Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] та просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн., щомісячно, починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] . В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що з жовтня 2020 року сумісне життя з відповідачем припинилось, вона за дитиною проживає окремо від чоловіка. Збереження шлюбу стало неможливим. Справа про розірвання шлюбу знаходиться у провадженні Київського районного суду м. Одеси. Її пропозиції стосовно домовленості про участь батька в щомісячному утриманні сина відповідач залишає без відповіді. Відповідач офіційно не працевлаштований, проте отримує дохід не офіційно, проживає в окремій квартирі, користується автомобілем, інших утриманців немає, він працездатний, його стан здоров`я дозволяє працювати, тому відповідач в змозі сплачувати 5000 гривень аліменти на утримання сина. Ухвалою суду від 18.05.2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 947/13707/21. Розгляд справи призначено провести в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи. Учасникам справи встановлено строк вчинення процесуальних дій. 27 травня 2021 року через канцелярію суду відповідач [PERSON] надав заяву про визнання позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. В ході розгляду справи судом встановлено, що [INFO] , у сторін по справі народився син [PERSON] . Державна реєстрація народження дитини відбулась 02 лютого 2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, яким видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . В свідоцтві про народження в графі «батько» вказано « [PERSON] Громадянин України» Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом положень частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є повне забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі статтею 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За положеннями статті 180 та частини третьої статті 181 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За правилами, встановленими частиною третьої статті 181 та статтею 191 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивач просить присудити до стягнення з відповідача аліменти на дитину у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн., щомісячно, починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] . Вимоги позивача є законним та обґрунтованими. Відповідач позов визнав та не заперечує проти його задоволення, зазначивши, що його матеріальний стан дозволяє сплачувати зазначену позивачем суму. Судом не встановлено, що таке визнання порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У відповідності до частини третьої статті 13, частини першої статті 206 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Право відповідача визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу встановлено пунктом першим частини другої статті 49 ЦПК України. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як встановлено частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача у дохід держави 50 % розміру судового збору, який підлягає стягненню з відповідачів за позови про стягнення аліментів. З урахуванням вищевикладеного, з відповідача [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 454 гривні 00 копійок.

Outcome: approved