Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

До суду 20 грудня 2018 року надійшов позов [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] , уточнений 21.03.2019 року, пред`явлений до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, згідно якого просила: - визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] шляхом виділення у користування [PERSON] житлової кімнати, вказаної в технічному паспорті під №2, заг. пл.. 11,6 кв.м., житлової кімнати, вказаної в технічному паспорті під № 3 , заг.пл. 12,0 кв.м.; - залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] інші приміщення: коридор, пл.. 13,4 кв.м, кухню площею 10,0 кв.м, туалет площею 0,9 кв.м., ванну кімнату площею 3,6 кв.м., комору площею 2,2 кв.м., балкон площею 3,3 кв.м.; - зобов`язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] в вільному користуванні житловими кімнатами, площами 11,6 кв.м. та 12,0 кв.м., та приміщенням загального користування вищевказаної квартири; - зобов`язати [PERSON] надати [PERSON] ключі від вхідних дверей до квартири [ADDRESS] та не перешкоджати [PERSON] у вільному доступі до квартири. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що її син - [PERSON] , [INFO] , є спадкоємцем 1/2 частини майна померлого батька - [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №377, спадкова справа №49/2015. Власником іншої половини квартири є мати померлого [PERSON] - [PERSON] , яка після вступу у спадщину змінила замки на дверях до квартири та ключі позивачці не надала. Позивачка в інтересах сина неодноразово зверталась до відповідачки та намагалась вирішити мирним шляхом спірні відносини із приводу користування квартирою: пропонувала укласти договір про порядок користування спільною частковою власністю, пропонувала викупити долю її сина, проте жодної відповіді так і не отримала. У подальшому позивачу стало відомо, що відповідачка без погодження з сином позивача та позивачем як представником сина незаконно заселила до квартири сторонніх осіб та весь прибуток від здачі в оренду квартири привласнює собі. Оскільки питання мирним шляхом вони врегулювати не може, вона змушена була звернутись до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 27.12.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 18.02.2019 року. 18.02.2019 року підготовче засідання по справі було відкладено на 25.03.2019 року за клопотання представника позивача для уточнення позовних вимог. Суд протокольною ухвалою суду 25.03.2019 року прийняв до розгляду зміни предмету позовних вимог та підготовче засідання було відкладено на 13.05.2019 року з наданням стороні відповідача строк на подання відзиву на позов та стороні позивача часу на подання відповіді на відзив. До суду 09.04.2019 року надійшов відзив на позов від [PERSON] , згідно якого позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Посилалась на те, що квартира має дві спальні та гостинну кімнату, у разі задоволення вимог позивача її буде позбавлено права користування балконом. Окрім того, задоволення вимог позивача вважає технічно та санітарно неможливим (а.с.45-47). У підготовче засідання 13.05.2019 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Ухвалою суду від 13.05.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 11.07.2019 року. До суду 04.07.2019 року надійшла відповідь на позов, згідно якого позовні вимоги [PERSON] в інтересах сина підтримала та просила задовольнити. Надала до суду копію висновку експерта №22/2019 судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи від 13.06.2019 року, згідно якого одному співвласнику пропонується виділити в користування житлову кімнату 18,7 кв.м., другому співвласнику - житлові приміщення 11,6 кв.м. та 12,0 кв.м.. Інші приміщення пропонується залишити у вільному користуванні співвласників. Зазначено, що так позовні вимоги у повному обсязі відповідають як правовим, так і санітарно-технічним вимогам (а.с.79-100). У судовому засіданні 11.07.2019 року відповідь на відзив була прийнята та за клопотанням представника відповідача розгляд справи був відкладений на 24.10.2019 року з наданням часу на ознайомлення з матеріалами справи. У зв`язку з неявкою сторін 24.10.2019 року розгляд справи був відкладений на 15.01.2020 року. У судовому засіданні 15.01.2020 року були присутні представники сторін: позивача - [PERSON] та відповідача - [PERSON] .. Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, посилаючись на те, що [PERSON] є неповнолітнім спадкоємцем 1/2 частини квартири [ADDRESS] , заг.пл. 75,7 кв.м., житл. пл.. 42,3 кв.м.. Відповідачка є матір`ю померлого [PERSON] , яка після оформлення спадщини, змінила замки до квартири та чинить перешкоди стороні позивача в доступі до квартири. Оскільки мирним шляхом вирішити спір не вдалось, просить у судовому порядку визначити порядок користування квартирою, а саме виділити у користування сину позивачки житлові кімнати, пл.. 11,6 кв.м., та пл. 12,0 кв.м.. При цьому просила врахувати наданий ними висновок експерта, однак не заперечувала, що експерт на місці безпосередньо не був, оскільки до квартири його не впустили. Представник відповідачки позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, просив відмовити, посилався на те, що сторона позивача вимагає лише кошти за квартири. У разі ж розподілу вважає, що одна спальна кімнатна може бути надана у користування сина позивачки, інша - в користування відповідачки, а третя кімната (гостина) залишитись у загальному користуванні. Ставить під сумнів висновок експерта, оскільки останній не був при огляді квартири і визначена ним вартість квартири не відповідає дійсній. Вказував, що відповідачка направляла позивачу свій можливий варіант користування квартирою, проте остання відмовилась. На запитання адвоката позивача пояснив, що відповідачка у квартирі не проживає, проте і син позивачки фактично живе з нею в Москві ; за домовленістю сторін було вирішено здавати квартиру в оренду для погашення існуючої по ній заборгованості у розмірі 42000 грн.. До цього часу в квартирі проживала коханка померлого - [PERSON] , яка і передала ключі від квартирі відповідачці. При цьому посилався на те, що у позивачки ключі від квартири також наявні. По справі було оголошено перерву до 12.03.2020 року. У судовому засіданні 12.03.2020 року були присутні представники сторін: позивача - [PERSON] та відповідача - [PERSON] .. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином. Суд за згодою присутніх у судовому засіданні представників сторін, із огляду на положення ст. 223 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності представника третьої особи, сповіщеної належним чином. Представники сторін підтримали свої пояснення та позиції, висловлені ними у минулому судовому засіданні. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є спадкоємцем 1/2 частини майна померлого батька - [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №377, спадкова справа №49/2015. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №122384003 від 28.04.2018 року, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності наступним співвласникам: - [PERSON] з частковою 1/2 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №377, спадкова справа №49/2015; - [PERSON] з частковою 1/2 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №377, спадкова справа №49/2015. Як вбачається з пояснень представників сторін, між сторонами існує спір із приводу порядку користування вказаною квартирою та позивач не має доступу до квартири та ключей. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно положень статей 319, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до вимог частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ст. 155 ЖК України власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. За правилами ст. 358 ч. 3 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Отже, право кожного із співвласників на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, передбачене ч. 3 ст. 358 ЦК України. У відповідності до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Отже, за змістом статей 319, 358 ЦК України встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого, що такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки (пункт 33 постанови Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові № 6-1500цс15 від 17.02.2016 року та в постанові від 03.10.2018 року по справі № 363/928/16-ц. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц дійшла висновку про те, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. Таким чином, виходячи з того, що сторони як падкоємці померлого [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] у рівних частках і ця обставина ніким не оспорюється, то син позивачки як співвласник квартири, має право користуватися належною йому частиною квартири. У відповідності до копії технічного паспорту на квартиру, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 07.03.2012 року, загальна площа квартири становить 75,7 кв.м., житлова - 42,3 кв.м.. Квартира складається із трьох житлових кімнат, площами 11,6 кв.м., 12,0 кв.м. та 18,7 кв.м., також до складу квартири входить наступні приміщення: коридор, площею 13,4 кв.м, кухня, площею 10,0 кв.м, туалет площею 0,9 кв.м., ванна кімната площею 3,6 кв.м., комора площею 2,2 кв.м., балкон площею 3,3 кв.м.. Квартира характеризується наступним плануванням згідно технічного паспорту від 07.03.2012 року: - вхід у квартиру здійснюється з коридору загального користування; - до житлових кімнат наявні самостійні входи (виходи) із приміщення коридору №1. Пл.. 13,4 кв.м.; - із житлових кімнат №2, пл.. 11.6 кв.м . , та № 3 , пл.. 12,0 кв.м., наявні виходи до балкону. Таким чином, виходячи із наведеного, суд вважає за можливе визначити інший порядок користування квартирою, ніж заявленою позивачем, а саме: - визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , шляхом виділення у користування [PERSON] житлову кімнату, вказану в технічному паспорті від 07.03.2012 року під номером 3, заг.пл. 12,0 кв.м., та у користування [PERSON] житлову кімнату, вказану у технічному паспорті від 07.03.2012 року під №2, заг.пл. 11,6 кв.м.; - залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] інші приміщення: житлову кімнату під номером 6 житл .пл. ю 18,7 кв.м., коридор, пл.. 13,4 кв.м, кухню площею 10,0 кв.м, туалет площею 0,9 кв.м., ванну кімнату площею 3,6 кв.м., комору площею 2,2 кв.м., балкон площею 3,3 кв.м.. При цьому, суд відхиляє порядок користування спірною квартирою, який просить визначити позивач, оскільки останній не відповідає частці відповідача у праві власності на квартиру та призведе до порушення прав іншого з співвласників - [PERSON] , виходячи з розміру належної їм частки у спірному майні. Також із боку відповідачки не спростовано доводи позивача із приводу відсутності у них ключів від спірної квартири, а тому суд вважає за можливе зобов`язати [PERSON] надати [PERSON] ключі від вхідних дверей до квартири [ADDRESS] та не перешкоджати [PERSON] у вільному доступі до квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.ч.1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилаючись на вищевикладене, з урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог.

Outcome: partial