Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначає, що з 07.08.2004 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням суду від 31.07.2019 року розірвано. В період шлюбу ними було придбано автомобіль марки OPEL VECTRA, номерний знак [NUMBER] . Зазначеним автомобілем весь час користується та продовжує користуватися відповідач, а тому просить суд визнати право власності на даний автомобіль за [PERSON] , за рахунок сплати їй компенсації за його 1/2 частку зазначеного автомобіля. Відповідач надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що заперечує щодо позовних вимог, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування зазначав, що позивач та він мають однакові права та обов`язки, а також право власності на 1/2 частину транспортного засобу. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, мають застосовуватися положення ч. 4, ч. 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наголошував, що на даний час на має можливості внести на депозитний рахунок суду 1/2 частину вартості автомобіля, оскільки його дохід складає 5 821, 36 грн. на місяць. Також заперечував щодо оцінки вартості автомобіля. [PERSON] надала відповідь на відзив в якій зазначила, що оцінка вартості автомобіля була проведена відповідачем по справі та спірний автомобіль використовується ним, в якості службового автомобіля. Наголошувала, що оскільки вона надала згоду на отримання грошової компенсації 1/2 вартості спірного автомобіля та зазначений автомобіль перебуває в користуванні відповідача, а поділ спірного автомобіля є неможливим. Визначення часток не вирішить спору, а тому просить стягнути з відповідача саме 1/2 частину вартості транспортного засобу. Представник [PERSON] з`являвся в судові засідання, позов підтримав та просив задовольнити. Представник [PERSON] з`являвся в судове засідання, позов не визнав, зазначив, що сума визначена позивачем сума не відповідає дійсній вартості автомобіля. Факт того, що спірний автомобіль знаходиться у відповідача не заперечував, однак зазначив, що відповідач не користується ним. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). За таких обставин, для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу. Судом встановлено, що за час перебування позивача та відповідача у шлюбі, за відповідачем [PERSON] 19.08.2011 року зареєстровано право власності на автомобіль OPEL VECTRA, номерний знак [NUMBER] . Так, право власності на вказане майно набуте сторонами під час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З даної норми закону випливає, що сторони володіли вищезазначеним майном на праві власності в рівних частках. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України). Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, в свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні. У постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 664/340/16-ц (провадження № 61-20084св18) Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Відповідно до звіту про оцінку вартості транспортного засобу від 26.11.2019 року ринкова вартість автомобіля марки OPEL VECTRA, номерний знак [NUMBER] , складає 87 857 грн. Відомості про огляд автомобіля відсутні. Термін дії заначеного звіту складає шість місяців з дати проведення оцінки. Згідно висновку щодо ринкової вартості колісного транспортного засобу № 429/10-20 від 09.10.2020 року ринкова вартість автомобіля марки OPEL VECTRA, номерний знак [NUMBER] , складає 66 468, 72 грн. Огляд об`єкта оцінки відповідно до зазначеного висновку проводився особисто оцінювачем. Враховуючи, що при складанні висновку щодо ринкової вартості колісного транспортного засобу № 429/10-20 від 09.10.2020 року проводився огляд автомобіля суд бере до уваги вартість автомобіля OPEL VECTRA, номерний знак [NUMBER] , визначену у висновку № 429/10-20 від 09.10.2020 року та складає 66 468, 72 грн. Відповідно до довідки № 1798 від 16.10.2020 року, яка видана ТОВ «Щедро» дохід відповідача [PERSON] за період з 01.04.2020 року по 30.09.2020 року склав 61 909, 83 грн. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). За правилами ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оспорюючи вартість автомобіля відповідач надав суду фотокартки із зображення автомобіля, що не є достатнім письмовим доказом вартості спірного автомобіля. Таким чином, 1/2 частка позивача у спільному майні подружжя складає 33 234, 36 грн. Не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо неможливості сплати 1/2 частки вартості спірного автомобіля та надана ним довідка № 1798 від 16.10.2020 року не є беззаперечним доказом, що підтверджує майновий стан відповідача та те, що він позбавлений можливості сплатити позивачу грошову компенсацію у сумі 33 234, 36 грн. Визначаючи спосіб розподілу автомобіля шляхом виділення його у власність відповідачу зі стягненням грошової компенсації у розмірі 1/2 його ринкової вартості на користь позивача, суд враховує неподільність автомобіля як речі, неможливість його спільного використання, експлуатації, обслуговування, що підтвердили обидві сторони та те, що відповідач підтвердив, що автомобіль перебуває у нього. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, а саме з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненнюкомпенсація за 1/2 частину автомобіля OPEL VECTRA, державний номер [NUMBER] , 1998 року випуску, у сумі 33 234, 36 грн.

Outcome: partial