Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання права власності. В позовній заяві зазначає, що перебувала із відповідачем у шлюбі з 31.07.2004 року по 21.08.2014 рік, під час якого набули у спільну сумісну власність житловий будинок загальною площею 122,9 кв.м., земельну ділянку загальною площею 0,0585 га та автомобіль «Fiat Albea». Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.04.2015 року було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 122,9 кв.м. та на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0585 га, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] та було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 122,9 кв.м. та на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0585 га, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Проте, під час розгляду вказаної справи не було вирішене питання права власності на інше нерухоме майно (гараж під літ. Б, загальною площею 21,0 кв.м. та льох під літ. В, загальною площею 13,5 кв.м., які розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується технічним паспортом від 14.11.2016 року. Середня вартість аналогічного майна станом на грудень 2016 року становить 80000,00 грн. Зазначає, що будівництво зазначених спірних господарських будівель закінчено і вони фактично експлуатуються за своїм функціональним призначенням, але не прийняті до експлуатації, оскільки відповідач як співвласник відмовляється оформлювати приймання в експлуатацію збудованих господарських будівель у встановленому порядку аби уникнути поділу як спільного сумісного майна подружжя. Оскільки збудовані та не прийняті в експлуатацію господарські будівлі не можуть бути об`єктом права власності, зазначені будівлі будувались за згодою сторін під час перебування у шлюбі, відповідач не вживає заходів до введення в експлуатацію зазначених будівель, а вона позбавлена можливості самостійно без згоди іншого співвласника здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на отримання у власність частини новоствореного під час її шлюбу з відповідачем нерухомого майна, тому просить визнати за [PERSON] як співзабудовником право на 1/2 частину збудованого нею у шлюбі з [PERSON] , але не прийнятих в експлуатацію господарських будівель, а саме гаражу (літ. Б), загальною площею 21,0 кв.м. та льоху (літ. В), загальною площею 13,5 кв.м., які розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , яка на праві спільної часткової власності належить [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля «Fiat Albea», номер шасі [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Мірошніченка Є.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач визнає позов частково в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину автомобіля «Fiat Albea», номер шасі [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , оскільки під час шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність вказане майно. Однак, не визнає позовні вимоги в частині визнання за позивачем права як співзабудовника право на 1/2 частину збудованого нею у шлюбі з [PERSON] , але не прийнятих в експлуатацію господарських будівель, а саме гаражу (літ. Б), загальною площею 21,0 кв.м. та льоху (літ. В), загальною площею 13,5 кв.м., які розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідачем у 2012 році без дозвільних документів на початок будівельних робіт самовільно побудовано гараж (літ. Б) та льох (літ. В), тобто дані об`єкти були побудовані без будь-яких дозвільних документів, а тому охоплюються поняттям самочинне будівництво відповідно до положень ч. 1 ст. 376 ЦПК України. Крім того вказує, що господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку із чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може. Представником позивача [PERSON] - адвокатом Любівая Н.С. подано відповідь на відзив, у якій зазначила, що 31.08.2018 року набув чинності наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.07.2018 року № 158 «Про затвердження Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт», виданий на підставі п. 9 розділу V Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ( «Наказ № 158»). Вказаний Наказ встановлює процедури та умови прийняття в експлуатацію збудованих без дозвільного документа на виконання будівельних робіт індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI). Відповідно до п. 2 ч. 1 затвердженого зазначеним наказом порядку, господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо, та прибудови до них. Відповідно до Наказу № 158 громадяни можуть у спрощеному порядку ввести в експлуатацію, зокрема, збудовані (без оформлення дозвільних документів) у період з 5серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів, за умови, що вони збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення. З урахуванням приписів ст. 331 ЦК України та викладеного, гараж та льох (погреб) є об`єктами щодо яких передбачено після завершення будівництва процедура введення в експлуатацію з подальшою реєстрацією права власності. Таким чином, такі об`єкти є самостійними об`єктами нерухомого майна на які може бути визнано право власності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Чернобай О.В. підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Мірошніченко Є.О. в судове засідання не з`явився, подав заяву про слухання справи за його відсутності та відсутності відповідача, просив ухвалити рішення з урахуванням поданого відзиву на позовну заяву. Дослідивши письмові матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.08.2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21.04.2015 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 122,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0585 га., кадастровий номер: [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 122,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0585 га., кадастровий номер: [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого станом на [INFO] року, замовник - [PERSON] , гараж під літ. Б має загальну площу 21,0 кв.м., льох під літ. В має загальну площу 13,5 кв.м. Згідно характеристики будинку, господарських будівель та споруд до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду [ADDRESS] , виготовленого станом на 21.09.2017 року, замовник - [PERSON] , гараж під літ. Б має загальну площу 21,60 кв.м., погріб (льох) під літ. В має загальну площу 11,30 кв.м. В рішенні Ірпінського міського суду Київської області від 21.04.2015 року встановлено, що відповідач [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] придбав автомобіль «Fiat Albea», номер шасі [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно з ч. 1 і ч. 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна (далі - Інструкція), затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55. Так, пунктами 1.2, 2.2, 2.4 Інструкції визначено, що поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону (п. 2.3 Інструкції). Зазначені положення узгоджуються з нормами ст.ст. 316, 317, ч. 1 і ч. 2 ст. 376 ЦК України. За змістом ст.ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом. Здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами ст.ст. 69, 70 СК України, ст.ст. 368, 370 ЦК України. На підставі ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За змістом цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Відповідно відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним. В розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Крім того, ухвалюючи в цій частині рішення про відмову в позові, суд виходить із того, що будівлі і господарські споруди не можна окремо визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вони відповідно до положень статті 186 ЦК України є приналежністю головної речі і не є самостійним нерухомим майном. Аналогічний висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2018 року по справі № 682/1221/16-ц. На підставі викладеного, суд, оцінивши належність, допустимість, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в частині визнання права власності на 1/2 частину збудованого [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , але не прийнятих в експлуатацію господарських будівель, а саме гаражу (літ. Б), загальною площею 21,0 кв.м. та льоху (літ. В), загальною площею 13,5 кв.м., які розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що спірний автомобіль набутий сторонами за час шлюбу, то такий є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем по 1/2 частини автомобіля. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На підставі викладеного,

Outcome: partial