Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулись [PERSON], [PERSON] з позовом до Одеської міської ради про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просили визначити, що розмір часток співвласників [PERSON] та [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житло № 6-196 від 11 березня 1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, на момент смерті [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] (Балківська) в м. Одесі є рівним по ? частці за кожним із співвласників. Визнати за [PERSON] право власності на ? частки квартири [ADDRESS] (Балківська) в м. Одесі, а саме: на ? частку - відповідно до Свідоцтва про права власності на житло № 6-196 від 11 березня 1993 року в порядку визначення розміру часток співвласників та на ? частку - у порядку спадкування за законом після [PERSON], померлої 02 лютого 1999 року. Визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS] (Балківська) в м. Одесі у порядку спадкування за законом після [PERSON], померлої 02 лютого 1999 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі зазначили, що 11 березня 1993 року [PERSON], [INFO], у відповідності до розпорядження органу приватизації № 1796, квартира, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Фрунзе (Банківська) 143, була передана в приватну спільну власність. 11 березня 1993 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, було видано свідоцтво про право власності на житло № 6-196, яке посвідчує, що вищезазначена квартира, належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та членам його сім'ї, а саме його дружині [PERSON]. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». В свідоцтві про право власності на житло від 11 березня 1993 року № 6-196 не зазначено чи є приватна власність [PERSON] та [PERSON] на квартиру № 47 по вулиці Фрунзе (Балківська), 143 сумісною або частковою. У зв'язку з юридичною необізнаністю, [PERSON] та [PERSON] не звернули уваги на цей факт. Крім того, вони не здійснили реєстрацію свого права власності на спірну квартиру в КП «БТІ та РОН», так як при приватизації житла ніхто не роз'яснив необхідність здійснення такої реєстрації. 02 лютого 1999 року [PERSON] померла, у звязку із чим відкрилась спадщина, яке складається з ? частки квартири № 47 по вулиці Фрунзе (Балківська), 143. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON], на підставі ст. 1261 ЦК України, є її чоловік - [PERSON], та її син - [PERSON]. Так, внаслідок смерті [PERSON], померлої 02 лютого 1999 року, [PERSON] належить ? частки квартири № 47 по вулиці Фрунзе (Балківська), 143, з яких: - ? на підставі права приватної власності відповідно до розпорядження органу приватизації № 1796 та свідоцтва про право власності на житло № 6-196 від 11 березня 1993 року; - ? в порядку спадкування, як спадкоємця першої черги за законом після смерті - [PERSON]. Також, ? в праві спільної часткової власності на підставі спадкування за законом після смерті матері [PERSON] належить сину - [PERSON], [INFO]. Позивач звернулись до Пятої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначене майно не отримала, у звязку з тим, що відсутня державна реєстрація на спірне майно.За викладених обставин позивачі змушені звернутися до суду для захисту своїх прав. Представник Одеської міської ради в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутністю. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та перевіривши обставини справи письмовими доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за таких обставин. В судовому засіданні встановлено, що 11 березня 1993 року [PERSON], [INFO], у відповідності до розпорядження органу приватизації № 1796, квартира, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Фрунзе (Банківська) 143, була передана в приватну спільну власність. 11 березня 1993 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, було видано свідоцтво про право власності на житло № 6-196, яке посвідчує, що вищезазначена квартира, належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та членам його сім'ї, а саме його дружині [PERSON]. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 48,4 кв. м. В свідоцтві про право власності на житло від 11 березня 1993 року № 6-196 не зазначено чи є приватна власність [PERSON] та [PERSON] на квартиру № 47 по вулиці Фрунзе (Балківська), 143 сумісною або частковою. [PERSON] та [PERSON] не здійснили реєстрацію свого права власності на квартиру № 47 по вулиці Фрунзе (Балківська), 143, в КП «БТІ та РОН». Згідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. 02 лютого 1999 року [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ЖД №168169 від 02 лютого 1999 року, запис №1005, у звязку із чим відкрилась спадщина. Спадкове майно складається з ? частки квартири № 47 по вулиці Фрунзе (Балківська), 143. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON], на підставі ст. 1261 ЦК України, є її чоловік - [PERSON] (свідоцтво про одруження серії ЯР №393083 від 13 липня 1950 року, запис №2), та її син - [PERSON] (свідоцтво про народження серії ЯВ № 199174 від 04 травня 1951 року, запис №49, де батьками зазначені: мати - [PERSON], батько - [PERSON]). Фактом прийняття спадщини відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України також підкреслює, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Також, в ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України зазначається, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина 2 статті 1220 Цивільного кодексу України встановлює, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Так, внаслідок смерті [PERSON], померлої 02 лютого 1999 року, [PERSON] належить ? частки квартири № 47 по вулиці Фрунзе (Балківська), 143, з яких: - ? на підставі права приватної власності відповідно до розпорядження органу приватизації № 1796 та свідоцтва про право власності на житло № 6-196 від 11 березня 1993 року; - ? в порядку спадкування, як спадкоємця першої черги за законом після смерті [PERSON]. Також, ? в праві спільної часткової власності на підставі спадкування за законом після смерті матері [PERSON] належить сину - [PERSON], [INFO]. У відповідності до вимог Закону позивачі звернулися до П'ятої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але їм було відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини, у звязку із відсутністю реєстрації права власності квартири під № 47, розташованої в місті Одеса по вулиці Балківська в будинку 143, яка належала [PERSON], померлій 02 лютого 1999 року, згідно листа П'ятої одеської державної нотаріальної контори від 08 грудня 2016 року № 1580/02-14. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, у звязку зі смертю [PERSON], померлої 02 лютого 1999 року, відкрилась спадщина, враховуючи, що позивачі заявили у судовому засіданні про прийняття спадщини, за правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України вони вважаються такими, що прийняли спадщину, суд вважає доведеним, що позивачі вступили у спадщину, набувши на неї право. Позивачі прийняли цю спадщину, інші особи відсутні, які вправі претендувати на спадкове майно, суд вважає за необхідне визнати право позивачів таким, що підлягає захисту, визнавши за ними право власності в порядку спадкування за законом. На сьогоднішній момент позивачі позбавлені можливості оформити спадщину у нотаріальній конторі через відсутність правовстановлюючих документів, оскільки померла за час свого життя не зареєструвала в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно правовстановлюючий документ на частку квартири, у такий спосіб не оформивши своє право власності в установленому порядку, яке належало їй. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно інформаційного листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року, вбачається, що право власності на нерухоме майно також виникає з дня вступу в законну силу рішення суду, яким визнано право власності на майно, а не з моменту державної реєстрації. В Постанові № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року в п. 5 вказано, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). В п. 6 цього ж Пленуму зазначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна». При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За ч. 1 статті 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: approved