Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 15 березня 2017 року надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання частково недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину, яка згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями була передана для розгляду судді Демидовій С.О. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2017 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання частково недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину направлено до розгляду до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2017 року указану ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 серпня 2017 року зазначену вище цивільну справу розподілено для розгляду судді Ходаківському М.П. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 05 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № IFWWGA00000038, за умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 11250 доларів США, 1250 доларів США на оплату страхових платежів, зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. При цьому умовами договору не визначено, які саме послуги по обслуговуванню кредиту надаються банком. Обовязок сплачувати комісію позивач вважає несправедливою умовою договору, яка суперечить вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на що позичальник уклав договір під впливом істотної помилки щодо своїх прав, а тому просить визнати п. 7.1 кредитного договору № IFWWGA00000038 від 05 листопада 2007 року щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом перерахування щомісячних платежів, а сплачені платежі зарахувати до погашення тіла кредиту. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, окрім того під час укладення договору між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 05 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № IFWWGA00000038, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 10000 доларів США, а також у розмірі 1250 доларів США на оплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитними коштами у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з умовами договору (а.с. 4-6). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Положеннями статей 626-628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із умовами кредитного договору від 05 листопада 2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику в кредитні кошти у розмірі 10000 доларів США на ремонт житла, тобто на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). При цьому відповідач безпідставно нараховував, а позивач сплачувала комісію за обслуговування кредиту, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-174цс16. Таким чином, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Однак суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог у звязку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. ст. 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Під час розгляду справи представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Оскільки кредитний договір укладений між сторонами 05 листопада 2007 року, а з даним позовом [PERSON] звернулася до суду 15 березня 2017 року, тобто поза межами строку позовної давності, не обґрунтувавши взагалі причин пропуску строку позовної давності, у задоволені позову слід відмовити з наведених вище підстав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed