Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовом в якому (з урахуванням змін та уточнень в остаточній редакції) просить стягнути на його користь з [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 15103,00 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з [PERSON] 377575,00 грн., з [PERSON] - 377575,00 грн., з Головного управління державної національної поліції в Одеській області - 377575,00 грн., з Національної поліції - 377575,00 грн. (а.с.3-4, 138, 168-169). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20 серпня 2016 року його автомобілю Тойота Королла, державний номер [NUMBER] , була завдана шкода у вигляді розбитого скла. Позивачем була затримана, доставлена до батьків малолітня особа [PERSON] . За цим фактом позивачем була викликана поліція, що приїхала на місце правопорушення у складі наряду інспектора Юрдика С.В. та слідчої Король Ірини Валеріївни. На місці були складені документи, а саме письмова заява [PERSON] на ім`я начальника Чорноморського відділення поліції, письмове пояснення безпосереднього свідка нанесення шкоди [PERSON] . До заяви як додаток був долучений речовий доказ - рогатка [PERSON] . Усі вказані документи та докази передані особисто [PERSON] . Позивач вказує, що за ремонт пошкодженого автомобіля він заплатив понад 15 тисяч гривень, про що складені офіційні документи виконавця - Тойота-центра, м.Одеса. Позивач неодноразово звертався до Чорноморського відділення поліції та до Головного управління поліції в Одеській області з вимогою надати інформацію щодо дій за його заявою, однак його запити були проігноровані. За результатом звернень на гарячу лінію поліції було призначено службове розслідування, що підтвердило факт порушення законодавства про звернення громадян, але у відповіді за підписом начальника слідчого управління [PERSON] вказані інші співробітники, [PERSON] та [PERSON] серед них не було. Позивач вважає, що слідча Іллічівського відділення поліції [PERSON] знищила або вкрала докази правопорушення малолітнього [PERSON] , в результаті якого йому (позивачу) була нанесена матеріальна шкода у розмірі 15103 гривні. Такі дії слідчої [PERSON] мали негативні наслідки - програні суди першої та апеляційної інстанцій. Протиправні дії [PERSON] на думку позивача покривались її безпосереднім керівником - [PERSON] , що здійснила серед інших службове підроблення. Звернення до Головного управління поліції в Одеській області та на ім`я начальника національної поліції [PERSON] результату не мали, жодного разу питання по суті не вирішено. Враховуючи, що в результаті протиправних дій [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] та інших співробітників Головного управління поліції в Одеській області, були знищені докази нанесення позивачу матеріальної шкоди малолітньою особою [PERSON] , позивач втратив можливість її відшкодування в судовому порядку, тим самим йому особисто була нанесена колосальна моральна травма. За таких обставин позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Від Національної поліції України надійшов відзив на позов (а.с.37-41) в якому, окрім іншого, вказано, що позивачем не доведена незаконність дій та бездіяльності посадових та службових осіб Національної поліції України, так само як і Головного управління Національної поліції в Одеській області, а також наявність причинного зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та шкодою, які він зазнав внаслідок цих дій. А факт неправомірності дій чи бездіяльності посадових або службових осіб на момент ініціювання спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними рішеннями суду. У задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі, а справу розглядати без участі представника (а.с.37-41, 110-112). Представник Головного управління Національної поліції в Одеській області надав відзив (а.с.45-49, 143-148) в якому просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що жодних протизаконних дій управління поліції не вчиняло, незаконність процесуальних дій під час кримінального провадження не доведена та нічим не підтверджується, моральна та матеріальна шкода повинна бути відшкодована особами зазначеними у ст.1178 ЦПК України. Представник Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області також надав відзив на позов в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити з підстав їх необґрунтованості та недоведеності (а.с.101-106). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали заяви про розгляд справи без їх участі, у задоволенні позовних вимог просили відмовити (а.с.229, 231). Заслухавши пояснення сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.08.2016 року малолітньою особою [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] була завдана шкода позивачу у вигляді розбитого лобового скла належного йому транспортного засобу «Тойота Королла» д/н [NUMBER] . В подальшому в провадженні Іллічівського міського суду Одеської області, знаходилась справа №501/2259/16-ц за цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] , який є батьком [PERSON] , про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням майна. 14.11.2016 року в рамках розгляду справи №501/2259/16-ц була винесена ухвала, якою цивільний позов [PERSON] до [PERSON] , про відшкодування шкоди було повернуто позивачу через непідсудність Іллічівському міському суду Одеської області. В ухвалі Іллічівського міського суду Одеської області від 14.11.2016 року по справі №501/2259/16-ц також було роз`яснено позивачу, що для вирішення цього спору потрібно звернутися до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача. Позивач подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу, в результаті розгляду якої Апеляційним судом Одеської області було винесено ухвалу від 26.04.2017 року, якою апеляційну скаргу було відхилено. 21.07.2017 року позивач звернувся із заявою до Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області про те що 20 серпня 2016 року його автомобілю «Тойота Королла», д/н [NUMBER] , була завдана шкода у вигляді розбитого скла. 22.07.2017 року за даним фактом було відкрите кримінальне провадження за №12017160160000963 від 22 липня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України. Після проведення досудового розслідування, 22.08.2017 постановою слідчого СВ Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області кримінальне провадження було закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КК України у зв`язку з встановленням відсутності події кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України. Позивач подав скаргу на постанову слідчого Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області про закриття кримінального провадження №12017160160000963 від 22 липня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України, у задоволенні якої було відмовлено Іллічівським міським судом Одеської області у справі №501/2754/17. Згідно із ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). За ч.2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За ч.6 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Приписами ч.1 ст.1178 ЦК України передбачено, що шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи,- якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою. За ч.5 ст.1178 ЦК України обов`язок осіб, визначених частиною першою цієї статті, відшкодувати шкоду, завдану малолітньою особою, не припиняється у разі досягнення нею повноліття. Після досягнення повноліття особа може бути зобов`язана судом частково або в повному обсязі відшкодувати шкоду, завдану нею у віці до чотирнадцяти років життю або здоров`ю потерпілого, якщо вона має достатні для цього кошти, а особи, які визначені частиною першою цієї статті, є неплатоспроможними або померли. Свої вимоги про відшкодування моральної та матеріальної шкоди позивач обґрунтовує тим що в результаті протиправних дій працівників Головного управління Національної поліції в Одеській області була утрачена можливість відшкодування матеріальної шкоди завданої [PERSON] в судовому порядку. При цьому, позивач не надав жодного належного доказу, який підтвердив би факт протиправних дій працівників ГУНП в Одеській області, які могли призвести до неможливості вирішити питання про відшкодування шкоди завданої [PERSON] його батьками чи іншими особами передбаченими законом. Більш того, факт законності закриття провадження №12017160160000963 від 22 липня 2017 року та відсутності протиправних дій посадових осіб відповідача підтверджується ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 12.01.2018 року по справі №501/2754/17. Жодного судового рішення, яким було би визнано протиправними дії співробітників ГУНП в Одеській області або Національної поліції України позивачем не надано. Твердження позивача про те що його цивільний позов про відшкодування шкоди не був розглянутий через відсутність жодної реакції з боку ГУНП в Одеській області спростовується текстом ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 14.11.2016 року по справі №501/2259/16-ц, в якій зазначені підстави повернення позовної заяви та наголошено про можливість повторного звернення до суду із цивільним позовом. З урахуванням обставин встановлених судом, доказів наявних в матеріалах справи, встановлено, що матеріальна шкода позивачу була завдана безпосередньо діями у вигляді розбиття скла транспортного засобу, який належить [PERSON] , в свою чергу сам позивач стверджує що ці дії були вчинені неповнолітнім [PERSON] , але не залучає в якості відповідача його батьків чи самого [PERSON] . Як вбачається зі змісту ст.ст.33, 36, 119 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Винятки становлять справи, вирішення яких є неможливим без участі усіх співвідповідачів у зв`язку із характером спірних правовідносин. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову, і доводи про те, що суд першої інстанції не ставив на обговорення сторін питання щодо належності відповідача у справі, є необґрунтованими, на правильність вирішення справи судом не впливають. Дана правова позиція викладена в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 року по справі №280/119/16-ц. Згідно з частинами першою і другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини боржника. Наявність перших трьох з числа зазначених елементів доводиться особою, яка звернулася з вимогою про відшкодування збитків. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 01.11.2018 року по справі №905/2191/15. Пунктом 9 постанови пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви, а позивач надати усі необхідні докази. Необхідно врахувати, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, як зазначалося вище, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За змістом роз`яснень, які містяться у п.п.3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством Відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 року до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під час розгляду справи позивачем не було надано доказів того, що він пережив тяжкі моральні страждання через дії відповідачів, а лише було зроблено загальне посилання на переживання моральних страждань, що не може бути належним доказом дійсності таких обставин. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про недоведеність позовних вимог позивачем, оскільки останнім не надано належних доказів порушення його прав, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed