Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 11 червня 2019 року звернулась [PERSON] з позовом до ТОВ «Автокредит Плюс» про визнання права власності на автомобіль. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 27 лютого 2014 року між [PERSON] чоловіком позивача, і ТОВ «Автокредит Плюс» був укладений договір фінансового лізингу шляхом підписання заяви про приєднався до договору фінансового лізингу № КТ00А! [NUMBER] , за умовами якого лізингодавець відповідач ТОВ «Автокредит Плюс» передав Кулікову О.Б. у платне володіння предмет лізингу легковий автомобіль марки ВАЗ 111730, 2008 року випуску, а лізингоодержувач [PERSON] , прийнявши транспортний засіб, приступив до виплати щомісячних лізингових платежів. Після смерті [PERSON] 25 червня 2018 року, вона сплатила решту кредитних коштів 05 липня 2018 року. Нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка на договір фінансового лізингу №КТ00А! [NUMBER] від 27 лютого 2014 року. Тому [PERSON] звернулась до суду з цим позовом, в якому просить визнати за нею право власності на автомобіль марки ВАЗ 111730, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 11 червня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.19). Ухвалою суду від 14 червня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Автокредит Плюс» про визнання права власності на автомобіль (а.с.25-26). Позивач надіслала на адресу суду заяви про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 27 лютого 2014 року між [PERSON] чоловіком позивача, і ТОВ «Автокредит Плюс» був укладений договір фінансового лізингу шляхом підписання заяви про приєднався до договору фінансового лізингу № КТ00А! [NUMBER] , за умовами якого лізингодавець ТОВ «Автокредит Плюс» передав Кулікову О.Б. у платне володіння предмет лізингу легковий автомобіль марки ВАЗ 111730, 2008 року випуску (а.с. 4, 5, 6). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] від 20 серпня 1983 року, 20 серпня 1983 був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , внаслідок чого прізвище останньої було змінено на « [PERSON] » (а.с. 11). [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 25 червня 2018 року Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с. 10). Листом № 20/03/2019-1 від 20 березня 2019 року ТОВ «Автокредит Плюс» підтвердив укладання з [PERSON] договору фінансового лізингу №КТ00А! [NUMBER] і передачу [PERSON] у платне володіння легкового автомобіля марки ВАЗ 111730, 2008 року випуску (а.с. 7). Відповідно до довідки АТ «А-Банк» № АННS-099 [NUMBER] - [NUMBER] -IHAN від 09 липня 2018 року у [PERSON] відсутня заборгованість за кредитним договором КТ00А! [NUMBER] від 27 лютого 2018 року (а.с. 8). Постановою від 15 травня 2019 року державним нотаріусом третьої Краматорської державної нотаріальної контори Полянських В.К. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка на договір фінансового лізингу №КТ00А! [NUMBER] від 27 лютого 2014 року, на автомобіль ВАЗ 111730, 2008 року випуску, н/з [NUMBER] (а.с. 9-9 зворот). Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до частини другої статті 6 Закону «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилами частин першої, другої статті 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов`язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу. Якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду із позовом, позивач на власний розсуд обирає відповідний спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про визнання права власності, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Статтями 1216, 1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на транспортний засіб, оскільки спадкодавець [PERSON] на час смерті не набув право власності на спірний автомобіль. Позивач не надала також належних та допустимих доказів того, що вона здійснила сплату всіх належних за договором фінансового лізингу платежів. Посилання на довідку АТ «А-Банк» як на доказ виконання зобов`язань за договором фінансового лізингу №КТ00А!0000567210 від 27 лютого 2014 року судом не приймаються до уваги, оскільки зазначена банківська установа не була стороною правочину, за яким [PERSON] у платне користування був переданий спірний автомобіль; зобов`язання [PERSON] мали бути виконані перед ТОВ «Автокредит Плюс». За викладених обставин позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Автокредит Плюс» про визнання права власності на автомобіль не підлягають задоволенню у повному обсязі. Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України На підставі викладеного,

Outcome: dismissed