Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до відділу Державної виконавчої служби Збаразького районного управління юстиції Тернопільської області, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог [PERSON], про зняття арешту та заборони відчуження із автомобіля. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 20 липня 2009р. він придбав у [PERSON] автомобіль марки TOYOTA CАMRY 2.4І р.н. [NUMBER] і в цей же день передав останньому грошові кошти, як плату за вказаний автомобіль, а [PERSON] видав йому розписку про отримання коштів за автомобіль та передав вказаний автомобіль. Для підтвердження вказаної угоди [PERSON] оформив на нього генеральну довіреність з правом керування, продажу, експлуатації, зняття з обліку та постановки на облік в органах ДАІ та в подальшому мав зняти автомобіль в обліку в МРЕВ, щоб він міг зареєструвати автомобіль на себе. З зазначеного часу автомобіль знаходився в нього і він ним користувався на власний розсуд. В даний час він звернувся до Тернопільського МРЕВ ДАІ, щоб перереєструвати автомобіль на своє ім`я і дізнався про те, що на нього накладений арешт і його оголошено в розшук, згідно постанови державного виконавця ДВС Збаразького районного управління юстиції, який він і просить зняти, оскільки вважає, що арешт накладено на майно, що належить йому. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, пославшись на обставини викладені в позовній заяві, а також пояснив, що в даний час [PERSON] сам не може зняти автомобіль з обліку в МРЕВ, щоб він зміг зареєструвати його на себе, оскільки йому невідомо, де зараз знаходиться останній. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та заперечив щодо його задоволення, оскільки арешт на усе майно [PERSON] накладений згідно чинного законодавства. [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи йому було повідомлено належним чином. Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Судом встановлено, що [PERSON] придбав автомобіль марки TOYOTA CАMRY 2.4І, 2004 року випуску, р.н. [NUMBER] у [PERSON] за договірною ціною 20 липня 2009 року, що підтверджується відповідною розпискою та його поясненнями (а.с.10). В той час було видане генеральне доручення на вищевказаний автомобіль на ім'я [PERSON] з правом керування автомобілем, його продажі, зняття з обліку та постановку на облік, тощо (а.с.4). Жодних спорів щодо витребування цього автомобіля із незаконного володіння [PERSON] не виникало. Відповідно до постанови державного виконавця від 21.02.2013р. на вищевказаний автомобіль було накладено арешт (а.с.5). Оскільки автомобіль марки TOYOTA CАMRY 2.4І, 2004 року випуску, р.н.[NUMBER] позивач фактично придбав у відповідача та користувався ним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Суд вважає, що таким правочином є генеральне доручення дане відповідачем [PERSON] позивачу, який оплатив його вартість і отримав автомобіль. Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Будь-яких спростувань вищенаведених обставин судом не здобуто. Таким чином, дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, суд, беручи до уваги те, що було порушено право позивача, як власника майна, на його володіння та користування, приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved