Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

До Івано-Франківського міського суду звернулось ПАТ Фідобанк з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В позові вказано, що 26/12/2006 р. між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж», правонаступником якого є ВАТ «Ерсте Банк», назву якого змінено на «Фідобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014-0801/41, відповідно до умов якого надано позику в сумі 115000 доларів США. На забезпечення вказаного договору 27/12/2006 р було укладено договір іпотеки №014-0801/41, за умовами якого позику забезпечено квартирою №6 в будинку №140 по вул. Вовчинецькій в м. Івано-Франківськ. Позивач вказує, що відповідач не виконав умови договору позики щодо її повернення, а тому просив звернути стягнення на предмет іпотеки, передати квартиру у володіння позивача, виселити відповідачів без виселення їх неповнолітньої дитини. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його з підстав, що вказані в позові. В судовому засіданні відповідачка заперечила позов та надала суду пояснення про те, що відповідачі намагаються виправити ситуацію, повернути позику і бажають проживати в спірній квартирі. Судом встановлено наступні обставини. 26/12/2006 р. між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж», правонаступником якого є ВАТ «Ерсте Банк», назву якого змінено на «Фідобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014-0801/41, відповідно до умов якого надано позику в сумі 115000 доларів США. На забезпечення вказаного договору 27/12/2006 р було укладено договір іпотеки №014-0801/41, за умовами якого позику забезпечено квартирою №6 в будинку №140 по вул. Вовчинецькій в м. Івано-Франківськ. 29/10/2009, 30/08/2011 р. року позивач надіслав відповідачам вимогу про порушення основного зобов`язання та іпотечного договору. Правонаступництво банківських установ та зміна назви кредитором відповідач перед судом не заперечив. Відповідно до статуту ПАТ «Ерсте Банк» він є правонаступником ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж». Відповідно до статуту ПАТ «Фідобанк» він є правонаступником ПАТ «Ерсте Банк». Орган опіки та піклування надав суду висновок про те, що виселення дітей із спірної квартири не відповідатиме їх інтересам. Позивач просив виселити [PERSON] та [PERSON] із займаної квартири. Однак відповідачкою повідомлено суду про те, що в спірній квартирі проживають її неповнолітні діти, про виселення яких позивач не просив суд. Отже позивач просив суд не виселити іпотекодавця та осіб, які з ним проживають, а просив суд розселити батьків та їх неповнолітніх дітей. Однак відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 грудня 1959 року малолітня дитина не повинна бути розлучена з матір`ю, крім виключних випадків. Отже право на розселення батьків із неповнолітніми батьками не гарантується позивачу національним законодавством та міжнародно-правовими зобов`язаннями України та не може бути забезпечено державним примусом. Крім цього однією із загальних засад правосуддя є обов`язкове виконання судового рішення. Так, відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Відповідно до ч. 3 п. 2 ст. 3 СК України дитина за будь-яких обставин, незалежно від місця проживання, належить до сім`ї своїх батьків. Відповідно до п. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. В свою чергу відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Разом з цим відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В свою чергу в ч. 1 ст. 156 ЖК України вказано, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Тому позов про виселення батьків без виселення їх неповнолітніх дітей є формою зловживання правом на звернення до суду. Однак суд не є засобом для сторін та не толерує зловживання ними х правами. Відповідно до ст. 589, п. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. В ч. 1 ст. 33 Закону України Про іпотеку вказано, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. В ст. 33 Закону України «Про іпотеку» вказано, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так позивачем доведено правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. В судовому засіданні відповідач не заперечила несплату позики, наявність заборгованості за позикою. Відповідно до п. 1 ст. 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом.\~ Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі Максименко та Герасименко проти України за заявою № 49317/07. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України зазначено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: partial