Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

До суду 23.10.2018 року звернулась [PERSON] з позовом про визнання факту належності на праві власності [PERSON] Ѕ частки земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:40:017:0039, площею 0,606 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого по вул. Танфільєва ( Мічуріна), 2 у м. Одесі та визнання за позивачем права власності на дану Ѕ частку вищезазначеної земельної ділянки як на спадкове майно, після смерті [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті матері позивачки [PERSON] 22.04.2017 року відкрилась спадщина у тому числі і стосовно 17/100 земельної ділянки розташованої по вул. Танфільєва ( Мічуріна), 2, яка належала спадкодавці на праві спільної сумісної власності із [PERSON] без визначення розмірів кожного. Позивач та її представник вважають, що у відповідності до вимог статей 357, 370 Цивільного кодексу України, частки у спільної сумісної власності вважаються рівними. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач подав письмовий відзив проти задоволення позову та у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи, що йому належить більша частина спільної сумісної власності в силу вимог законодавства. Як встановлено у судовому засідання за адресою вул. Танфільєва ( колишня Мічуріна) , 2 у м. Одеси на земельної ділянки загальною площею 2003 кв.м, знаходиться будинок, який розподілений між співвласниками, в наступних частках: [PERSON] та [PERSON] належить 49/100 будинку, [PERSON] та [PERSON] 34/100 часток, [PERSON] 17/100 часток. Дані обставини доведені у судовому засіданні технічним паспортом від 04.02.2009 року ( а/с 15) та не заперечується сторонами. Частина даної земельної ділянки у розмірі 0,606 га ( кадастровий номер 5110136900:40:017:0039) згідно державного акту серії ЯЛ №726375 від 29.02.2012 року на праві спільної власності належить [PERSON] та [PERSON], з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( а/с 21). У звязку із смертю 22.04.2017 року [PERSON] її спадкоємець за заповітом [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та згідно свідоцтва про право на спадщину від 03.11.2017 року отримала у власність 17/100 частин домоволодіння під № 2 з надвірними господарчими будівлями і спорудами, по вул. Мічуріна у м. Одесі ( а/с 14). Однак згідно листа від 08.06.2017 року (а/с 20 ) нотаріус розяснила про неможливість видання свідоцтва про право на спадщину відносно земельної ділянки, яка надана у спільну сумісну власність спадкодавцю разом із [PERSON] без визначення розміру часток. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК). Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК). Право спільної власності, порядок її набуття, здійснення даного права та виділ частки з майна, що є у спільної сумісній власності врегульоване Цивільним кодексом України, 2004 року ( далі ЦК України). Майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно) ; майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності ( ч.1,2 ст. 355 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю ( ч.1 ст. 368 ЦК України). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом ( ч.1,2 ст. 369 ЦК України). Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом; \~разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду ( ч. 1,2 ст. 370 ЦК України). Земельні відносини регулюються\~Конституцією України, Земельним Кодексом України , 2001 року ( далі ЗК України), а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею; суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади; об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї) ( ч.1-3 ст. 2 ЗК України). Якщо\~ житловий\~ будинок,\~ будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до\~ набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки,\~ на\~ якій\~ вони\~ розміщені,\~ та\~ частиною\~ ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Дані положення закріплено у статті 120 ЗК України. Разом з тим,\~ відповідно до частини першої статті 118 ЗК України (в редакції на час отримання акта про право власності на земельну ділянку) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка\~ перебуває\~ у\~ його\~ користуванні,\~ подає заяву до відповідної районної,\~ Київської\~\~ чи\~\~ Севастопольської\~\~ міської\~\~ державної адміністрації\~\~ або\~\~ сільської,\~\~ селищної,\~\~ міської\~\~ ради\~\~ за місцезнаходженням земельної ділянки. Статтею 121 ЗК України (в редакції на час набуття права власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння) визначено, що громадяни\~ України\~ мають\~ право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності\~ для\~\~ будівництва\~\~ й\~\~ обслуговування \~\~жилого\~\~ будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах -\~ не більше 0,25\~ га,\~ в\~ селищах\~ -\~ не\~ більше\~ 0,15 ка,\~ в \~містах - не більше 0,10 га. Оскільки за положеннями частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, за системним аналізом усіх зазначених норм матеріального права, які були чинними на час зазначених правовідносин та на момент переходу права власності на будинковолодіння, можна зробити висновок, що\~в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з виділеними частками, право власності на земельну ділянку переходить відповідно до розміру відокремлених у будинковолодінні часток. Дана правова позиція висловлена 12.10.2016 р. Верховним судом України при розгляді справи\~№ 6-2225цс16\~, і є обовязковою для судів при розгляді аналогічних справ. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Як зазначено вище, [PERSON] була співвласницею житлового будинку із визначенням її частки 17\\100 домоволодіння. При отриманні у власність земельної ділянки із цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, розмір земельної ділянки повинен бути відповідним до розміру виділеної їй частки у домоволодінні. В даному випадку співвласнику земельної ділянки [PERSON] на праві спільної власності із [PERSON] належить 49/100 частик будинку, без визначенні особистої частки [PERSON] При даних обставинах суду неможливо встановити розмір частки [PERSON] у домоволодінні, а тому і не можливо встановити розмір часток [PERSON] та [PERSON] у спільні сумісній власності земельної ділянки розміром 0,606 га. Посилання на встановлену законом рівність часток співвласників з боку позивача та його представника є помилковими, тому що зазначена презумпція рівності визначена, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, а в даному випадку законом встановлена частка у спільної власності земельної ділянки яка повинна відповідати частки кожного із співвласників у домоволодінні, для обслуговування якого передана земельна ділянка. Також помилковою є посилання, яка на встановлений законом розмір часток у спільної власності, на вимоги ст. 357 ЦК України з боку позивача, так як дання норма врегульовує визначення часток у праві спільної часткової власності, а земельна ділянка, розміром 0,606 га, знаходиться у спільної сумісної власності, без визначення розміру часток кожного співвласника. При встановленні недоведеності позовних вимог щодо встановлення факту належності [PERSON] на праві власності Ѕ частки земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:40:017:0039, площею 0,606 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого по вул. Танфільєва ( Мічуріна), 2 у м. Одесі , суд вважає що це є підставою і для відмови у задоволенні позовних вимог стосовно визнання за спадкоємицею право власності на дану частку, у звязку із тим, що дані вимоги, як і їх обґрунтування з посиланням на право на спадщину є похідними від встановлення вищенаведеного факту. Саме тому судом не визначається і правові питання отримання спадщини, так як у відповідності до вимог ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, а згідно ч.2 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України при відмові у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed