Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

До Онуфріївського районного суду Кіровоградської області з позовом звернулася [PERSON] до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики № 01/08/2019 від 01.08.2019 року в сумі 62550, 00 грн. та 3, 5 відсотки в сумі 19703, 25 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01 серпня 2019 року був укладений договір позики № 01/08/2019 між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого відповідач прийняв у власність 62550 грн., що еквівалентно 2500 доларів США. Факт отримання коштів підтверджено власноручно написаною розпискою від [PERSON] в момент передачі йому грошової позики. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути борг до 01.10.2019 та визначено місце виконання договору за адресою: [ADDRESS] . Крім того договором встановлено обов`язок відповідача сплачувати відсотки в розмірі 3, 5% від суми позики, що становить 2189, 25 грн., за кожний місяць користування позикою до повного повернення суми основного боргу. Позивач зазначила, що в момент настання визначеної договором дати борг повернуто не було, а також жодного разу не було сплачено відсотки. Станом на 11 червня 2020 року борг відповідачем не погашено. З урахуванням наведеного просив стягнути з відповідачки 62550, 00 грн. боргу за договором позики та 19703,25 грн. відсотків від суми позики. Ухвалою суду від 13 липня 2020 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, неодноразово подавала до суду заяву про розгляд справи без її участі на підставі наявних у суду матеріалів. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Кузьмінов Д.В. в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити за недоведеністю та зазначив, що позовні вимоги позивача є безпідставними, оскільки будь-яких договорів позики між сторонами не укладалось. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цив ільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з п. 6 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Позивачка як на підставу своїх вимог посилалася та надала копію Договору позики № 01/08/2019 від 01 серпня 2019 року та копію розписки від 01.08.2019. У позовній заяві вказала, що в неї наявні оригінали вказаних документів. Відповідно до умов зазначеного Договору позикодавець [PERSON] передала, а позичальник [PERSON] прийняв у власність грошові кошти у сумі 62550 грн., що еквівалентно 2500 доларів США. Крім того, відповідно п.1.1 Договору, позичальник [PERSON] зобов`язався сплачувати позикодавцю 3, 5% річних від суми позики, встановлено строк та місце виконання зобов`язання /а.с. 9/. Факт отримання позики позивач підтверджує копією письмової розписки від 01.08.2019 /а.с.10/. Встановлено, що у копії Договору наявні підписи сторін правочину, а копія розписки містить підпис позичальника [PERSON] . Частиною першої статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш яку десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в такій самій кількості, що була передана йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановленні договором. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного Кодексу України). Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України визначається, що зобов`язання повинні бути виконані у встановлений строк його виконання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Ухвалами суду від 20 серпня 2020 року, 02 грудня 2020 року та 11 грудня 2020 року було визнано явку позивачки в судове засідання обов`язковою, ухвалою від 15 вересня 2020 року її було зобов`язано надати суду оригінал розписки від 01.08.2019 про отримання відповідачем коштів. Копії вказаних судових рішень надсилались [PERSON] за адресою, зазначеною нею у позовній заяві, але на день прийняття рішення у справі вимоги суду виконані не були. Згідно ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Враховуючи, що позивач в судове засідання не прибула, не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження позову, суд не бере до уваги наявні у матеріалах справи копії договору позики та розписки як докази виникнення між позивачем та відповідачем договірних правовідносин. Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх наявними доказами у справі, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, взявши до уваги доводи представника відповідача, суд вважає, що позивачкою не було доведено того, що у відповідача виникли перед нею будь-які зобов`язання грошового характеру на підставі договору позики від 01.08.2019 та боргової розписки від 01.08.2019 та приходить до висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] . Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, відповідно до ст. 141 ЦПК України, так як суд прийшов до висновку про відмову у позовних вимогах, судові витрати необхідно віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed