Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшов зазначений вище позов, який позивач мотивує тим, що [PERSON] є власником ? частини житлового будинку № 124 по вул. Києво Мироцькій в м. Буча Київської області. Між позивачем та [PERSON] було укладено попередній договір 29.03.2015 року № 21, згідно якого зобовязалися до 01.10.2015 року укласти договір купівлі- продажу вказаної частини будинку. При укладенні даного договору позивач сплатила відповідачу кошти в рахунок майбутнього платежу в сумі - 49\~680 (сорок девять шістсот вісімдесят тисяч) грн. зазначає, що оскільки виявила, що інформація про стан будинку не відповідає дійсності, відповідач відмовлявся зменшити ціну продажу. На прохання повернути позивачу сплачену суму відповідно до попереднього договору №21 [PERSON] відмовлявся. Крім того вказує, що відповідач [PERSON] фактично ніякої роботи не виконував, а надані ним послуги є неякісними, а саме з інформаційно консультаційного обслуговування, зокрема наданні інформації про вказаний будинок, тому сплачені позивачем кошти у сумі 1000 дол. США підлягають поверненню. Тому просить, стягнути з [PERSON] на користь позивача 49\~680 (сорок девять шістсот вісімдесят тисяч) грн. у повернення авансового платежу. Стягнути з [PERSON] на користь позивача 24\~840 (двадцять чотири тисячі вісімсот сорок) грн. Судові витрати стягнути з відповідачів. Позивач та її представник в судове засідання зявилися, підтвердили обставини викладені у позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. [PERSON] та його представник в судове засідання зявилися, заперечували щодо позовних вимог. Представник ФОП [PERSON] в судове засідання зявилася, щодо позовних заперечувала. Заслухавши пояснення та заперечення сторін по справі, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що 29.03.2015 р. [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір купівлі-продажу будинку №22. Предметом вказаного договору є частина будинку за адресою: м. Буча, вул. Києво-Мироцька, №124, і вартість даного обєкту нерухомості, на момент підписання договору, складає 80\~000,00 дол. США. Згідно п. 2.1. договору сторони досягли згоди про намір укласти договір купівлі-продажу обєкта нерухомості до 01.10.2015 р. Тому з метою забезпечення укладення основного договору, в момент підписання договору, покупець ([PERSON]В.) передала, а продавець ([PERSON]А.) прийняв гарантійну суму в розмірі 2\~000,00 дол. США. Також судом встановлено, що 29.03.2015 р. [PERSON] та ФОП [PERSON] уклали договір про надання інформаційно-консультаційних послуг №21. Згідно даного договору сума авансового платежу складає 1\~000,00 дол. США Відповідно до ст. 655 ЦК України За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. Також даною статтею встановлюється, що зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Отже, на підставі встановлених судом обставин та зазначених вище норм Закону, суд вважає, оскільки попередній договір між позивачем та відповідачем не був нотаріально посвідчений та не було здійснено його державну реєстрацію, то такий договір не є укладеним й не створює юридичних наслідків для сторін. Крім того, суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами по справі врегульовуються також нормами статті 1212 ЦК України, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Враховуючи те, що позивачем за попереднім договором було сплачено відповідачу грошові кошти в розмірі 2\~000,00 дол. США (еквівалент становить 49\~680 грн.), тому суд дійшов висновку, що дана грошова сума перебуває у [PERSON] безпідставно, тобто без достатньої правової підстави, а тому суд стягує на користь позивача вказану суму із відповідача. Суд не бере до уваги посилання [PERSON] на пункти 4.2. та 5.1. попереднього договору купівлі-продажу будинку №22 від 29.03.2015 р., так як вказаний договір визнано судом таким, що не є укладеним й не створює юридичних наслідків для сторін. Крім того, пунктом 5.1. даного договору взагалі не визначений будь-який строк, згідно якого гарантійна сума мала б залишитись у розпорядження продавця в якості неустойки. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно із ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. На підставі зазначених норм Закону, оскільки позивачем, всупереч приписам ст. 60 ЦПК України, не було надано будь-яких фактичних доказів які б надали суду підстави вважати, що ФОП [PERSON] не виконав умови договору про надання інформаційно-консультаційних послуг №21 від 29.03.2015 р. чи надав неякісні послуги по вказаному договору, тому відсутні правові підстави для стягнення із даної фізичної-особи підприємця на користь позивача грошових коштів. Також суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення із відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу, оскільки позивач не надала суду оригіналу квитанції про сплату таких послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому у звязку із частковим задоволенням позовних вимог суд вважає, що із відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved