Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дитини: [PERSON] , за участі третьої особи: Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 15 травня 1989 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори, він є власником 3/5 долі житлового будинку [ADDRESS] . Крім того, згідно з Договором купівлі-продажу від 05 вересня 2003 року, посвідченого завідуючою Першої слов`янської державної нотаріальної контори, позивач власником 6/15 часток житлового будинку [ADDRESS] . Таким чином, позиває є одноосібним власником всього житлового будинку, розташованого за вказаною адресою. В зазначеному будинку: з 30 травня 1989 року зареєстрована його донька - [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ), [INFO] ; з 04 листопада 2009 року зареєстрований чоловік доньки позивача - [PERSON] , [INFO] ; та з 06 серпня 2010 року зареєстрований онук позивача - [PERSON] , [INFO] , - які набули права на користування житловим приміщення як члени сім`ї позивача. Однак, [PERSON] , [PERSON] та їх малолітня дитина [PERSON] в будинку не проживають з червня 2014 року. В червні 2014 року [PERSON] та [PERSON] забрали всі свої речі та за власною ініціативою та в добровільному порядку вибули з місця проживання разом зі своєю дитиною [PERSON] , виїхавши з міста та взагалі з країни, пояснивши, що в подальшому проживати в зазначеному будинку намірів не мають. З того часу, свої речі в будинку вони не зберігають, не несуть витрати по утриманню житла, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію, будинком не цікавляться. Також, із вказаного моменту в будинку вони з`являлись та не мешкали. Такі їх дії свідчать про втрату інтересу до вказаного житла. Проте, з реєстраційного обліку [PERSON] , [PERSON] не знялись, та їх малолітню дитину [PERSON] не зняли. Перешкод у користуванні приміщенням ніхто їм не створював і не створює в теперішній час. Жодних поважних або вагомих причин, які зумовлювали їх відсутність протягом зазначеного періоду часу в житлі без зняття з реєстраційного обліку, невідомо. Будь-якої домовленості між позивачем та [PERSON] , [PERSON] про збільшений, аніж зазначений у ст. 405 ЦК України, строк збереження за ними права користування його житлом не було. Згідно з довідкою, виданою ТОВ «УК Северная», [PERSON] та [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] та [PERSON] разом з дитиною [PERSON] фактично змінили місце проживання, однак дотепер не припинили попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. На даний час неповнолітній [PERSON] зареєстрований та фактично мешкає в іншому житлі, а отже разом зі своїми батьками забезпечений житлом. Зазначив, що ним подано до суду позовну заяву про визнання [PERSON] та [PERSON] (батьків малолітньої дитини [PERSON] ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме буд. [ADDRESS] , провадження за якою відкрито 16 грудня 2019 року. Оскільки право користування будинком малолітня дитина втратить одночасно зі своїми батьками, права дитини не порушуються. Виходячи з того, що будинок [ADDRESS] , не є місцем проживання [PERSON] та [PERSON] , тому зазначений будинок не може бути і місцем проживання їх малолітньої дитини [PERSON] , який проживає разом зі своїми батьками в іншому місці. Тому, просить суд визнати малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме буд. [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій на заявлених ним позовних вимогах наполягав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду повідомлялась належним чином, проте надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій не позовні вимоги [PERSON] визнала, не заперечувала проти їх задоволення. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій просив суд при ухваленні рішення врахувати висновок органу опіки та піклування Слов`янської міської ради, заперечив проти задоволенні позовних вимог [PERSON] . Дослідивши подані позивачем, третьою особою документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Договору купівлі-продажу, посвідченого 15 травня 1989 року старшим державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори, [PERSON] придбав у власність 3/5 часток житлового будинку з відповідною долею господарських та побутових будов та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . Крім того, згідно з Договором купівлі-продажу, посвідченим 05 вересня 2003 року завідуючою Першою слов`янської державної нотаріальної контори, [PERSON] купив 6/15 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будов та споруд [ADDRESS] . Таким чином, позивачу на праві власності належить житловий будинок з господарськими та побутовими будовами та спорудами [ADDRESS] . Наведена обставина також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта № 191492604 від 04 грудня 2019 року. Розпорядженням Слов`янського міського голови № 53-р від 19 лютого 2016 року «Про перейменування вулиць, провулків, в`їздів, та хутору [ADDRESS] . Відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] , яка діє в інтересах малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , - разом з дитиною зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія Домової книги та Довідка, видана 28 листопада 2019 року Виконавчим комітетом Слов`янської міської ради Донецької області. Відповідач [PERSON] , разом з дитиною, в інтересах якої діє: [PERSON] , у вказаному житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , - не проживає з червня 2014 року, що підтверджується Актом комітету мікрорайону «Словважмаш» м. Слов`янська Донецької області № 654 від 29.11.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 Цивільного Кодексу України зазначено, що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування даним житлом у випадку відсутності члена сім`ї без поважних причин більш ніж один рік, якщо інше не встановлено угодою між ним та власником житла або законом. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. (ч. 2, 3, 4 ст.29 ЦК України). Відповідно до Довідки № 4 163, виданої 16 грудня 2019 року Житлово-експлуатаційного управління ТОВ «УК Северна», малолітня дитина [PERSON] зареєстрований разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси малолітніх дітей даним рішенням не порушуються. Залишення малолітніх дітей зареєстрованими в спірному будинку без батьків суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України. Отже, житловий будинок [ADDRESS] , не є місцем проживання [PERSON] та [PERSON] , а тому зазначене житлове приміщення не може бути місцем проживання їх малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який проживає разом зі своїми батьками в іншому місці. Аналогічний висновок висловлений у правовій позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2018 року у справі № 229/3757/15-ц. Відповідно до ст. 1 та ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право разом з батьками. У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, право користування яким просить позбавити малолітню дитину відповідача - [PERSON] ; відповідач [PERSON] та її малолітня дитина, в інтересах якої вона діє: [PERSON] не проживають в будинку без поважних причин з червня 2014 року, у зв`язку з чим суд доходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідач в судове засідання не з`явилась, не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивача. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, який позивач сплатив при подачі даної позовної заяви у сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved