Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 16.09.2019 року звернулась позивач із вказаною позовною заявою та просить суд визнати за [PERSON] право власності на грошові кошти у розмірі 2000,00 дол. США, а саме 20 купюр по 100 доларів, вилучені 01.03.2016 року під час обшуку Управлінням СБУ в Одеській області у межах кримінального провадження №22016160000000066 від 01.03.2016 року, на які було накладено арешт ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2016 року по справі №522/3707/16-к (провадження №1-кс/522/3898/16). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказані кошти є власністю позивача та помилково були вилучені як кошти, здобуті від незаконного обігу наркотичних речовин, що порушує права позивача як власника коштів. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Глазов О.В. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник Управління Служби безпеки України в Одеській області - Осадчий А.В. проти задоволення позову заперечував та надав клопотання про закриття провадження у справі, в задоволенні якого ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.11.2019 року відмовлено. Окрім цього, в письмовому відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову, зазначаючи, що позивачем жодним чином не доведено належність їй грошових коштів, а чинним цивільно-процесуальним законодавством не передбачена можливість захисту прав власника, який не є учасником кримінального провадження. Представник Головного управління ДПС в Одеській області - Тарановський Р. В . проти задоволення позову заперечував. [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову не заперечували, зазначаючи про належність заявлених грошових коштів позивачу. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2016 року накладено арешт на тимчасово вилучені 01.03.2016 року у кримінальному провадженні №22016160000000066 від 01.03.2016 року в ході обшуку за адресою: [ADDRESS] предмети і документи, серед яких, зокрема, грошові кошти в розмірі 2000,00 дол. США, а саме 20 купюр по 100 дол. США. Згідно ч. 1,2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому, згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п. 1 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі - Постанова) спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. Обґрунтовуючи належність вказаних грошових коштів позивачу на праві власності, остання зазначає, що з листопада 2013 року позивач перебуває на обліку в Одеській регіональній асоціації євреїв - колишніх заручників гетто та нацистських концтаборів та отримує компенсацію від Німеччини, що дійсно підтверджується наявними в матеріалах справи копією довідки та посвідчення. Зі слів позивача її донька [PERSON] на підставі довіреності протягом 2015-2016 років отримувала грошові кошти, які і було в подальшому вилучено в ході проведення обшуку. Дійсно, довіреністю від 22.02.2016 року [PERSON] уповноважила [PERSON] на представництво її інтересів у всіх без винятку банках, зокрема і в ПАТ «Державний ощадний банк України». Згідно копії довідки, виданої в.о. керуючого ТВБВ №10015/0604 вбачається, що [PERSON] є довіреною особою [PERSON] , де на її ім`я в ПАТ «Державний ощадний банк України» було відкрито поточний рахунок № [NUMBER] в Євро та яка отримувала кошти за довіреністю у 2015-2016 роках. Разом з тим, з наявної в матеріалах справи копії ощадної книжки встановлено, що вкладником періодично знімалась сума вкладу у валюті Євро. При цьому, судом встановлено, що відповідачем було вилучено грошові кошти в доларах США. Разом з тим, жодних доказів, які б підтверджували здійснення позивачем операцій з обміну валюти, тобто Євро на Долар США, позивачем до суду не надано. Представник позивача зазначив, що обмін коштів проводився на ринку «Книжка» в м. Одесі. Зазначені доводи позивача суд не сприймає як належні оскільки вони не підтверджені жодними допустимими доказами, якими має бути оригінал квитанції про здійснення обміну валюти. Окрім цього, жодних доказів щодо наявності у працівників ринку ліцензії на здійснення операцій з готівкою до суду не надано. Окрім цього, підписуючи протокол обшуку від 01.03.2019 року [PERSON] не повідомила про належність вказаних коштів [PERSON] . Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Дослідивши надані позивачем докази, суд приходить до висновку про недоведеність належними та достатніми доказами належності спірних грошових коштів позивачу у зв`язку з чим не вбачає наявності порушення прав позивача як власника майна та підстав для звернення до суду за захистом. Окрім цього, 15.11.2019 року представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, зазначаючи, що грошові кошти було вилучено 01.03.2016 року, про що позивач мала достеменно знати, однак до суду остання звернулась лише 16.09.2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Так, згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п. 12 Постанови на позовні вимоги про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна поширюється передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт (опис) належного їй майна. Суду не надано доказів щодо контретної дати, коли позивач дізналась про вилучення та арешт грошових коштів у зв`язку з чим суд бере до уваги норму ст. 267 ЦК України стосовно початку перебігу строку позовної давності з дня, коли позивач мала б довідатись про арешт спірних коштів. Враховуючи вилучення грошових коштів під час проведення обшуку 01.03.2016 року та їх арешт на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2016 року, позивач мала б довідатись про арешт належного їй майна з 01.03.2016 року, однак до суду звернулась лише 16.09.2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Згідно ч. 2-4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed