Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 01.11.2016 року звернулась позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що між нею та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач надала відповідачу грошові кошти в сумі 7000 доларів США, які відповідач зобовязався повернути в строк до 12.03.2016 року, що підтверджується розпискою від 12.05.2015 року. Оскільки відповідач не виконав обовязку з повернення суми позики, позивач просить стягнути на її користь суму боргу з урахуванням інфляційних збитків, 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення та проценти за користування позикою, що разом становить 192931,03 грн., а також суму моральної шкоди в розмірі 3\~000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 2500 грн. та суму судових витрат у розмірі 1954, 31 грн. У судове засідання позивач не зявилась, про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, представник позивача надала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності та відсутності позивача, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12.05.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач надала відповідачу грошові кошти в сумі 7\~000 доларів США, які відповідач зобовязався повернути в строк до 12.03.2016 року, що підтверджується розпискою від 12.05.2015 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку встановленому договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто з урахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14). З розрахунку заборгованості вбачається, що підлягає стягненню сума основного боргу (в розмірі 7\~000 доларів США, що еквівалентно 150473,40 грн. станом на 12.05.2015 року за курсом НБУ) з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 158701,84 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 2733,27 гривні, проценти за користування позикою у сумі 31495,92 грн., що разом становить 192931,03 грн. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували повне або часткове виконання відповідачем обовязку в частині повернення позики, тому суд вважає позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми заборгованості обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно п. 3 Постанови ПВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 5 Постанови обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Таким чином, зобовязання з відшкодування моральної шкоди не виникають з договірних правовідносин, тож вимога про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок невиконання відповідачем обовязку з повернення суми позики, не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено, що згідно квитанції №13 від 27 жовтня 2016 року позивачем було сплачено суму судового збору в розмірі 1 955 грн. Крім того, відповідно до прибуткового касового ордеру № 3 від 10.10.2016 року та квитанції до прибуткового касового ордеру № 3, позивачем було сплачено суму в розмірі 2\~500 грн. за отримання правової допомоги.Враховуючи, що згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, судовий збір у вказаному розмірі та витрати на правову допомогу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial