Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області, звернулася [PERSON] Свою вимогу обґрунтовувала тим, що її колишній чоловік [PERSON], відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, втратив право на користування зазначеним житловим будинком у звязку із відсутністю його у ньому без поважних причин понад один рік. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач та його представник позов не визнали, проти його задоволення заперечували. Свої заперечення обґрунтовували тим, що будинок є спільною сумісною власність позивача та відповідача. До початку розгляду справи по суті відповідач звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ житлового будинку по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області, що є обєктом права спільної сумісної власності. [PERSON] та її представник зустрічний позов не визнали, просили суд відмовити в задоволенні у звязку із його безпідставністю та закінченням строку позовної давності, передбаченого ст. 72 Сімейного кодексу України. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області, задоволенню не підлягає, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спірного будинку, який є обєктом права спілої сумісної власності сторін, підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Позивач обґрунтовувала свою вимогу нормами ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи зазначену норму законодавства, суд приходить до висновку, що вона підлягає застосуванню до правовідносин, при яких відповідач не є власником житла, про яке йдеться у позові. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження. Тобто, позивач повинна довести суду належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, в тому числі існування умов, передбачених ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, а суд повинен перевірити чи мали місце обставини, якими обґрунтовують вимоги, існування умов, передбачених зазначеною нормою матеріального права, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 20 січня 1987 року зареєстровано шлюб, про що свідчить штамп у паспорті позивача (а.с. 5). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-БК № 278258, виданого 18 липня 2002 року відділом реєстрації актів громадського стану Миронівського РУЮ Київської області, 18 липня 2002 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 90 (а.с. 7). Тобто, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 січня 1987 року по 18 липня 2002 року. Згідно з договором купівлі-продажу від 11 березня 1989 року, посвідченого державним нотаріусом Миронівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованим у реєстрі за № 547, позивач купила у [PERSON] житловий будинок по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області (а.с. 91). Таким чином житловий будинок, надвірні будівлі та споруди по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області набуті позивачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Відповідно до показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], спірний будинок збудований на початку 90-х років позивачем спільно з відповідачем на місці придбаного [PERSON] у 1989 році старого будинку. При цьому свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] дали покази, що вони особисто будували цей будинок з [PERSON], а тому бачили та знають, що будинок будувався, у тому числі за рахунок його особистого трудового внеску та його особистих коштів. Покази свідків узгоджуються із письмовими матеріалами справи, зокрема копією технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виготовленого 25 лютого 1992 року, відповідно до якого житловий будинок збудований в 1991 року (а.с. 8, 10). Згідно з графою «фамилия, имя, отчество собственника дома» технічного паспорту позивач та відповідач зазначені як власники спірного будинку (а.с. 8). Таким чином судом встановлено, що спірний будинок був збудований сторонами у 1991 році під час перебування у спільному зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти та особисті трудові внески відповідача. Частиною 1 ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскільки спірний будинок збудований у 1991 році, то до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону УРСР «Про власність» і Кодексу про шлюб та сімю Української РСР. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється Законом УРСР «Про власність» і Кодексом про шлюб та сімю Української РСР (ст. 16 Закону УРСР «Про власність»). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який введений в дію з 01 січня 1970 року Законом Української РСР від 20 червня 1969 року № 2006-VII, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Зазначені норми законодавства УРСР призюмують, що майно набуте подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права користування цим майном. Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та п. 4 постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» звертав увагу судів, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у звязку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сімї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Зважаючи на викладене, оскільки спірний будинок збудований у 1991 році позивачем та відповідачем під час перебування у спільному зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти та трудові внески відповідача, суд приходить до висновку, що він є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Статтею 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 Сімейного кодексу України). Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки спірний будинок є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, то відповідно до ст. ст. 69-70 Сімейного кодексу України він може бути поділений судом між сторонами в рівних частинах, а тому зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спірного будинку, який є обєктом права спільної сумісної власності сторін підлягає задоволенню. У звязку із тим, що житловий будинок по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області є обєктом спільної сумісної (після рішення суду часткової) власності позивача та відповідача, то норма ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки згідно з ст. 41 Конституції України кожен із сторін має право користуватися своєю власністю, це право є непорушним, а тому позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по вулиці Кільцева, 50 міста Миронівка Київської області задоволенню не підлягає. Суд не бере до уваги посилання [PERSON] на закінчення строку позовної давності у [PERSON] щодо звернення до суду із позовом про поділ майна, зважаючи на наступне. Частиною 2 ст. 72 Сімейного кодексу України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до зазначеної норми матеріального права, позовна давність починає обчислюватися з дня, коли відповідач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як зазначено у позовній заяві [PERSON], відповідач із часу розірвання шлюбу між ними (2002 рік) переїхав проживати до будинку своєї сестри. Позивач отримала право власності на спірний будинок 24 вересня 2003 року (а.с. 18), тобто після розірвання шлюбу з відповідачем та переїзду його на проживання до своєї сестри. Позивачем, в супереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач знав чи міг знати про отримання позивачем одноосібного права власності на спірний будинок. [PERSON] в судовому засіданні повідомив суд про те, що позивач після розірвання шлюбу оформила право власності на будинок на себе, він дізнався у 2015 році під час перебування у нотаріуса (46 хвилина аудіозапису судового засідання 20.07.16). Його покази узгоджуються із записом у технічному паспорті на будинок, виготовленому в 1992 році (а.с. 8), відповідно до якого відповідач записаний як співвласник спірного будинку, а тому у нього не було підстав вживати дії, спрямовані на підтвердження цього факту. Таким чином, зважаючи на те, що позивач оформила особисте право приватної власності на спірний будинок після розірвання шлюбу з відповідачем, проживання відповідача в цей період окремо від позивача (з часу розірвання шлюбу), відсутність доказів, які свідчать, що відповідач знав про порушення його права на власність до 2015 року, суд приходить до висновку про безпідставність доводів позивача про закінчення строку позовної давності звернення відповідача до суду з позовом про поділ майна. Враховуючи викладене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. 16 Закону УРСР «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який введений в дію з 1 січня 1970 року Законом Української РСР від 20 червня 1969 року № 2006-VII, ст. ст. 69-70, 72 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved