Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

до Кремінського районного суду Луганської області звернулися [PERSON] та [PERSON] , в інтересах яких діє представник адвокат Шмуйлова Інна Миколаївна, з цивільним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Зазначений позов мотивували тим, що є власниками житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.06.2000 року. Згідно Довідки виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області від 21.09.2020 року № 3733 за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований онук [PERSON] та син [PERSON] - [PERSON] . Відповідно до акту про встановлення сумісного проживання від 22.09.2020 року, з 2014 року та по теперішній час відповідач за вказаного адресою не проживає, тобто понад п`ять років, добровільно не знявся з реєстрації. Зазначені дії перешкоджають позивачам у здійсненні права власності, а тому позивачі просять усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом позбавлення [PERSON] , [INFO] , права користування житловим приміщенням будинку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Кремінського районного суду Луганської області від 05.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 02 листопада 2020 року. Інші процесуальні рішення не приймалися. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем та вважає за необхідне постановити рішення у підготовчому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, дійшов наступних висновків. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом 22.06.2000 року, зареєстрованого у реєстрі за №2-514, власниками житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Як вбачається з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 21 вересня 2020 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований зокрема [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Актом щодо встановлення факту сумісного проживання від 22 вересня 2020 року підтверджується те, що [PERSON] за зазначеною вище адресою не мешкає з 2014 року (а.с. 14). Суд вбачає наявність між сторонами спору, який виник у цивільних правовідносинах та предметом спору є право на проживання у житловому будинку. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб. У відповідності до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116,156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що позивачі мають родинні зв`язки з відповідачем [PERSON] , останній доводиться [PERSON] онуком, а [PERSON] - сином. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання. Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, вважає, що відповідач [PERSON] , як член сім`ї власників приватного житлового будинку, втратив право на користування ним у зв`язку з відсутністю за місцем реєстрації на протязі більше року, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а вказані перешкоди підлягають усуненню. Як вбачається із ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до квитанції №61 від 23.09.2020 року, [PERSON] сплатила через Ощадбанк судовий збір у розмірі 840,80 грн. А відтак, з огляду на визнання позову до початку розгляду справи по суті та задоволення позовних вимог у повному обсязі, наявні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, який необхідно було сплатити при поданні позову, що становить 420,40 грн., та стягнення з відповідача на користь позивача іншої частини сплаченого судового збору, що становить 420,40 грн.

Outcome: approved