Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 12 березня 2020 року надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, у якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором № МК/82 від 04 вересня 2007 року у розмірі 203196,24 грн., а також стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 04 вересня 2007 року було укладено кредитний договір № МК/82, за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 32000 доларів США на термін до 04 вересня 2010 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а відповідач в порушення умов кредитного договору не здійснював погашення заборгованості, у зв`язку з чим станом на 29 січня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 203196,24 грн., яка складається з: 42391,71 грн. - заборгованість за кредитом; 10922,77 грн. - заборгованість по відсоткам; 149881,76 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 203196,24 грн. та судові витрати (а.с.1-3). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» було задоволено (а.с. 44-47). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2020 року у цивільній справі № 201/2442/20 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості було скасовано та призначено вказану цивільну справу до розгляду в загальному порядку (а.с. 87-88). У позовній заяві представник позивача АТ КБ «Приватбанк» Савіхіна А.М., у разі неявки у судове засідання відповідача не заперечувала проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення судом. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без його участі в якій останній заперечував проти задоволення позовних вимог (а.с. 137). Крім того, 12 травня 2021 року від [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки за умовами кредитного договору від 04 вересня 2007 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий строком до 04 вересня 2010 року. Натомість позивачем відсотки нараховувались після спливу визначеного договором строку кредитування. Також відповідач зазначив, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, оформлений неналежним чином (а.с. 119-122). 12 травня 2021 року до суду також надійшли заяви [PERSON] та [PERSON] про застосування строків позовної давності, оскільки за умовами кредитного договору від 04 вересня 2007 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий строком до 04 вересня 2010 року, а позивач звернувся до суду із позовом 12 березня 2020 року, тобто після спливу позовної давності (а.с. 123-125, 129а-131). Від представника відповідача [PERSON] 18 червня 2021 року до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі в якій остання заперечувала проти задоволення позовних вимог (а.с. 136) 22 червня 2021 року від представника АТ КБ «Приватбанк» до суду надійшли відповідь на відзив та письмові пояснення, в яких останній заперечував проти обставин, викладених у відзиві на позовну заяву та заяві про застосування строків позовної давності та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 138-154). У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 04 вересня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № МК/82, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 32000 доларів США строком до 04 вересня 2010 року (а.с. 8-11). Крім того, між банком та [PERSON] укладено договір поруки від 04 вересня 2007 року, відповідно до яких остання поручилася за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за указаним кредитним договором (а.с. 15). 21 грудня 2012 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено додаткову угоду до договору №МК/82 від 04 вересня 2007 року, відповідно до якої кредитний договір було переведено з валюти долар США в валюту гривня (а.с. 14) У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 29 січня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 203196,24 грн., яка складається з: 42391,71 грн. - заборгованість за кредитом; 10922,77 грн. - заборгованість по відсоткам; 149881,76 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання (а.с. 4). Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. В статті 610 ЦК України вказано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України договір укладений сторонами, містить умови, які повинні виконуватися. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Відповідно до положень ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання. Аналізуючи надані докази, суд дійшов висновку про те, що відповідач [PERSON] порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № МК/82 від 04 вересня 2007 року щодо своєчасної оплати кредиту та визначених договором платежів. Доводи відповідачів про необхідність застосування позовної давності є необґрунтованими, з наступних підстав. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України). Згідно із наданим позивачем розрахунком, відповідач до квітня 2019 року частково погашав заборгованість за кредитним договором. З позовом до суду позивач звернувся 12 березня 2020 року. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що позовна давність застосуванню не підлягає, оскільки відповідачем було проведено частину оплати заборгованості за кредитним договором і перебіг позовної давності перервався. Оцінюючі всі докази, досліджені судом у їх сукупності під час розгляду справи у судовому засіданні, суд приходить до висновку про можливість стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором № МК/82 від 04 вересня 2007 року станом на 29 січня 2020 року у розмірі 203196,24 грн., яка складається з: 42391,71 грн. - заборгованість за кредитом; 10922,77 грн. - заборгованість по відсоткам; 149881,76 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі по 1523,97 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved