Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав,\~що у період з 09.08.2003 року по 09.04.2014 року, він та відповідачка перебували у шлюбі, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 104. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , 2010 року народження. 28.03.2014 року шлюб було розірвано на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси по справі № 521/729/14, вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини та поділ спільного майна подружжя не було вирішено. Позивач вказав, що під час перебування у шлюбі 04.08.2006 року, позивач та відповідач на підставі договору купівлі-продажу, від 04.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., реєстраційний № 10993, придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS] , право власності на квартиру було зареєстроване на відповідача. Як вказує позивач, придбання квартири сім`єю відбувалось за рахунок кредитних коштів, під поруку зі сторони позивача та спільних коштів, згоду на використання яких позивачем надавалась відповідачу на підставі нотаріально посвідченої заяви. Позивач вказав, що під час розгляду справи № 521/729/14 про розірвання шлюбу, ним було заявлено зустрічний позов про поділ майна подружжя, у прийнятті якого ухвалою суду, від 27.02.2014 року було відмовлено та направлено для автоматизованого розподілу, за результатами якого позов передано на розгляд судді Мазун І.А. (справа № 521/3039/14). [PERSON] вказує, що 28.03.2014 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси за його заявою було повернуто позов по справі № 521/3039/14, про поділ майна подружжя. Позивач вказав, що подання вказаного позову про поділ майна подружжя, було пов`язано з його бажанням вирішити питання поділу спільного майна під час процесу розірвання шлюбу. Посилаючись на правову позицію Верховного суду України, наведену у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № № 6-258цс15, згідно якої, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності, позивач вказував, що у поданому позові про поділ майна подружжя, він не вказував на порушення своїх прав або невизнанні їх з боку відповідача. Бажання поділу мотивувалось тим фактом, що право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем, у зв`язку з чим було зазначено, що «згідно правовстановлюючих документів можна припуститись хибного висновку, що єдиним власником цієї квартири є [PERSON] ». З огляду на вказане, позивач стверджує, що фактично його права відповідачем не оспорювались, він проживав та мав вільний доступ до квартири, не мав намірів на розгляд справи про поділ майна поза межами справи про розлучення, у зв`язку з чим, у справі № 721/3039/14 ним було відкликано позов до відкриття провадження у справі, що, на думку позивача, додатково свідчить про відсутність спору, або порушення та невизнання на той момент його прав [PERSON] . Також, позивач стверджує, що після розірвання шлюбу та до 23.05.2019 року, спору з приводу його права на квартиру, як об`єкта спільної сумісної власності з відповідачем не виникало, він мав вільний доступ до сумісного майна та фактично проживав там разом з відповідачем та їх спільним сином, дбав про стан спільної квартири: у січні 2018 року замовив комплект меблів, у січні 2019 року за особисті кошти сплатив заборгованість з комунальних платежів. Позивач вказав, що у лютому 2019 року, під час його перебування у РФ на відділення «Нової Пошти» № 2 м. Лиман (вул. Свободи, 33) на ім`я батька позивача - [PERSON] надійшла посилка з м. Одеси з особистими речами позивача. Крім того, позивач вказує, що у травні 2019 року він прибув до м. Одеси з метою побачення з сином та направився до спірної квартири, але потрапити всередину не зміг, після чого, телефоном, відповідач повідомила, що він більше не має прав на зазначене спільне майно, відмовила йому у наданні доступу до квартири, та викликала наряд патрульної поліції. Того ж дня 23.05.2019 року, позивач звернувся до Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області із заявою про порушення прав у доступі до житла, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит, від 03.06.2019 року Позивач вказує, що після цих дій, того ж дня він, намагаючись врегулювати питання доступу до спільного з відповідачем житлового приміщення (квартири), повернувся за вищенаведеною адресою, але відповідач вдруге відмовила у доступі до помешкання та знову викликала наряд патрульної поліції. Враховуючи викладене, позивач просив суд про визнання квартири [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, від 04 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., спільним сумісним майном [PERSON] і [PERSON] та здійснення поділу вказаної квартири, шляхом визнання права власності на 1/2 її частини, за [PERSON] та визнання права власності на 1/2 її частини за [PERSON] .. У відкритому судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у відкритому судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Також, відповідач вказувала, що дійсно шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси, від 28.03.2014 року. Відповідач вказує, що підставами розірвання шлюбу були постійні сварки (у тому числі щодо спірної квартири), тривала відсутність роботи у позивача, а також його особисті погляди. Як вказала відповідач, твердження позивача щодо того, що він періодично проживав, мав вільний та дбав про спірну квартиру не відповідають дійсності та не підтверджуються належними та допустимими доказами. Відповідач вказала, що згідно Акту про не проживання, від 29.11.2019 р., та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, від 08.04. 2019 року, за адресою - [ADDRESS] , проживає [PERSON] (власниця), та її син [PERSON] , інформація щодо проживання, або реєстрації відповідача у спірній квартирі відсутня. Також, як вказала відповідач, ніякого комплекту меблів, вартістю 15500 грн. до спірної квартири позивачем не купувалося. Про існування вказаного позивачем договору № 1201, від 12.01.2018 року укладеного між позивачем та ФОП - [PERSON] їй невідомо, але, як зауважила [PERSON] , вказаний договір не може використовуватися судом як допустимий доказ купівлі меблів у спірну квартиру, так як сам договір може підтвердити лише наміри сторін, до виконання зобов`язань, а факт виконання зобов`язань та оплати товарів/послуг підтверджується іншими документами, які не були надані позивачем. Окрім того, [PERSON] вказує, що рахунки по комунальним платежам за січень 2019 року сплачувалися нею, як власником та особою, на яку оформлений особовий рахунок, а позивач не є такою особою. Відповідач вказує, що твердження позивача про те, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали подружжю на праві спільної сумісної власності не відповідає дійсності, оскільки за час фактичних шлюбних відносин (з 09.08.2003 року по 28.03.2014 року) основу сімейного бюджету формувала саме вона, на підтвердження чого надала Копії сторінок трудової книжки, Довідку про заробітну плату, Довідку про доходи. В свою чергу, за твердженням відповідача, за час шлюбу позивач працював на посадах коваля в ТОВ «Горн» та ТОВ «Горнавто», а весь інший час він був безробітний, ніяких доказів доходу чи відношення до наповнення сімейного бюджету, позивач не надав. Відповідач вказала, що копія заяви про надання їй згоди на купівлю квартири не є доказом того, що кошти на придбання квартири є спільними, оскільки, без заяви [PERSON] нотаріус відмовлявся посвідчувати правочин. Крім того, відповідач вказує, що квартира була придбана на кредитні кошти, погашення яких здійснювалося відповідачкою за особисті кошти, отримані до шлюбу, а також кошти, отримані з продажу нею частки її квартири [ADDRESS] , належної їй, згідно Договору дарування, від 17.08.2005 року. Також, відповідач вказала, що позивач з моменту розірвання шлюбу ухилявся від утримання спільної дитини, що стало підставою для звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, який було видано судом 01.07.2019 року та який позивачем також не виконується. Окрім того, посилаючись на норми статті 256 ЦК України, згідно до якої, позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, або інтересу та, що у відповідності до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідач вказала, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з зазначеним позовом до неї (т. 1, а. с. 103). Також, [PERSON] було надано до суду окрему заяву про застосування строку позовної давності, в якій було вказано, що 04.03.2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про поділ спільного майна подружжя, яку згодом йому було повернуто (т. 1, а. с. 157). Так, на думку відповідача, про порушення його права власності на спірну квартиру позивачу було відомо ще у 2014 році, коли останній подав вказаний позов про поділ спільного майна подружжя, а саме з 04.03.2014 року (т. 1, а. с. 157 - 159). Також, [PERSON] вказала, що оскільки, - позивач був обізнаний про купівлю квартири у 2003 році, з подальшою реєстрацією права власності за нею, - між нею та відповідачем постійно виникали конфлікти з приводу спірної квартири під час розлучення, - позивачем було подану позовну заяву про поділ майна подружжя у 2014 році, - після розірвання шлюбу позивач не цікавився спірною квартирою протягом більше ніж 3 роки, а тому позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, оскільки такий початок перебігу строку позовної давності настав з моменту звернення позивача до суду з позовом про поділ майна подружжя 04.03.2014 року, який відповідно сплинув 04.03.2017 року ( т.1 а. с. 158). Враховуючи викладене, відповідач [PERSON] просила відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані учасниками справи докази в їх сукупності, приймаючи до уваги відзив відповідача та заяву про застосування до позовних вимог позивача строків позової давності, встановивши обставини, якими обґрунтовуються доводи і заперечення, з`ясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, приходить до наступного. У відповідності до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до п. 4 ч. 2\~ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що 04.08.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] (РОНКПП [NUMBER] ) укладено кредитний договір № ML-500/146/2006, згідно якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 49000,00 доларів США на придбання нерухомого майна (т. 1, а. с. 119 128). 04.08.2006 року [PERSON] (РОНКПП [NUMBER] ), яка діяла від імені громадянина [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РОНКПП [NUMBER] ) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за № 10993, згідно якого [PERSON] купила квартиру під [ADDRESS] , яка складається в цілому з двох житлових кімнат, загальною площею 40,0 кв. м. та підсобних приміщень (т. 1, а. с. 226 227; т. 2, а. с. 44). Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , від 04.08.2006 року, останній надав згоду своїй дружині, [PERSON] на купівлю за ціну та на умовах за її розсудом квартири під [ADDRESS] (т. 1, а. с. 21; т. 2, а. с. 45). Також, 04.08.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] (РОНКПП [NUMBER] ) було укладено договір іпотеки № PML-500/146/2006, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за № 10999, на підставі якого належна [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за № 10993, квартира під [ADDRESS] , була передана в іпотеку АКБ «Райффайзенбанк Україна» (т. 1, а. с. 134 139). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира під [ADDRESS] , зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] (т. 1, а. с. 22 23). Згідно копій квитанцій, які долучені до матеріалів справи, [PERSON] здійснювалося внесення готівки на поточний рахунок для подальшого погашення кредиту та відсотків (т. 2, а. с. 14 30). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, від 28.03.2014 року, було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а. с. 20). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи викладене, суд не досліджує обставини, встановленні рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, від 28.03.2014 року. Крім того, 27.02.2014 року до канцелярії Малиновського районного суду м. Одеси [PERSON] було подано Зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, в якому було заявлено вимоги шляхом: визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , яка складається в цілому з двох житлових кімнат; визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , яка складається в цілому з двох житлових кімнат (т. 1, а. с. 29 30). Протокольною ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 27.02.2014 року, у прийнятті зустрічного позову про розподіл майна було відмовлено, заяву [PERSON] про розподіл майна передано до розподілу за допомогою автоматизованої системи документообігу суду (т. 1, а. с. 31). Малиновським районним судом м. Одеси, на запит адвоката Юрченко А.М., від 24.06.2019 року, повідомлено, що 04.03.2014 року протоколом автоматичного розподілу справи між суддями було здійснено автоматизований розподіл справи та справу призначено судді Мазун І.А. (т. 1, а. с. 28). Згідно ухвали Малиновського районного суду м. Одеси, від 28.03.2014 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя, було повернуто позивачу, оскільки до відкриття провадження у справі позивач надав до суду письмову заяву про повернення йому позовної заяви (т. 1, а. с. 32). Згідно до вимог ч. 2 ст. 325 ЦК України, фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, зі винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом. Згідно вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно до вимог ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] , за період перебування у шлюбних відносинах із [PERSON] , позивач працював: - з 22.01.2004 року у ТОВ «Горн» на посаді «коваль на молотах та пресах та ручного кування» по 29.12.2006 року; - з 01.02.2007 року у ТОВ «Горнавто» на посаді «коваль на молотах та пресах 4 розряду» по 19.08.2007 року (т. 1, а. с. 40 41). Отже, за час перебування у шлюбних відносинах із [PERSON] , [PERSON] був офіційно працевлаштований з 22.01.2004 року по 29.12.2006 року, тобто близько трьох років, та з 01.02.2007 року по 19.08.2007 року, тобто більш ніж шість з половиною місяців. Доказів розміру доходів та отримання цих доходів в період шлюбних відносин, стороною відповідача до суду надано не було. Разом з тим, як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] , серії [NUMBER] , за період перебування у шлюбних відносинах із [PERSON] , відповідач працювала: - з 01.04.2003 року (за чотири місяці до укладення шлюбу) у Корпорації «ЕЛОТ» на посаді «фахівця з підбору персоналу» по 30.09.2004 року; - з 01.10.2004 року у СПДФО [PERSON] на посаді «менеджера з підбору персоналу» по 31.03.2005 року; - з 01.07.2005 року у Концерні «Оверлайн» на посаді «менеджера по персоналу» по 20.04.2007 року; - з 24.04.2007 року у ЗАТ «Молочний завод «РОДИЧ», яке було перейменовано в ТОВ «Данон Дніпро», на посаді «менеджера по роботі з персоналом» по 23.08.2010 року; - з 25.08.2010 року у ТОВ «Кримська водочна компанія» на посаді «директора з персоналу (Україна)» по 11.04.2011 року; - з 15.10.2013 року у ТОВ «Сервіс-Ресурс» на посаді «директора» по 16.03.2015 року (після розірвання шлюбу) (т. 1, а. с. 112 116). Отже, зі змісту трудової книжки [PERSON] , серії [NUMBER] , вбачається, що відповідач у період шлюбних відносин із [PERSON] переважну частину часу була офіційно працевлаштована. Крім того, згідно до довідки про заробітну плату, виданої [PERSON] , від 24.03.2009 року, в період з вересня 2008 року по лютий 2009 року, останній було фактично виплачено заробітну плату у загальному розмірі 47339,02 грн. (т. 1, а. с. 130). Також, відповідно до довідки про доходи, виданої [PERSON] , від 11.04.2011 року, в період з серпня 2010 року по квітень 2011 року, останній було фактично виплачено заробітну плату у загальному розмірі 378122,86 грн. (т. 1, а. с. 129). Отже, зі змісту зазначеного, суд приходить до висновку про переважну участь [PERSON] у наповненні сімейного бюджету. На підтвердження протилежного матеріали справи жодних доказів не містять. Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня, після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 267 ЦК України, передбачено наслідки спливу позовної давності. За приписами частини третьої вказаної статті, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачем надано до суду таку заяву до винесення судом рішення у справі. Частиною четвертою ст. 267 ЦК України, встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як вже було встановлено судом, під час розгляду Малиновським районним судом м. Одеси справи № 521/729/14 про розірвання шлюбу, [PERSON] 27.02.2014 року було заявлено зустрічний позов про поділ майна подружжя, який в подальшому перебував на розгляді судді Малиновського районного суду м. Одеси Мазун І.А. (справа № 521/3039/14). 28.03.2014 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси за заявою [PERSON] позов про поділ майна подружжя по справі № 521/3039/14 було повернуто. Згідно позиції Верховного суду України, наведеної у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Проте, [PERSON] 27.02.2014 року до Малиновського районного суду м. Одеси подавав зустрічний позов про поділ майна подружжя. Позиція позивача стосовно того, що у поданому позові про поділ майна подружжя, він не вказував на порушення своїх прав або невизнанні їх з боку відповідача, а бажання поділу мотивувалось тим фактом, що право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем, судом не може бути прийнято до уваги з огляду на наступне. Статтею 70 ЗУ «Про нотаріат», врегульовано питання видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) на підставі спільної заяви. Згідно до ч. 1, 2 зазначеної статті, нотаріус на підставі спільної письмової заяви подружжя видає одному або кожному з них свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, набутому ним за час шлюбу. Таке свідоцтво може бути видано кожному з подружжя під час перебування у шлюбі або після розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, законодавством передбачено право на позасудове вирішення питання про поділ майна подружжя, у разі відсутності спору та наявності згоди між ними, а тому звернення [PERSON] до суду з позовом про поділ майна, розцінюється судом як бажання захистити своє право на частку у спільному майні подружжя, у зв`язку з чим, саме 27.02.2014 року є початком перебігу позовної давності. Стосовно тверджень позивача, що у січні 2018 року він замовив комплект меблів, то суд погоджується з позицією відповідача, що договір, який було укладено між [PERSON] та ФОП- [PERSON] , може підтверджувати лише наміри сторін до виконання зобов`язань, та не свідчить про факт їх виконання. Крім того, твердження позивача, що ним у січні 2019 року за особисті кошти було сплачено заборгованість з комунальних платежів, не підтверджено жодними належними та допустимими доказами такої сплати. Окрім того, позиція позивача, що після розірвання шлюбу та до 23.05.2019 року, спору з приводу його права на квартиру, як об`єкта спільної сумісної власності з відповідачем не виникало, він мав вільний доступ до сумісного майна та фактично проживав там разом з відповідачем і їх спільним сином, дбав про стан спільної квартири, то наведене спростовується наданими позивачем до суду наступними документами. Так, згідно до ксерокопії закордонного паспорту Російської Федерації № [NUMBER] , виданого [PERSON] , він 06.06.2013 року отримав вказаний паспорт та є громадянином Російської Федерації, в період років після розірвання шлюбу 2014 року по 2019 рік [PERSON] перетинав кордон України в 2015 році, в 2016 році, в 2017 році, в 2018 році та в 2019 році (а. с. 94 99 т.2). Також, 30.03.2015 року [PERSON] отримав посвідку на постійне проживання в Україні та зареєстровано його місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.92-93 т.2). Зазначене, також узгоджується з показаннями свідка [PERSON] , яка була допитана у судовому засіданні 21.10.2021 року. Так, свідок вказала, що вона є сусідкою відповідачки. Свідок також вказала, що місце роботи позивача їй не відоме, але проживав він в Російській Федерації, громадянином якої він є. Також, свідок [PERSON] вказала, що позивач є агресивною людиною. В 2010 році позивач [PERSON] , взявши до рук зброю, здійснював постріли в голубів, внаслідок чого сусіди викликали поліцію і його тоді забирали до відділення поліції для з`ясування даних обставин. Також, він жорстоко поводив себе з котами у дворі та цієї жорстокості навчав і дитину. В 2015 році він приїздив до сусідки, відповідачки у справі, після того як він зайшов в квартиру, з квартири чулись крики, тоді приїхали співробітники поліції, які виявили у [PERSON] зброю і вивели його з квартири сусідки [PERSON] . Він їй тоді кричав, що він залишить без квартири її з її дитиною. Крім того, при зверненні 19.07.2019 року до суду з позовом, позивач вказує, що порушення його прав з боку відповідача мало місце лише 23.05.2019 року, коли відповідачка не впустила його до квартири, внаслідок чого він звернувся до поліції (а. с. 24). Проте, з наведеним суд не може погодитись у зв`язку із викладеними вище обставинами. Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин, встановлених судом, оскільки позивачу було відомо про реєстрацію за відповідачем права власності на квартиру [ADDRESS] , з огляду на факт звернення позивачем 27.02.2014 року з позовом до суду про поділ майна подружжя, наслідком чого став початок перебігу позовної давності, який, відповідно, сплинув 27.02.2017 року. Проте, протягом трьох років (загального строку позовної давності), правом на звернення до суду позивач не скористався, а звернувся з позовом до суду лише 19.07.2019 року. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при зверненні з позовом до суду позивачем пропущено 3-річний строк позовної давності. Підстави для поновлення строку позовної давності, відсутні. Отже, заява відповідача про застосування строку позовної давності є гарантованим правом, що спрямовано на захист власного майнового інтересу, а при відсутності підстав для поновлення строку позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки позивач про порушення своїх прав фактично дізнався 27.02.2014 року, до суду з позовом звернувся 19.07.2019 року, тобто, поза межами строку, встановленого Законом, підстав для поновлення строку позовної давності, судом не встановлено, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Отже, дослідивши матеріали цивільної справи та докази надані сторонами, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову за пропуском строків позовної давності, так як, у відповідності до ст. 257 ЦК України, строк позовної давності у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права, становить три роки. Враховуючи те, що відповідач просить застосувати позовну давність, суд, з урахуванням того, що строк позовної давності за даним позов сплинув, вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Outcome: dismissed