Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 06 серпня 2014 року надійшла позовна заява [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Актабанк» про розірвання договору банківського вкладу та стягнення грошових коштів. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилався на те, що 23 червня 2014 року між ним та ПАТ «Актабанк» був укладений договір банківського вкладу «Класік» № В20-20908/Т на суму 1 000 000,00 грн. з нарахуванням 23% річних. 28 липня 2014 року позивач звернувся на адресу відповідача з заявою про дострокове повернення суми депозиту, яка була залишена без задоволення, у зв'язку з чим [PERSON] знову звернувся на адресу відповідача з претензією щодо негайного повернення грошових коштів за депозитним вкладом, та яка також була проігнорована. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом та просив суд розірвати договір банківського вкладу «Класік» № В20-20908/Т укладений між ним та ПАТ «Актабанк»; стягнути з відповідача на користь [PERSON] 1 000 000,00 грн. суму основного боргу та нарахованих відсотків, а також суму сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору у розмірі 3 654,00 грн. (а. с. 3-4). Позивач та його представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивача, посилаючись на їх необґрунтованість, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторони позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 23 червня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Актабанк» був укладений договір банківського вкладу «Класік» № В20-20908/Т на суму 1 000 000,00 грн. з нарахуванням 23% річних (а. с. 5-8), відповідно до пункту 3.1.2 якого вкладник має право достроково розірвати цей договір відповідно до вимог чинного законодавства України, повідомивши про це банк (письмово) не пізніше, ніж за два робочі дні до дати розірвання договору. Як вбачається з квитанції № 712927 від 23 червня 2014 року позивач належним чином виконав умови укладеного між сторонами договору банківського вкладу, поклавши на рахунок, відкритому у ПАТ «Актабанк» 1 000 000,00 грн. (а. с. 9). Судом також встановлено, що 28 липня 2014 позивач звернувся на адресу відповідача з заявою про дострокове повернення суми депозиту та нарахованих відсотків (а. с. 10), а 05 серпня 2014 року - з претензією щодо негайного повернення грошових коштів, що були розміщені на вкладному рахунку по договору банківського вкладу та сплату нарахованих відсотків (а. с. 11). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами ЦК України. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених норм права суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача про розірвання договору банківського вкладу «Класік» № В20-20908/Т та стягнення з відповідача грошових коштів за цим договором у сумі 1 000 000,00 грн. та нарахованих за ним відсотків, з огляду на що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: 3 654,00 грн. (а. с. 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved