Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

До суду 09.03.2016 року із позовом до [PERSON], [PERSON] звернулась [PERSON] Посилається на те, що вона 22.12.2015 року діючи під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для себе умовах уклала договір дарування належної їй на праві приватної власності квартири №56 б. 24 по вул.. Чумаченко в м. Запоріжжя з [PERSON] та [PERSON], цей договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №3004. 19.08.2015 року на неї було скоєно напад невідомою особою, яка нанесла їй тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, гематом на обличчі. 07.11.2015 року загинув її син [PERSON], що ще більше погіршило її психічний стан. 22.12.2015 року разом із [PERSON] позивачка підписала договір дарування квартири, хоча не читала його, не перевіряла його зміст. Взагалі наміру на дарування квартири незнайомим особам не мала. Вона продовжує користуватися квартирою, оплачує комунальні послуги, ключі від квартири та технічний паспорт не передавала відповідачам. Просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 22.12.2015 року укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №3004, визнати за нею право власності на цю квартиру. Позивачка [PERSON] позов підтримала, пояснила, що ніколи не мала наміру продавати або дарити квартиру, яка є її єдиним житлом. Крім того, в неї є онука, яка також не має іншого житла. Відповідачі незнайомі їй люди. З ними про щось домовлялась [PERSON] дружина її померлого сина [PERSON]. Влітку 2015 року на неї був здійснений напад, її вдарили пляшкою по голові, в неї були струс мозку та інші ушкодження. 07 листопада 2015 року загинув її син [PERSON], тому вона знаходилась у пригніченому стані. Документи вона [PERSON] не передавала, вони в нього могли опинитись лише від [PERSON], яка їх викрала в неї. Вона не розуміла, що підписує. Ключів від квартири [PERSON] та [PERSON] не мають. Представник позивача за договором [PERSON] позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала письмові заперечення на позов, в яких позов не визнала, пояснила, що [PERSON] знайомий сина позивачки померлого [PERSON] [PERSON] надавав допомогу на поховання [PERSON], а вона за життя [PERSON] на прохання [PERSON] надавала допомогу в пошуках житла для його оренди. [PERSON] познайомив їх з позивачкою за декілька місяців до своєї смерті у звязку з обміном квартири його матері на два житла: для себе та матері. Позивачка надала згоду на обмін і надала дружині [PERSON] довіреність діяти від її імені. Позивачка сама запропонувала укласти з ними договір дарування, свої наміри вона обґрунтовували тим, що спадкоємців в неї не має, вона вважає їх добрими людьми, сама є похилого віку та бажала, щоб її житло залишилось ним. Вони пропонували їй укласти договір довічного утримання, проте позивачка відмовилась, оскільки отримує пенсію та зарплату, допомоги не потребує. Позивачка сама отримувала довідку про склад сімї, особисто надавала нотаріусу правовстановлюючі документи на квартиру. Позивачка через деяких час після укладання договору дарування змінила свої наміри під впливом сторонніх осіб, побажала укласти договір щодо відчудження квартири з іншою організацією, пропонувала їм розірвати договір дарування, пояснюючи, що вона поквапилась подарувати квартиру. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, вважає, що підстав для застосування ст.ст. 233, 203, 722 ЦК України не має. Позивачка розуміла який договір вона укладає, її волевиявлення було вільним. Відповідач [PERSON] в суді проти позову заперечував, пояснив, що він був знайомим сина позивачки [PERSON]. Після тривалої перерви, вони зустрілись в 2015 році. [PERSON] попросив допомоги з пошуку недорогої оренди житла. [PERSON] є ріелтором, та його знайомою, тому він звернувся до неї за допомогою у пошуку житла. Через деякий час [PERSON] повідомив, що його мати погодилась продати свою квартиру та купити собі однокімнатну квартиру, а йому віддати гроші, які залишаться від продажу квартири. Для цього позивачка надала довіреність [PERSON] дружині [PERSON], але через деякий час цю довіреність анулювала, оскільки [PERSON] знову посварився з матірю. Через деякий час зателефонувала [PERSON] та повідомила, що [PERSON] помер, а у неї не має грошей на похорон. Він дав грошей [PERSON] на поховання. На девятий день після смерті [PERSON] він разом з [PERSON] та позивачкою ходили на кладовище. Через декілька днів йому зателефонувала позивачка та попросила прийти. Під час цього візиту [PERSON] сказала, що бажає подарувати йому та [PERSON] квартиру, оскільки вони добрі люди. Він пропонував позивачці укласти договір довічного утримання, проте вона відмовилась, сказала, що їй не нічого не потрібно, вона не потребує допомоги. Він сходив до нотаріуса [PERSON], вона розповіла, які потрібні документи, він це повідомив позивачці, і вона почала збирати документи. Він замовив оцінку вартості квартири. Після того, як були готові документи, вони приїхали до нотаріуса, він привіз [PERSON] та позивачку, також приїхала [PERSON]. Нотаріус підготував проект, вони всі ознайомились з його змістом, нотаріус все розяснив про цей договір, після чого підписали його та розїхались. Він дав позивачці 5000 грн. на оплату комунальних послуг. Після цього позивачка розказала, що в неї є онука, проте вона їй не довіряє. В січні 2016 року позивачка повідомила йому під час його візиту, що вона уклала з ними договір на невигідних умовах, оскільки вона телефонувала в яку-то фірму де їй запропонували дуже вигідні умови за цю квартиру, пізніше повідомила, що буде з ними судитись, оскільки вона погодилась на їх умови. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Алей никова Н.О. в суді повідомила, що до неї 21.12.2015 року звернувся [PERSON] та повідомив про бажання укласти договір дарування та надав копії документів. 22.12.2015 року прийшла [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ще якась жінка. У неї був готовий проект договору, який вона дала ознайомитись, пояснила, що цей договір є безоплатний, що вона вже не буде власницею квартири, запитала чи згодна на це [PERSON], на що вона погодилась. Наступного дня [PERSON] звернулась до неї з проханням скасувати цей договір, але вона повідомила їй, що це не можливо. Свідок [PERSON] допитана в суді повідомила, що вона є подругою онуки позивачки [PERSON]. [PERSON] проживала разом з онукою. Тетяна виїздила до м. Москва до свого чоловіка та просила її приглядати за бабусею. Позивачка казала, що [PERSON] є її єдиною онукою, в неї не має свого житла, тому квартиру бажала залишити їй, ніколи не виказувала бажання продати квартиру. Свідок [PERSON] в суді повідомила, що є онукою позивачкою, з якою разом проживає все життя. Вона зареєстрована з дитинства за іншою адресою, але там не проживає, тому що там однокімнатна квартира, в якій мешкає родина її тітки. Проте, наприкінці 2015 року вона виїзжала до м. Москва до чоловіка, тому з бабусею не проживала. Бабуся ніколи не виявляла бажання продати чи іншим шляхом відчужити квартиру, завжди йшлася мова про те, що ця квартира залишиться їй з донькою. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини. 22 грудня 2015 року був укладений договір дарування квартири, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар квартиру №56, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, б. 24. Згідно п. 11 цього договору сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованих вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Пунктом 12 цього договору передбачено, обдаровувані зобовязались забезпечити довічне проживання дарувальника у відчужуваній квартирі. В пункті 15 договору дарування вказано, що згідно ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваних на дарунок виникає х моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваними договору дарування, технічної документації та ключів від квартири. Судом встановлено, що після укладання договору дарування позивачка [PERSON] продовжувала проживати в спірній квартирі, ключі від неї не передавала відповідачам, безпосередньо після укладення договору (на наступний день) звернулась до нотаріуса із проханням скасувати договір. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обовязку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику. Разом з тим, як вбачається з пояснень позивача, свідків, та не оспорюється відповідачами в суді, після укладення оспорюваного договору [PERSON] продовжувала проживати у спірній квартирі, передача квартири фактично не відбулася. Також суд враховує, щоукладення договору дарування відбулося через 46 днів після смерті сина [PERSON], оспорювана квартира була житлом [PERSON], що свідчить про відсутність у неї необхідності відчужувати квартиру, що також доводить відсутність її волевиявлення на укладення договору про безоплатну передачу у власність відповідача квартири. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. \~\~\~\~\~\~За змістом\~частини першої\~статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі. Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи, зокрема,\~договору дарування. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою, шостою ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин). Відповідно до ч. ч. 1,2,3,5 ст. 203 ЦК України для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, суд вважає, що оспорюваний договір було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах, а тому під час укладення цього договору волевиявлення [PERSON] не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, що є підставою для визнання договору дарування квартири №56 б. 24 по вул.. Чумаченка в м. Запоріжжя від 22 грудня 2015 року, укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №3004 - недійсним. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 03.06.2015 року у справі № 6-232цс15, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для судів. Позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на оспорювану квартиру не підлягають задоволенню, оскільки згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. В даному випадку належним способом захисту є визнання недійсним договору дарування, що є підставою для скасування реєстрації в реєстрі прав власності на нерухоме майно за відповідачами. Для державної реєстрації права власності у разі розірвання договору, за яким відбувся перехід права власності на нерухоме майно, на підставі рішення суду подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені\~статтею 27\~Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядком «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженим постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 р., що підтверджують право власності на нерухоме майно відчужувача до укладення такого договору. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір в сумі 1184,74 грн. Оскільки позов задоволено частково, задоволено одну вимогу немайнового характеру, суд вважає, що судові витрати, понесені позивачем підлягають частковій компенсації по 275,60 грн. з кожного відповідача.

Outcome: partial