Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмету спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] (померла 03 вересня 2017 року) на 1/8 (одну восьму) частину квартири №18 (вісімнадцять) в будинку №32 (тридцять два) по вулиці Філатова академіка в місті Одеса. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 04.09.2017 року померла мати [PERSON] [PERSON]. Станом на день смерті, [PERSON] була власником ? (однієї другої) частини квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, №3-840 від 10 травня 1993 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради. Друга половини квартири на підставі вказаного вище свідоцтва належить на праві власності відповідачу. До своєї смерті [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла все належне їй майно, у тому числі ? частину квартиру брату позивача [PERSON], який є відповідачем у справі. При цьому, позивач як інвалід ІІІ-ї групи має право на обовязкову частку у спадщини. \~ \~ \~ \~Водночас, відповідач відмовився надати нотаріусу, в провадженні якого перебуває спадкова справа, заведена після смерті [PERSON] - оригінал свідоцтва про право власності на квартиру. У звязку з цим, нотаріус позбавлений можливості скласти (оформити) свідоцтво про спадщину позивача на 1/8 частини квартири, а позивач не в змозі реалізувати свої спадкові права та змушений звернутися до суду. Представник позивача приймав участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач з позовними вимогами не погодився, надавши відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх заперечень відповідач послався на наступні доводи: невірне зазначення місця проживання відповідача у позовній заяві; необхідність зменшення розміру обовязкової частки позивача у спадщині з огляду на те, що він проживав окремо від матері, позичав в неї та відповідача кошти і не віддавав їх, тривалий час не спілкувався з матірю, не цікавився її життям, не проживав у спірній квартирі, має заборгованість перед ПАТ «КБ Приватбанк», згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року у справі №521/7624/17; завищення позивачем вартості спірної частки квартири з метою ймовірного стягнення з відповідача в подальшому грошової компенсації за його обовязкову частку; здійснення позивачем тиску на суд з метою максимально швидкого розгляду справи; запевнення відповідача позивачем про те, що останній не претендуватиме на спірну частку квартири та квартиру в цілому, якщо відповідач не перешкоджатиме йому в оформленні прав спадкоємця на земельну ділянку №1660, СМТ Затока. СТ «Авангард», м. Білгород-Дністровський Одеської області та не намагатиметься зменшити цю частку. Вислухавши думку учасників по справі, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про смерть (повторного), виданого 12.12.2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 03.09.2017 року померла [PERSON] Факт родинних звязків між позивачем та померлою [PERSON] підтверджений належними доказами. Так, згідно свідоцтва про народження (повторного), виданого Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 15.08.2018 року, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] Відповідно до [PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00019205020 від 12.12.2017 року [PERSON], після укладання 01.12.1959 року шлюбу із [PERSON], змінила дошлюбне прізвище «Іпполітова» на прізвище «Лужецька». [PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу від 12.12.2017 року №00019205096 [PERSON] після розірвання 10.03.1971 року шлюбу із [PERSON] повернула собі дошлюбне прізвище «Іпполітова». Відповідно до [PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00019205205 від 12.12.2017 року [PERSON], після укладання 29.09.1971 року шлюбу із [PERSON], змінила дошлюбне прізвище «Іпполітова» на прізвище «Шаповалова». Відповідно до свідоцтва про право власності, №3-840 від 10.05.1993 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, [PERSON] набула право власності на ? (одну другу) частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Факт належності їй на праві власності вказаного майна на ден смерті підтверджений Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна від 14.09.2018 року №137866849. Відповідно до вказаної Інформації, право власності на другу половину вказаної квартиру зареєстровано за відповідачем у справі. До своєї смерті [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла все належне їй майно, у тому числі ? частину квартири брату позивача [PERSON] (відповідачу у справі). При цьому, позивач як інвалід ІІІ-ї групи має право на обовязкову частку у спадщини відповідно до норми статті 1241 ЦК України. Факт інвалідності Позивача підтверджений пенсійним посвідченням №2218309136, виданим 07.05.2012 року. [PERSON] абз. 1 ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 11.02.2014 року у справі №1-1/2014 (у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обовязкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) - в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обовязкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. [PERSON] ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Таким чином, за приписами вказаних вище норм законодавства України, позивач має право на отримання у власність половини від ? частки (1/2 від 1/2) спірної квартири, тобто - 1/8 частки вказаної квартири. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.10.2018 року, винесеної приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його матері [PERSON] на 1/8 частину спірної квартири у звязку з відсутністю (не поданням) документів, що підтверджують право власності спадкодавця на вказане нерухоме майно. Відповідач у справі не заперечував наявності в нього правовстановлюючих документів на спірну квартиру. Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У відповідності до п. 4.18 глави 10 розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (Наказ Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5), якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже, позивач був позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права іншим способом, окрім як звертатися з позовом до суду. Відповідно до положень п. 3.1 листа ВССУ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів, що позивач є спадкоємцем першої черги до майна померлої, та має право на обовязкову частку у спадщині. Крім цього, позивач надав належні і допустимі докази, в сенсі ст.ст. 77, 78 ЦПК України, про існування перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку у звязку з відсутністю у нього оригіналів правовстановлюючих документів. [PERSON] зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. [PERSON] ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав обовязків цивільного характеру. Виходячи із правил ч. 1 ст. 6 Конвенції і практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, невідємною частиною права на справедливий судовий розгляд є доступ до суду. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав та обтяжень здійснюється на підставі рішення суду, що набрало законної сили. Суд враховує, що в Постанові №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року в п. 5 вказано, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. [PERSON] ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, суд, аналізуючи вищевикладене, приходить до висновку про доведеність з боку позивача тих обставин, на які він посилається, вважає вимоги обґрунтованими та доведеними, та такими, що знайшли своє підтвердження при судовому розгляді. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому суд критично сприймає доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, за наступних причин та підстав. Зазначення місця проживання відповідача, на позовну заяву і строк розгляду справи, не впливають на матеріально-правовий зміст правовідносин між сторонами, крім того, 08 листопада 2018 року адвокатом позивача було надане до канцелярії суду клопотання про виправлення технічної описки у позовній заяві, в якій він зазначив правильне визначення місця проживання відповідача. Аналогічно, не впливає на суть спору між сторонами й вартість спірної частки квартири та всієї квартири в цілому, з огляду на те. що у справі заявлена вимога про визнання права власності на ідеальну частку майна, без вирішення питання щодо його вартості. Існування будь-яких домовленостей між сторонами у справі не має юридичного значення для розгляду позовної вимоги з огляду на відсутність у матеріалах спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON], будь-яких заяв позивача про відмову від спадщини, чи інших заяв щодо розподілу спірної частки квартири чи іншого спадкового майна між сторонами у справі. При цьому, відповідно до статті 1270 та ч.1 ст. 1273 ЦК України, відмова від прийняття спадщини можлива лише протягом строку у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Матеріали спадкової справи свідчать про відсутність такої заяви позивача. Доводи відповідача щодо необхідності зменшення розміру обовязкової частки позивача відхиляються судом з огляду на ненадання відповідачем доказів на користь цього твердження та відсутності відповідної позовної заяви відповідача про це. Судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, покладаються на відповідача. Відповідно до ст. 16, ч. 2 ст. 1223, абз. 1 ч. 1 ст. 1241, ст. 1261, ч. 1 ст. 1267 ЦК України, ст.6 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Рішення Конституційного суду України від 11.02.2014 року у справі №1-1/2014 (у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обовязкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), п. 4.18 глави 10 розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (Наказ Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5), Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, в порядку ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 89, ст.141, ст.ст.258-259, 263-265, ст. 263 ЦПК України, -

Outcome: approved