишилось 17/100 частин вказаного будинку. Судом встановлено, що за життя [PERSON] підписав заповіт, складений та посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1-65, згідно якого заповів все своє майно, в тому числі житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в [ADDRESS], своїм донькам [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожній. 15.01.2005 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 15.01.2005 року Першим відділом РАЦС Приморського РУЮ м. Одеси, актовий запис №497. Згідно матеріалів спадкової справи Сьомої Одеської державної нотаріальної контори №270/05 до майна померлого 15.01.2005 року [PERSON] вбачається, що із заявами про прийняття спадщини за заповітом звернулись [PERSON], [PERSON], а 06.07.2005 року також надійшла заява про прийняття спадщини за законом від [PERSON] [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 10.12.1947 року Міським ЗАГС м. Одеси, актовий запис №384. В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №2-1034/07 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, усунення перешкод в користуванні власністю та вселення, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, усунення перешкод в користуванні власністю та вселення. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25.04.2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24.10.2007 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності - було відмовлено. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] були задоволені. Визнано за [PERSON] право власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у [ADDRESS] Зобов'язано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] в здійсненні нею права власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у [ADDRESS] Було вселено [PERSON] в 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у [ADDRESS] Визнано за [PERSON] право власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у [ADDRESS] Зобов'язано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] в здійсненні нею права власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у [ADDRESS] Зазначене рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25.04.2007 року набрало законної сили. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє право власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у [ADDRESS], кожна, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності КП «ОМБТІ та РОН» №17115130 та №17115272 від 19.12.2007 року. Як вбачається зі змісту рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25.04.2007 року, предметом його розгляду були вимоги [PERSON] про визнання договору дарування, укладеного 29.07.2004 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2-3543, - недійсним з підстав ч. 6 ст. 203 ЦК України. В процесі розгляду вказаної справи підстави, визначені ч. 6 ст. 203 ЦК України для визнання договору дарування недійсним, не знайшли свого підтвердження, судом було встановлено, що дарувальник [PERSON] на момент укладення правочину був єдиним власником спірного майна, та цей договір не порушував інтереси та права інших осіб, являв собою законне волевиявлення власника спірного будинку. Статтею 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обґрунтовуючи даний позов позивач [PERSON] вказує, що під час укладення договору дарування від 29.07.2004 року його батько [PERSON] не усвідомлював значення та наслідків своїх дій, оскільки мав фізичні розлади здоров'я через порання, отримані під час Великої Вітчизняної Війни, та інші суттєві захворювання, що могло вплинуло на вільність його волевиявлення, крім того, договір міг бути укладений ним під впливом обману з боку відповідачів [PERSON], [PERSON], що є підставами для визнання договору дарування недійсним. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні, за клопотанням позивача [PERSON], була допитана в якості свідка [PERSON], яка своїми поясненнями зазначила, що [PERSON] разом із своєю сім'єю проживав разом з батьком [PERSON] у буд. [ADDRESS] у них були гарні взаємовідносини. Свідок зазначила, що на її думку з 2003-2004 рр. пам'ять у [PERSON] стала погана, він плутався в своїх розповідях, та дещо забував. Більш конкретно щодо обставин складання [PERSON] договору дарування, та яким був у той період дарувальник, свідок пояснити не змогла, в зв'язку з цим суд не приймає до уваги показання даного свідка, так як вони спростовуються іншими дослідженими в судовому засіданні доказами. Інших заявлених позивачем [PERSON] свідків суд не допитував, так як позивач вказав, що він не наполягає на їх допиті, та більше не підтримує клопотання про допит свідків. Згідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порядку ст.ст. 60, 133 ЦПК України [PERSON] було заявлено клопотання про призначення посмертної судової психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 23.07.2013 року клопотання позивача було задоволено, по справі призначено посмертну судову психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання стосовно того чи міг [PERSON] за станом свого здоров'я (з урахуванням наявності поранення під час Великої Вітчизняної війни, прийняття медичних препаратів) у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладання договору дарування 29.07.2004 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON]? Висновком №17 судово-психіатричного експерта, складеним Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології від 23.10.2014 року було встановлено, що результати аналізу матеріалів цивільної справи, медичної документації, співставлення отриманих даних з діагностичними стандартами та діючою в Україні міжнародною класифікацією психічних і поведінкових розладів 10-го перегляду (МКХ-10) свідчать про те, що [PERSON] в момент укладення договору дарування 29.07.2004 року тяжким психічним розладом не страждав, а виявляв ознаки органічного ураження головного мозку травматично-судинного ґенезу (F 07.9 за МКХ-10). Зазначений розлад психічної діяльності не позбавляє особу здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тобто, [PERSON] на момент укладання договору дарування 29.07.2004 року міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, за ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Враховуючи вищевикладене та обставини, встановлені висновком №17 судово-психіатричного експерта, складеного Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології від 23.10.2014 року, суд вважає що [PERSON] в момент підписання спірного договору дарування 29.07.2004 року розумів значення своїх дій та міг керувати ними. Згідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Жодних належних та допустимих доказів в підтвердження ймовірного складання та підписання вказаного договору дарування [PERSON] під впливом обману з боку відповідачів та/або інших осіб, позивачем суду не надано, такі обставини не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи. За ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Позивач [PERSON] також вказує, що його батько [PERSON] та матір [PERSON] за час шлюбу набули у спільну власність житловий будинок [ADDRESS]. В 1988 році [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, поділили майно, і за життя [PERSON] мала право власності на 1/2 частину спірного будинку, яка після її смерті [INFO] перейшла до [PERSON] внаслідок прийняття спадщини, тому [PERSON] не міг розпоряджатися всім житловим будинком [ADDRESS]. Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного народного суду м. Одеси від 01.12.1988 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. В рішенні суду від 01.12.1988 року про розірвання шлюбу судом зазначено, що «син [PERSON] з своєю сім'єю проживає спільно з сторонами в домобудівлі, що належить відповідачу», тобто [PERSON] В матеріалах справи також міститься рішення Малиновського районного народного суду м. Одеси від 02.08.1989 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, згідно якого між колишнім подружжям було поділено домоволодіння [ADDRESS], однак дані про те що вказане рішення набрало законної сили відсутні. Згідно рішення Малиновського районного народного суду м. Одеси від 04.02.1991 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів на утримання, судом з особистих пояснень [PERSON], щодо взаємовідносин з [PERSON], встановлено, що «не вирішено до теперішнього часу і питання про поділ між ними майна». Також на розгляді Малиновського районного суду м. Одеси перебувала справа №2-113/92 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна, яка Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.12.1992 року - була залишена без розгляду у зв'язку із неявкою сторін. Згідно листів Малиновського районного суду м. Одеси від 30.09.2010 року та від 06.10.2010 року на адресу Сьомої Одеської державної нотаріальної контори вбачається наступне: Цивільна справа №502/55 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу у суді зареєстрована, за даними реєстру позов 24.10.1988 року задоволено. 14.02.1989 року справа з касаційною скаргою була надіслана в Одеський облсуд. Більше відомостей щодо цієї справи немає. Справа в архіві суду відсутня. Цивільна справа №2-113/92 за позовом [PERSON] до [PERSON] зареєстрована в журналі реєстрації суду. Справа розглядалась в суді з 23.10.1989 року. Згідно даних обліково-статистичної картки, залишена без розгляду, матеріали зазначеної справи відсутні в архіві суду. З аналізу матеріалів справи вбачається, що відсутні будь-які докази того, що за [PERSON] було зареєстровано якесь нерухоме майно чи частина домоволодіння №66, по вул. Платановій, у м. Одесі. Одноосібне право власності [PERSON] на час укладення оспорюваного правочину - дарування, підтверджується також рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.04.2001 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користування житловим приміщенням, де судом встановлено, що власником домоволодіння [ADDRESS], є [PERSON] У зв'язку із вищевикладеним, суд вважає, що посилання позивача на незаконність укладення [PERSON] договору дарування від 29.07.2004 року через те, що останній не був одноосібним власником подарованого майна (нікчемний правочин) - є безпідставними. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] за життя підписала заповіт, складений та посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1-2695 від 29.07.1987 року, згідно якого заповіла все належне їй майно [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожній. З урахуванням досліджених судом поданих сторонами доказів, Висновку №17 судово-психіатричного експерта, складеного Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології від 23.10.2014 року, в процесі розгляду справи не встановлено наявності правових підстави передбачених Цивільним кодексом України для визнання недійсним спірного договору дарування від 29.07.2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України. Суд враховує, що оспорюваний договір дарування був укладений 29.07.2004 року, в період з жовтня 2004 року по 24.10.2007 року іншим складом Малиновського районного суду м. Одеси та Апеляційного суду Одеської області розглядався позов [PERSON] про визнання цього спірного правочину недійсним з інших підстав. Та із даним позовом [PERSON] звернувся лише 19.04.2011 року, на підставі чого вбачається, що позивачем було пропущено строк позовної давності. З метою встановлення дійсних обставин справи, судом дослідженні подані докази, та встановлено, що не знайшло свого підтвердження заявлене позивачем [PERSON] порушення його особистих прав та інтересів, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог по суті. Враховуючи те, що правові підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні, суд також відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті [PERSON]

Outcome: dismissed