Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що з 01 серпня 2014 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Від шлюбу сторони мають малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем. Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинилися з грудня 2019 року, на даний час сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння між ними, різними поглядами на сімейне життя. Збереження шлюбу з відповідачем та примирення вважає неможливим, тому позивач просить суд розірвати укладений між ними шлюб. Крім цього, відповідач майже припинив надання матеріальної допомоги на утримання доньки, так за останні вісім місяців надав грошові кошти у розмірі 4000 грн., по 500 грн. на місяць. На даний час відповідач офіційно не працевлаштований, у зв`язку із чим просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн. на місяць. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористалася. Від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона наполягала на задоволенні позовної заяви. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що з 01 серпня 2014 року [PERSON] , [INFO] , перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно Центральний районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 07 грудня 2016 року, актовий запис № 512. Під час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим повторно Центральний районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій 29 березня 2018 року. Малолітня дитина проживає разом з позивачем, що не заперечувалось відповідачем. Представлені суду докази відповідають змісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. Мотиви суду. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що фактичні сімейні відносини між подружжям припинені, сторони не мають наміру відновити сімейні стосунки, подальше сімейне життя та збереження сім`ї неможливі, тому шлюб підлягає розірванню. Крім цього, визначаючи належний до стягнення з відповідача розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. 182 СК України, право дитини на достатній рівень життя, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей та визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі, суд приходить до висновку про задоволення позову у заявленому позивачем розмірі 4 000 грн., що відповідатиме вимогам закону та не порушуватиме прав як позивача, так і відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. На підставі викладеного, оскільки до початку розгляду справи по суті від відповідача надійшла заява про визнання позову, при подачі позову до суду [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. за позовними вимогами про розірвання шлюбу, а суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви, необхідно дійти висновку про наявність підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову та стягнення з відповідача на користь позивача інших 50 відсотків судового збору. За тих самих обставин, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору в силу вимог п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», за позовними вимогами про стягнення аліментів, необхідно дійти висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь держави половини належного до сплати судового збору, тобто 420, 40 грн. На підставі ст. ст. 110, 112, 180, 182, 184, 191 СК України,

Outcome: approved