Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

До Жовтневого районного суду м.Запоріжжя 21.07.2021 надійшла позовна заява [PERSON] (далі позивач) до ПрАТ «Іскож-2000» (далі відповідач) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку і моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 10.05.2000 року по 01.10.2020 року знаходився з відповідачем у трудових відносинах, які припинені відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП. Відповідачем нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 29958,85 грн, а також вихідна допомога в сумі 25269,25 грн, що підтверджується довідкою відповідача. У добровільному порядку заборгованість із заробітної плати при звільненні не виплачені, тому судовим наказом Заводського районного суду м.Запоріжжя від 11.01.2021 по справі №335/9622/20 з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість в сумі 55228,10 грн, яка в примусовому порядку стягнута 25.06.2021. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач на підставі ст.ст.43,116,117,233, 237-1 Кодексу Законі про Працю України (далі КЗпП) просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 90681,50 гривень, моральну шкоду в сумі 4000 гривень. Судові витрати покласти на відповідача. ПрАТ «Іскож-2000» не скористалось правом на подання відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк. На обґрунтування своєї позиції по суті спору відповідачем докази не надавались. Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини. [PERSON] з 10.05.2000 року по 01.10.2020 року знаходився у трудових відносинах із ПрАТ «Іскож-2000», що підтверджується записами у трудовій книжці, виданої на ім`я позивача. Наказом №23 від 01.10.2020 позивача звільнено за власним бажанням, у зв`язку із тим, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП. На дату звільнення, 01 жовтня 2020 року, з позивачем не був проведений розрахунок. Відповідно до довідки вих. №291 від 30.10.2020, виданої ПрАТ «Іскож-2000», заробітна плата [PERSON] у ПрАТ «Іскож-2000» за період з травня 2020 по жовтень 2020 року склала 65414,72 гривень. Станом на 30.10.2020 ПрАТ «Іскож-2000» має заборгованість по виплаті заробітної плати за липень-жовтень 2020 року перед [PERSON] в сумі 29958,85 гривень, вихідної допомоги 25269,25 гривень. У добровільному порядку заборгованість із заробітної плати і вихідної допомоги при звільненні не виплачені, тому позивач звернувся до суду з метою стягнення заборгованості. Судовим наказом Заводського районного суду м.Запоріжжя від 11.01.2021 по справі №335/9622/20 з ПрАТ «Іскож-2000» на користь [PERSON] стягнута заборгованість із заробітної плати і вихідної допомоги в загальній сумі 55228,10 грн. Постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі від 02.03.2021 відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню вищезазначеного судового наказу, яке закінчено, у зв`язку з фактичним повним виконанням боржником рішення суду, про що державним виконавцем прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження від 25.06.2021. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З огляду на встановлення судом факту невиплати позивачу всіх належних сум при звільненні і проведення з працівником остаточного розрахунку станом на 25.06.2021, суд доходить висновку про порушення прав [PERSON] встановлених ст.ст.47,116 КЗпП, які підлягають захисту в судовому порядку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року і за розрахунком позивача становить 498,25 гривень/день. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-2807цс16 від 01 березня 2017 року, ухваленої за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). Відшкодуванню працівнику відповідно до статті 117КЗпП підлягає середній заробіток за період з 02.10.2020 року до 25.06.2021 року включно, тобто по день фактичного розрахунку, що становить 182 робочих дня. Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки виплати при звільненні всіх належних сум складає 90681,50 гривень (498,25 грн (середньоденний заробіток) х 182 робочих дня затримки розрахунку), без врахування податків та зборів, які повинні бути утримані при виплаті зазначених сум. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Моральна шкода позивачем обґрунтована тим, що він не отримував заробітну плату протягом 4 місяців. Через затримку по виплаті заробітної плати вимушений був звільнитися. Через затримку виплати заробітної плати відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві зв`язки, змушений економити на харчах, одязі, не міг купити подарунки близьким особам на день народження, що призводило до значних душевних страждань. Моральна шкода обумовлена моральними і фізичними стражданнями внаслідок порушення законного права позивача на заробітну плату, приниження честі, гідності, ігнорування прав, втрати у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. Згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Встановивши факт тривалої невиплати [PERSON] заробітної плати, тобто порушення прав працівника у сфері оплати його праці, суд дійшов висновку, що вказане порушення призвело до моральних страждань позивача, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому є підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 237-1 КЗпП. При визначенні суми відшкодування моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи моральні та фізичні страждання [PERSON] у зв`язку з порушенням його трудових прав, з огляду на тривалу невиплату заробітної плати як під час роботи позивача на підприємстві протягом 4 місяців, так і після звільнення протягом більше ніж 7 місяців, суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню в сумі 4000 грн, і ця сума повинна бути стягнута з відповідача. Згідно частини першої статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача підлягає стягненню витрати на сплату судового збору в сумі 946,83 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved