Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

До суду звернувся позивач з позовом про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні працівника та стягнення моральної шкоди. Позову заяву мотивував тим, що він працював на посаді апаратника оброблення зерна в СТОВ «Агрофірма Агромакс» з 20.07.2018 року. Наказом від 10.12.2018 року № 74 його було звільненого з роботи за згодою сторін. Після звільнення його взяли на облік в Драбівській районній філії Черкаського ОЦЗ. Проте 18.012019 року запис в трудовій книжці був визнаний недійсним Після цього Драбівський центр зайнятості вніс також зміни про те, що запис щодо взяття його на облік також вважати недійсним. У зв?язку з цим йому не виплачувались кошти з центру зайнятості. Розрахунок в день звільнення відповідач з позивачем не зробив, останній раз позивач отримував заробітну плату на початку грудня за листопад. Довідку про заборгованість бухгалтер відповідача не надає. Згідно виписок позивача по картковому рахунку його середня заробітна плата становить 10000 грн. Оскільки відповідач неправомірно відмовився виплачувати нараховану заробітну плату в день звільнення, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку по день взяття його на облік в центрі зайнятості по 06.02.2019 року починаючи з 01.12.2018 року, що згідно розрахунку становить 21818 грн. Також невиплата заробітної плати позивачу завдала йому моральної шкоди, що проявилось в душевних стражданнях, наслідком якого стало погіршення фізичного та духовного стану. Через відсутність доходів позивач не міг належним чином харчуватися, купувати необхідні речі, сплачувати комунальні послуги та змушений був брати кредит. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі його середньомісячної заробітної плати що складає з його розрахунку 10000 грн. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з?явився, надав суду заперечення на позовну заяву, в якій позов не визнав, з підставі відсутності боргу по заробітній платі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно копії трудової книжки позивача він працював на посаді апаратника оброблення зерна в СТОВ «Агрофірма «Агромакс» з 20.07.2018 по 10.12.2018 року. Згідно виправленого запису в трудовій книжці позивача звільнено за власним бажанням по ст.38 КЗпП України. Відповідачем на підтвердження розрахунку з позивачем по заробітній платі надано копію видаткового касового ордеру від 30.11.2018 року, за яким позивачу виплачено заробітну плату за листопад 2018 року та відпускні за перебування у відпустці з 01.12.2018 по 09.12.2018 року, яка йому надана на підставі наказу № 72 від 01.12.2018 року. Після виходу позивача з відпустки під час перебування на роботі він написав заяву про звільнення 10.12.2018 року з 10.12.2018 року, на підставі якої його і було звільнено, про що видано наказ № 74 від 10.12.2018 року. Ст.241-1 КЗпП України передбачено, що коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. П.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказами Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 № 58 та зареєстровану в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 передбачає, що днем звільнення вважається останній день роботи. Отже, суд вважає, що останній робочий день позивача у роботодавця був саме день його звільнення, який також підлягає оплаті. Доказів виплати заробітної плати позивачу за 10.12.2018 року відповідачем не надано. Оскільки відповідач не надав остаточного розрахунку з позивачем суд вважає можливим захистити права позивача шляхом зобовязання відповідача нарахувати та виплатити йому належну заробітну плату за останній робочий день 10.12.2018 року. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. ст. 116 КЗпП України) . Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме, в разі\~невиплати з\~вини власника\~або уповноваженого\~ним органу\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, суд вважає, що оскільки відповідач не провів повного розрахунку з позивачем в день його звільнення, останній повинен нести вищезазначену відповідальність. При цьому, суд вважає, що така відповідальність повинна бути не по день фактичного розрахунку виходячи з наступного. Так, позивачем невірно проведений розрахунок виплат, оскільки в ньому поєднано як робочі дні так і дні після його звільнення до часу взяття на облік в центр зайнятості, а тому позов не може бути задоволений в повному обсязі. Згідно даних трудової книжки позивача він був прийняти на роботу в ФГ «Орлівське» 23.01.2019 року та звільнений з нього 29.01.2019 року за згодою сторін. 06.02.2014 року позивачу розпочато виплату допомоги по безробіттю, про що свідчить запис в його трудовій книжці. Тому, враховуючи, що невиплачена заборгованість складає лише один день, приймаючи до увагу можливість позивача працювати вже в січні 2019 року, виходячи з засад розумності та справедливості суд вважає можливим стягнути з відповідача середній заробіток на користь позивача лише за робочі дні грудня 2018 року, які після 10.12.2018 року складають 12 робочих днів. Виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивача, яка відповідно до довідки відповідача наданої до заперечень складає 428 грн. 76 коп. сума стягнення на користь позивача середнього заробітку складає 5145 грн. 12 коп. Позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги задоволенню не підлягають, оскільки виплата такої допомоги передбачена в інших випадках ніж при звільненні працівника з роботи за власним бажанням (ст.44 КЗпП України). Суд вважає, що надані до позову докази не доводять факту спричинення позивачу моральної шкоди діями відповідача, тому в цій частині позов не обґрунтований і підстав для задоволення не має. Судові витрати слід покласти на відповідача. Клопотання про звільнення позивача від сплати судового збору за вимоги про стягнення моральної шкоди суд вважає необхідним задовольнити, приймаючи до уваги матеріальний стан позивача, та те, що його дохід складає допомога по безробіттю. На підставі викладеного,

Outcome: partial