Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

До Орджонікідзевського районного суду м.Харкова подано позовну заяву Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором з позичальника [PERSON] та поручителів [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позову зазначено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] (до зміни прізвища [PERSON]) [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтентної схеми погашення) №11371762000. За умовами договору відповідач отримала кредит в розмірі 57 000,00 швейцарських франків та зобовязалась його повернути у повному обсязі не пізніше 2029 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 9.49% річних. За умовами договору погашення суми заборгованості та сплата процентів повинна відбуватись шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 525,00 швейцарських франків в день сплати - 15 число кожного місяця, наступного за тим, за які були нараховані проценти. Зазанчений договір був забезпечений шляхом укладання договорів поруки з відповідачами [PERSON] за №217298 від 15 липня 2008 року та [PERSON] за №217300 від 15 липня 2008 року. За умовами укладений договорів поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник. Станом на 22.07.2015 року заборгованість відповідача [PERSON] по поверненню кредитних процентів за користування кредитом становить 53 436,08 (пятдесят три тисячі іять шість) швейцарських франків 08 сантимів та пеня у розмірі 21 350,17 (двадцять :та пятдесят) гривень 17 копійок, з яких: 9 811,38 швейцарських франків - заборгованість за простроченим кредитом; 624,70 швейцарських франків - заборгованість по простроченим процентам за кредитом; 620,12 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 730,05 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за кредитом. На адресу відповідачів були направлені вимоги про погашення простроченої заборгованості, але на день подачі позову свої зобовязання відповідачами не виконано. З урахуванням зазначеного вважали, що мають право на отримання всієї суми заборгованості по кредиту, процентів за його користування, та пені за невиконання зобовязань. Просили суд стягнути з відповідачів на їх користь солідарно суми боргу по кредитних коштів та відсотків за користування кредитом за [PERSON] про надання кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) №11371762000 від 15 липня розмірі 53 436,08 швейцарських франків. Також стягнути солідарно з відповідачів суму боргу по сплаті пені за [PERSON] про надання кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) №11371762000 від 15 липня розмірі 21 350,17 гривень. А також стягнути з відповідачів сплачений судовий збір. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала суду письмові заперечення проти позову та посилалась на те, що строк позовної давності сплив, оскільки позивачем було пропущено строк предявлення вимог до відповідача визначений ч.4 ст.559 ЦК України. Зазначала, що строк перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. В даному випадку, як вбачається з довідки про грошові надходження останній платіж було здійснено відповідачем [PERSON] 15.01.2015 року. За умовами договору передбачено обовязок позичальника проводити повернення кредиту в розмірах та строки визначені договором, а саме шляхом внесення ануїтентного платежу 15 число кожного календарного місяця. Право кредитора вважається порушеним з моменту недоотримання боржником строку погашення кредитних коштів, тому початок перебігу позовної давності починається з моменту порушення строку його погашення. Просила врахувати правову позицію Верховного Суду України, викладено в постанові по справі №6-20цс від 19.03.2014 року. Просила застосувати строки позовної давності, в задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до неї відмовити, розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав суду письмові заперечення проти позову. Просива застосувати строки позовної давності, в задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до нього відмовити, розглянути справу за його відсутності. В запереченнях навів мотиви відмови в задоволенні позову, аналогічні викладеним в запереченнях відповідача [PERSON]. В ході розгляду справи відповідачем [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву про визнання договору про надання споживчого кредиту №11371762000 від 15.07.2008 року недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, зобовязання стороні повернути одна одній в натурі все, що було одержано на виконання договору про надання споживчого кредиту. Ухвалою від 06.10.2015 року зустрічний позов прийнятий та обєднаний в одне провадження із первісним позовом. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилалась на те, що після підписанні кредитного договору банком було надано їй кредит в сумі 252510 гривень, що підтверджується заявою про видачу готівки №71 від 15.07.2008 року. Відповідна заява є доказом порушення банком зобовязання видати кредит в іноземній валюті відповідно до умов укладеного кредитного договору. Отримавши кредит в гривні, вона була зобовязана погашати кредит в іноземній валюті, що є грубим порушенням умов кредитного договору та чинного законодавства України. Вважала, що надання банком кредиту в національній валюті передбачає повернення кредиту також в національній валюті. Вимога банку щодо повернення кредиту в швейцарських франках є несправедливою та містить ознаки нечесної підприємницької діяльності. З урахуванням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.203, ч.1, 5 ст. 215 ЦК України вважала, що кредитний договір повинен бути визначений недійсним, оскільки реальним настанням наслідків його укладання повинно було бути отримання кредиту в швейцарських франках, що не було виконано. 12.04.2016 року позивачем за зустрічним позовом було подано уточнення до зустрічних позовних вимог та зазначено, що відповідач [PERSON] отримала від відповідача 269408,85 гривень, починаючи з 15 липня 2008 року нею було здійснено платежі в якості погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 328570,77 гривень, тобто наслідком недійсності договору є повернення відповідачем позивачу надлишку сплачених коштів, а саме 59161,92 гривні. Тому просила визнати договір недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, зобовязавши кожну із сторін повернути другій стороні у натурі все те, що вона одержала на виконання договору про надання споживчого кредиту, зобовязати відповідача за зустрічним позовом повернути [PERSON] надлишок сплачених нею коштів в сумі 59161,92 гривні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, представництво інтересів в судовому засіданні здійснювалось представником [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача ПАТ «УкрСиббанк» за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом вимоги первісного позову підтримала, просила його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Подала письмові заперечення проти зустрічного позову, посилалась на те, що ч.1 ст.215 ЦК України передбачено виключний перелік підстав для визнання недійсним правочину, у відношенні укладеного договору між сторонами відсутня будь-яка із зазначених ознак, при укладанні договору було дотримано діюче законодавства, при цьому посилалась на те, що сторони є вільними в укладанні договору та позичальник самостійно обрав валюту кредиту та усвідомлював, що повернення кредиту також буде здійснюватись у іноземній валюті. Банк має ліцензію на право здійснення валютних операцій, в тому числі й щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Тобто, застосування іноземної валюти у договірних відносинах є правомірним та відповідає вимогам діючого законодавства. В судове засідання призначене на 13.07.2016 року представник позивача не зявився, подав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, підтримала поданий зустрічний позов. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. За правилом, передбаченим ч.1\~ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.\~\~\~\~ Відповідно до\~ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.\~\~\~\~ Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема\~ЦК\~(статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055),\~статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частин 1-3, 5, 6\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити права та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 ЦК України, при розгляді даної справи судом не встановлено. 15 липня 2008 року між позивачем АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11371762000 (при застосуванні ануїтентної схеми погашення). Договір містить підписи сторін. (а.с.6-14). Відповідно до свідоцтва про укладання шлюбу від 05.11.2008 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище з «Незнамова» на «Шелест» (а.с.180). Як вбачається з матеріалів справи, з 05.11.2008 року сторони вчиняли дії на виконання умов договору, у тому числі позивач, який користувалась кредитними коштами, частково виконувала свої зобов'язання щодо їх повернення і сплати процентів. Посилання представника позивача на те, що його довіритель не є юридично обізнаною особою і лише після пред'явлення до неї позову дізналась про порушення її права, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відсутність у позивача спеціальних знань для укладення та належного розуміння умов кредитного договору, з огляду на положення\~ст. 215 ЦК України, також не є підставою визнання договору недійсним. Окрім того п.10.13. [PERSON] визначено, що підписання цього договору свідчить про те, що всі умови даного [PERSON] Позичальнику цілком зрозумілі и він вважає їх справедливими по відношенню до себе, перед підписанням даного [PERSON] Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно\~ст.526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов\~\~договору\~\~та\~\~вимог\~\~цього\~\~Кодексу,\~\~інших актів цивільного законодавства,\~\~а за відсутності таких умов та вимог -\~\~відповідно до\~\~ звичаїв\~\~ ділового\~\~обороту\~\~або\~\~інших\~\~вимог,\~\~що\~\~звичайно ставляться. Згідно\~ст.625 ЦК України\~боржник\~\~не\~звільняється\~від\~відповідальності\~за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.\~\~Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого\~\~індексу інфляції за весь час прострочення,\~\~а також три проценти річних\~\~від\~\~простроченої\~\~суми,\~\~якщо\~\~інший\~\~розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст.1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~ст. 1048 ЦК України. Відповідно до п.1.1. [PERSON] зобовязується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит в іноземній валюті в сумі 57000 швейцарських франків та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтентних платежів в порядку і на умовах визначених [PERSON]. Зазначено, що вказана сума кредиту дорівнює еквівалент 269408,85 гривень 85 копійок за курсом НБУ на день укладання договору. П.1.2.1. [PERSON] визначає, що надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у термін 15 липня 2008 року. П.1.2.2. [PERSON] передбачено, що позичальник у будь-якому випадку зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 13.07.2029 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов Розділу 12 [PERSON]. Позичальник зобовязується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтентних платежів в розмірі 525 швейцарських франків в день сплати ануїтентних платежів. П.1.3.1. [PERSON] визначено процентну ставку за користування кредитними коштами протягом перших 30 днів в розмірі 9,49%, та після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору. П.1.3.4. [PERSON] визначено, що позичальник сплачує банку комісію. П.1.4. [PERSON] передбачено, що кредит виданий для особистих потреб позичальника, а саме на придбання двокімнатної квартири №88, розташованої за адресою м.Харків вулиця Миру, 34, загальною площею 54,5 кв.м.. П.8.3. [PERSON] передбачено, що відповідно до вимог ст.611 ЦК України при порушенні Позичальником вимог п.п.2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8.,5.10., 8.4., 10.2., 10.14. Банк набуває право вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку встановленому Розділом 12 [PERSON]. П.8.6. [PERSON] передбачено, що Позичальнику зобовязаний сплатити банку штраф (неустойку) у сумі 500 гривень за порушення своїх зобовязань. П.10.5. [PERSON] визначено, що строк дії даного договору встановлюється з дня укладання цього [PERSON] і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів та/або пені у разі її нарахування. Банком було виконано умови договору на надано відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 57000 швейцарських франків, еквівалент 269408 гривень 85 копійок, відповідно до меморіального ордеру №0609327469 від 15.07.2008 року (а.с.150), що не оспорювалось сторонами. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і порядку, встановлених законом. Частина 3 статті 533 ЦК України дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. (далі - Декрет) валютні операції можуть здійснюватися виключно на підставі індивідуальної чи генеральної ліцензії НБУ. При цьому п. 2 ст. 1 Декрету визначено юридичний зміст поняття «валютні операції» як будь-які операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності (у тому числі, на іноземну валюту), за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. Виходячи із даного визначення, очевидно, що надання кредитів в іноземній валюті кваліфікується валютною операцією, яка може здійснюватися виключно на підставі відповідної ліцензії НБУ. Пунктом «в»ч. 4 ст. 5 Декрету встановлена вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Із змісту ст. 5 Декрету вбачається, що індивідуальної ліцензії потребують валютні операції, визначені частиною четвертою цієї статті, в той час як генеральна ліцензія видається комерційним банкам та іншим фінансовим установам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії. При цьому остання видається НБУ на разову валютну операцію, в той час як генеральна ліцензія дозволяє здійснювати окремі валютні операції, що не підпадають під режим індивідуального ліцензування, на регулярній основі протягом строку дії ліцензії. Відповідно до ч. 6 ст. 5 Декрету порядок видачі ліцензій на здійснення валютних операцій визначається НБУ. На сьогоднішній день не існує будь-яких нормативно-правових актів НБУ, які б встановили терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Дана обставина, з огляду на відсилочний характер пункту «в»ч. 4 ст. 5 Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані із наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам України. Отже, з огляду на відсутність істотних нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування по операціям з надання та обслуговування кредитів в іноземній валюті у відносинах між резидентами України, як це передбачено пунктом «в» ч. 4 ст. 5 Декрету, єдиною правовою підставою для здійснення банками та іншими фінансовими установами кредитування в іноземній валюті згідно з ч. 2 ст. 5 Декрету є генеральна ліцензія НБУ, отримана ними у встановленому порядку. В діючому цивільному законодавстві діє принцип свободи договору, який закріплено в ст.6, 627 ЦК України. Так, згідно ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу Національного банку України на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року № 6-7цс11, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. Суд не погоджується із доводами сторони позивача за зустрічним позовом, що [PERSON] не отримувала грошові кошти за договором в іноземній валюті, оскільки згідно п.1.5 договору кредит надавався не шляхом видачі готівки позичальнику, а шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника №26205191135600, для подальшого використання за цільовим призначенням. Даний рахунок був відкритий, на нього були перераховані кошти, про наявність коштів в швейцарських франках на відповідному рахунку свідчить надата копія меморіального ордеру. Зазначене свідчить про те, що позивач виконав свій обов'язок по наданню кредиту в іноземній валюті. Видача коштів уже з цього рахунку могла здійснюватися за бажанням клієнта як в іноземній валюті, так і в еквіваленті до неї. Враховуючи досліджені судом обставини, суд вважає, що доводи сторони позивача за зустрічним позовом щодо недійсності договору про надання споживчого кредиту, не є обґрунтованими, а тому підстав для задоволення зустрічного позову судом не вбачається. З метою забезпечення зобовязання відповідача було укладено договір поруки №217298 від 15.07.2008 року між позивачем АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] (а.с.15-17), а також договір поруки між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] №217300 від 15.07.2008 року (а.с.18-20). [PERSON] підписані сторонами. За умовами договорів поруки п.1.2. визначено, що поручителю відомо про суму Основного договору, відсоткову ставку, термін виконання основного зобовязання 13 липня 2029 року, якщо не буде застосовано інші терміни виконання такого зобовязання. Пунктом 1.4. визначено, що відповідальність поручителя і боржника є солідарною. А п.3.1. визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за Основним договором або до погашення Поручителем зобовязань Боржника в рахунок виконання зобовязань за Основним договором в сумі та в межах якої поручитель відповідає перед Кредитором, тобто до першої із перерахованих подій, яка настане раніше. Розділом 12 [PERSON] визначено порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку. Пунктом 12.1. [PERSON] визначено, що відповідно до ст.ст. 525, 611 ЦК України Сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених в п.п.2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8.,5.10., 8.4., 10.2., 10.14. цього [PERSON] та направлення Банком на адресу Позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником порушень умов за цим [PERSON] протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання Позичальником повідомлення протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення Банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення. 31.03.2015 року позивачем на адресу відповідача [PERSON] було спрямовано вимогу, в якій зазначено, що утворилась заборгованість, і у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту АТ «УкрСиббанк», вимагає виконання Вами своїх зобовязань за [PERSON], а саме сплатити заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплаті нарахований процентів, що разом становить 51815,35 швейцарських франків 35 сантимів. У випадку погашення простроченої заборгованості у встановлені листом строки, лист вважати таким, що втратив свою силу. (а.с.39-40). Аналогічні вимоги були направлені на імя поручителів [PERSON] та [PERSON] (а.с.41-43). Вимоги були направлені рекомендованими листами (а.с.44-48). Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Так, договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за кредитним договором. У звязку з порушенням боржником виконання зобовязання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України використав право достроково стягнути з позичальника та поручителів заборгованість за кредитним договором, надіславши вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й повязаних із ним платежів. Отже, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-190 цс14. Вимоги на адресу позичальника та поручителів були спрямовані 31.03.2015 року, а позовна заява про стягнення заборгованості подана до суду 30.07.2015 року, тобто з дотриманням встановленого строку. Тому доводи заперечень поручителів відповідачів у справі [PERSON], [PERSON] щодо застосування строку позовної давності є необґрунтованими. Відповідно до правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-145цс14 грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до банківської ліцензії №75 від 24.12.2001 року УКІБ «УкрСиббанк» надано право на здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.52), також банк має дозвіл №75-2 від 19.11.2002 року на право здійснення операцій визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною 4 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу (а.с.53-55). У звязку із чим, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами підлягають задоволенню саме в іноземній валюті. Згідно до наданої довідки-розрахунку заборгованість за кредитом [PERSON] станом на 22.07.2015 року (а.с.21-29) складається: за простроченим кредитом в сумі 49811,38 швейцарських франків, еквівалент у гривні 1141783 гривні 77 копійок; по простроченим процентам за користування кредитом в сумі 3624,70 швейцарських франків, еквівалент у гривні 83085,91 гривні; з пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 8620,12 гривень, з пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам в сумі 12730, 05 гривень. Відповідно до вимог ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Зазначена сума заборгованості підлягає стягненню з відповідачів. При цьому, оскільки поручителі не можуть бути солідарними боржниками між собою, суд вважає, що вимоги позову підлягають задоволенню шляхом стягнення суми заборгованості з відповідача [PERSON] та [PERSON] солідарно, та [PERSON] та [PERSON] солідарно. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги первісного позову підлягають задоволенню, а вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають. Відповідно до платіжного доручення №0011205253 від 22.07.2015 року позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір в розмірі 3654 гривні. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню сплачений судовий збір в рівних частках з кожного.

Outcome: approved