Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

До Межівського районного суду Дніпропетровської області в порядку територіальної юрисдикції (підсутності) надійшла цивільна справа з Красноармійського міськрайонного суду Донецької області за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи без самостійних вимог: державний нотаріус Першої покровської нотаріальної контори та ТОВ «Агрофірма Прогрес» про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] помер [PERSON] , після чого відкрилась спадщина на майно у вигляді квартири по [ADDRESS] , права на земельну частку (пай) розміром 6,68 умовних кадастрових гектарів, земельної ділянки розміром 13,350 гектарів, розташованої на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Донецької області та грошових внесків на рахунках у Межівській філії Павлоградського ощадбанку. 13 листопада 2008 року брати спадкодавця [PERSON] та [PERSON] звернулись до Першої Красноармійської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва на право на спадщину та відповідно до сформованого витягу із Спадкового реєстру стало відомо, що спадкодавець [INFO] склав заповіт на ім`я позивача. За такої обставини державному нотаріусу 13 листопада 2008 року було відомо про заповітне розпорядження [PERSON] , втім першим не здійснено виклик спадкоємця чи його повідомлення, а також не вжито заходів щодо охорони спадкового майна. Після звернення 09 квітня 2015 року до суду відповідачем [PERSON] з вимогою про визнання заповіту недійсним [PERSON] стало відомо про наявність заповіту, за яким він являється єдиним спадкоємцем майна [PERSON] , внаслідок чого позивач звернувся із зустрічними вимогами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. За висновком експерта було з`ясовано, що заповіт було підписано саме спадкодавцем [PERSON] , а рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2016 року у задоволенні вимог [PERSON] відмовлено, а зустрічні вимоги [PERSON] задоволено та надано останньому додатковий строк у три місяці для прийняття спадщини, після [PERSON] , померлого [INFO] . За підсумками неодноразового перегляду зазначеного вище рішення судами вищих інстанцій ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10 жовтня 2017 року вирішено залишити без змін рішення в частині задоволення зустрічного позову [PERSON] про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Після звернення позивачем до державного нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, останнім було повідомлено про неможливість вчинення даної дії, оскільки [PERSON] надав рішення Апеляційного суду Донецької області від 14 липня 2016 року з відміткою про набрання ним законної сили, яким [PERSON] відмовлено у наданні додаткового строку на прийняття спадщини. При цьому інформації, що вказане рішення суду оскарженого до Вищого суду нотаріусу надано не було. Перед видачею [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом у відповідних Реєстрах не знайдено інформації про накладення арешту (заборони) на спадкове майно, а [PERSON] необхідно було надати до заяви про прийняття спадщини за заповітом та оригінал заповіту. За відсутності складу спадкового майна позивачу необхідно звернутись до суду. Крім цього, державним нотаріусом не надано інформації, кому і на яке майно видано свідоцтва про право на спадщину на майно [PERSON] 22 серпня 2016 року державним нотаріусом Першої красноармійської державної нотаріальної контори було видано декілька свідоцтв на ім`я [PERSON] за яким спадкоємцями майна у вигляді квартири та земельних ділянок по 1/2 частини являються [PERSON] та [PERSON] , однак свідоцтво про право на спадщину на вказану вище частину видано лише останньому. З Державного нотаріального архіву Секірін О.В. 16 січня 2018 року отримав дублікат заповіту та 29 січня 2018 року разом з ним та оригіналом свідоцтва про смерть [PERSON] знову звернувся до державного нотаріуса Першої покровської нотаріальної контори. [INFO] помер [PERSON] , який доводився батьком відповідачу [PERSON] , якому 17 липня 2017 року видано свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину квартири по [ADDRESS] , а 23 жовтня 2017 року останнім отримано нотаріальну відмову у спадкуванні земельних ділянок. 19 жовтня 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклади договір купівлі-продажу вказаної вище квартири з [PERSON] , що позбавило [PERSON] , як спадкоємця за заповітом, права власності на майно у вигляді квартири на яку набув речові права в порядку спадкування. Позивач зауважує, що судовим рішенням не було доведено недійсності заповіту, внаслідок чого державний нотаріус не мала законних підстав для видачі відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом. В судовому порядку [PERSON] встановлений додатковий тримісячний строк для прийняття спадщини, який після перегляду судами апеляційної та касаційної інстанцій залишився чинним. 17 листопада 2017 року позивач повторно звернувся до Першої красноармійської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , яка зареєстрована державним нотаріусом 22 листопада 2017 року. [PERSON] наголошує про відсутність у братів спадкодавця [PERSON] та [PERSON] права на спадщину, а як наслідок відсутність такого і у відповідача [PERSON] , тому видані нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом підлягають скасуванню. Позивач просить суд визнати свідоцтва про право на спадщину за законом на майно у вигляді земельних ділянок недійсними, скасувати державну реєстрацію права, визнати за ним право власності на земельні ділянки та квартиру по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, а також витребувати вказану вище квартиру з володіння [PERSON] . У судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. На задоволенні позову наполягав в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] просили суд у задоволенні позову відмовити. Вважають, що вони отримали спадщину у відповідності до закону. Позивач [PERSON] не є родичем спадкодавця, вважають, що заповіт на його ім`я є незаконним. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, де вказав, що у нотаріуса були всі законні підстави для видачі свідоцтв про право на спадщину, оскільки на час їх отримання [PERSON] вважався таким, що не прийняв спадщину та фактично не вчинив дій, які б свідчили про прийняття саме ним спадщини. З огляду на те, що спірна квартира знаходилась у власності [PERSON] та [PERSON] останні мали право на її відчуження. Позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У судовому засіданні він та його представник адвокат Романов В.А., надали пояснення, аналогічні викладеним письмово у відзиві на позов. [PERSON] додатково зазначив, що у спірній квартирі, яку він придбав, проживають він та його сім`я дружина та двоє малолітніх дітей. Представник третьої особи ТОВ «Агрофірма «Прогрес» - адвокат Романов В.А., просив у задоволені позову відмовити. Представник третьої особи Першої покровської нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи мається заява про розгляд справи без представника, у зв`язку з тим, що нотаріуси не мають виступати у таких справах учасниками провадження, про що є відповідна судова практика. Заявами сторін по справі позивача [PERSON] , відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та його представника [PERSON] , підтверджено, що сторони надали у справу всі докази (т. 2, а.с. 123-127). Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з`ясувавши обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків. Згідно дослідженої судом копії спадкової справи до майна померлого [PERSON] встановлено наступне (т. 1, а.с. 121-233) [PERSON] помер [INFO] , про що було видане відповідне свідоцтво (т.1, а.с. 122) Заявами відповідача [PERSON] (т.1 .а.с. 121), та [PERSON] (т. 1, а.с. 130) підтверджено, що вони звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті їх брата [PERSON] . На підставі вказаних заяв нотаріусом відкрита спадкова справа 13.11.2008 року, номер у реєстрі 45817816. Склад спадкового майна - квартира по [ADDRESS] , дві земельні ділянки площею 7,360 га та 5,990 га, що підтверджується, виходячи з наступного Свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] , виданого згідно розпорядження від 31 травня 1994 року №15 підтверджується належність спадкодавцю [PERSON] на праві приватної власності квартири по [ADDRESS] . Зазначені відомості підтверджуються письмовим повідомленням КП «БТІ» №597/01-02 від 11 серпня 2016 року.(т. 1, а.с. 143) Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] , виданого на підставі розпорядження голови Межівської РДА №360-р від 18 листопада 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №101412401953, спадкодавець [PERSON] є власником земельної ділянки площею 13,350га на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області. Згідно вказаного акту спадкодавцю [PERSON] належали дві земельні ділянки перша, площею 7,360 га, кадастровий номер 1222685500:01:003:0055, та друга площею 5,990 га, кадастровий номер 1222685500:01:001:0228 (т. 1, а.с. 181). Згідно письмового повідомлення державного нотаріуса обласного державного нотаріального архіву №1464/2-27 від 19 листопада 2008 року свідчить про те, що [PERSON] на день складання заповіту мешкав по [ADDRESS] . Також мається позначка, що «все майно на [PERSON] ». (т.1, а.с. 133) Згідно письмового повідомлення державного нотаріуса Першої красноармійської державної нотаріальної контори №2731 від 29 листопада 2008 року [PERSON] та [PERSON] повідомлено про наявність заповіту від імені [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Межівського районного нотаріального округу 17 лютого 1999 року за реєстровим 73. Заповіт складено на майно на іншу особу, отже свідоцтво про право на спадщину за законом видати не має змоги, оскільки спадкування за заповітом має пріоритет по відношенню до спадкування за законом. У разі визнання заповіту недійсним, або відмови спадкоємців за заповітом чи їх смерті настає спадкування за законом. (т.1, а.с. 134). Як встановлено у судовому засіданні, підтверджено поясненнями сторін та матеріалами справи між відповідачем [PERSON] . та позивачем у даній справі [PERSON] виник спір, який вирішувався судами всіх інстанцій з приводу оскарження заповіту на ім`я позивача, а також щодо надання додаткового строку на прийняття спадщини останнім. Так, згідно наявного у справі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2016 року, справа № 235/2032/15-ц (т. 1, а.с. 30-32, т. 2, а.с. 109-114), після його неодноразового перегляду судами вищих інстанцій, залишеним остаточно в силі у задоволенні позову [PERSON] щодо визнання заповіту недійсним відмовити, [PERSON] надати додатковий строк на прийняття спадщини три місяці. Проте, через тривалий час розгляду даного спору та перегляду рішення суду у вищих судових інстанціях, в матеріалах справи, а саме в матеріалах спадкової справи міститься копія вказаного рішення суду разом із копією рішення Апеляційного суду Донецької області від 14.07.2016 року, яким у задоволенні зустрічного позову про надання додаткового строку на прийняття спадщини було відмовлено, мається також відмітка про набрання рішенням суду законної сили (т. 1, а.с. 191-195). Як встановлено судом, в подальшому рішення Апеляційного суду було скасоване на підставі постанови Верховного суду України від 23 серпня 2017 року, справу передано на новий апеляційний розгляд. Ухвалою Апеляційного суду Донеьцої області від 10 жовтня 2017 року рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2016 року, справа № 235/2032/15-ц залишено без змін (т. 2, а.с. 109-114). Тобто, в період, коли рішення Апеляційного суду про відмову [PERSON] у наданні додаткового строку для прийняття спадщини набуло законної сили (в подальшому було скасоване), державним нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину, а саме свідоцтво про право на спадщину від 22.08.2016 року на ім`я [PERSON] на Ѕ частку квартири по [ADDRESS] , свідоцтво про право на спадщину від 22.08.2016 року на ім`я [PERSON] на Ѕ частку земельної ділянки площею 5,990 га, розташованої на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, свідоцтво про право на спадщину від 22.08.2016 року на ім`я [PERSON] на Ѕ частку земельної ділянки площею 7,360 га, розташованої на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області. Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області 07 листопада 2016 року, актовий запис №959, [PERSON] (брат спадкодавця та батько відповідача [PERSON] ) помер [INFO] . Після його смерті у порядку представлення набув право на спадщину відповідач [PERSON] , який отримав свідоцтво про право на спадщину від 17 липня 2017 року на Ѕ частку квартири по [ADDRESS] , що підтверджується наявним свідоцтвом в матеріалах справи нотаріуса щодло договору купівлі-продажу квартири. (т.1, а.с. 75) Згідно витребуваних судом у приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Михайленко О.В. матеріалів стосовно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , встановлено наступне (т.1 а.с. 63-120). Договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області 19 жовтня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №2595 підтверджується продаж [PERSON] та [PERSON] квартири, яка за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину належить їм по Ѕ частині спільної часткової власності, по [ADDRESS] [PERSON] (т. 1, а.с. 65-66). Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №114023961 від 14 лютого 2018 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1008330514132, номер запису про право власності: 22898846 підтверджується, що на підставі договору купівлі-продажу 19 жовтня 2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру по [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу а саме п. 4, продаж вказаної квартири здійснено за 49700 грн., які покупець сплатив, а продавці отримали повністю. Відповідно до пункту 5 вказаного договору незалежна оцінка квартири складає 90881 грн. Як встановлено у судовому засіданні з пояснень сторін, нижча від оцінки ціна продажу квартири, була погоджена сторонами договору через наявність великих боргів по сплаті комунальних послуг за вказаною квартирою, які відповідач [PERSON] взяв на себе. Крім того, продавці також у п. 7 договору купівлі-продажу стверджують, що квартира іншими особами не відчужена, спори щодо неї відсутні. В матеріалах вказаної нотаріальної справи відсутні будь-які відомості, які б свідчили про можливу обізнаність відповідача [PERSON] про наявний спір по квартирі між відповідачами [PERSON] , [PERSON] та позивачем [PERSON] Довідка сектору реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП м.Покровськ №08-08/16606 від 01 жовтня 2019 року свідчить про те, що з 02 серпня 2018 року по теперішній час [PERSON] зареєстрований разом з дружиною [PERSON] , сином [PERSON] та сином [PERSON] по [ADDRESS] . Заявою [PERSON] , засвідченою приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області 27 січня 2016 року, зареєстровану в реєстрі за №93 підтверджується звернення першого до Першої красноармійської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] за заповітом. Заявою [PERSON] , засвідченої приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області 13 листопада 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №2955 також підтверджується його звернення до Першої покровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] за заповітом, згідно рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області №235/2032/15-ц від 16 травня 2016 року, яке набрало законної сили 10 жовтня 2017 року про надання [PERSON] додаткового строку для прийняття спадщини. Дублікатом заповіту, який має силу оригіналу, виданим [PERSON] замість втраченого, посвідченим 16.01.2018 року державним нотаріусом державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Ю.С. Костомаровою, підтверджено, що приватним нотаріусом Межівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області 17 лютого 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за №73 підтверджується, що [PERSON] на випадок його смерті зробив розпорядження, за яким все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів [PERSON] (т.1. а.с.231) Письмовим повідомленням державного нотаріуса Першої покровської державної нотаріальної контори №1026/02-14 від 23 листопада 2017 року, яке адресоване [PERSON] підтверджується неможливість видання останньому свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з тим, що спадкоємці за законом надали рішення суду з відміткою про набрання ним законної сили в якому зазначено про відмову в наданні [PERSON] додаткового строку для прийняття спадщини. Видача свідоцтва про право на спадщину була відкладеною на один місяць протягом якого [PERSON] не повідомив нотаріуса про зверненням до судів вищих інстанцій. Перед видачею свідоцтва про право на спадщину проводились пошуки в реєстрах стосовно заборони відчуження майна, однак інформації знайдено не було. Письмове повідомлення державного нотаріуса Першої покровської державної нотаріальної контори №56/01-16 від 29 січня 2018 року, яке адресоване [PERSON] свідчить про долучення дубліката заповіту до матеріалів спадкової справи №560 до майна померлого [PERSON] . Згідно письмового звернення [PERSON] до Першої красноармійської нотаріальної контори від 31 січня 2018 року першим надано на особистому прийомі оригінал заповіту та витяг про реєстрацію його і реєстрі, а також заяву з рішенням суду про продовження строку для прийняття спадщини. [PERSON] просить повідомити його коли він зможе отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , або відмову у вчинені нотаріальної дії. Постановою державного нотаріуса Першої покровської державної нотаріальної контори від 06 лютого 2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] з причини того, що перший у заяві не вказав склад спадкового майна та не надав нотаріусу правовстановлюючих документів на нерухоме майно.(т.2, а.с. 137). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст.5 - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Статтею 7 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Автономної Республіки Крим, крім того, - законодавством Автономної Республіки Крим, наказами Міністерства юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Згідно п.4 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 282/20595 від 22.02.2012 року, вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. В пункті 14 постанови Пленуму «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» №2 від 31.01.1992 року судам роз`яснено, що на справи за скаргами на нотаріальні дії або відмови в їх вчиненні поширюються загальні правила цивільного процесуального законодавства. При задоволенні скарги на нотаріальні дії суд має їх скасувати, зазначивши, які саме нотаріальні дії, коли і ким вчинені, скасовуються. Задовольняючи скаргу на відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови (іншого відповідного акта) про це (з наведенням дати і органу, що її прийняв) і яку нотаріальну дію та хто повинен вчинити. Судом встановлено та документально підтверджено, що [PERSON] відмовлено нотаріусом у вчинені нотаріальної дії стосовно видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак, як зазначено судом вище, в судовому порядку позивачу було продовжено строк для прийняття спадщини за заповітом, який пропущений з об`єктивних причин, а заповіт [PERSON] , померлого [INFO] , залишається дійсним, тобто у судовому порядку вказаний заповіт недійсним не був визнаний. Таким чином,\~у відповідності\~до ст.\~1031\~ЦК України,\~судом встановлено,\~що особа, якій видане свідоцтво про право на спадщину, не мала права на спадкування. У відповідності до п. 5.4. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту від 22.05.2012 № 296/5, спадкування за законом відбувається тільки у разі визнання заповіту недійсним. З огляду на викладене, оскільки позивач є спадкоємцем за заповітом, йому у судовому порядку було продовжено строк прийняття спадщини, заповіт на його ім`я у судовому порядку недійсним не був визнаний, вказане рішення суду набуло законної сили, рішення суду, на підставі якого відповідачу [PERSON] були видані нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом в подальшому скасоване, тому свідоцтва про право на спадщину за законом, які видані [PERSON] є недійсними, оскільки вони видані особам, які не мали права на спадкування, у зв`язку із наявністю спадкоємця за заповітом, про що нотаріусу було відомо під час видачі свідоцтв про право на спадщину на ім`я відповідача [PERSON] . На підставі викладеного, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Стосовно позовної вимоги [PERSON] про визнання права власності на спірну квартиру та витребування майна з чужого незаконного володіння слід зазначити наступне. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу\~Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Слід також зазначити, що суд враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр. як спадкоємця Р., відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру [PERSON] . стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви [PERSON] . про визнання його спадкоємцем Р. По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Яр.\~Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Яр. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій Яр. було порушено. З огляду на, що [PERSON] . був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р. квартири Яр [PERSON] практично збіглося з його визнанням як спадкоємця Р. і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії Яр. і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року) Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в особи, яка незаконно відчужила квартиру, здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. За встановлених судом обставин справи, задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у [PERSON] , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, тому в цій частині позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на спірну квартиру та витребування у [PERSON] майна з чужого незаконного володіння, слід відмовити. Стосовно вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом слід зазначити наступне. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч.2 ст.1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини, як це передбачено статтею 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положення ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Свідоцтво про право на спадщину, згідно положень частини 1 статті 1298 ЦК України, видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини. Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Розглядаючи даний спір суд, на підставі норм ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує правову позицію викладену в постанові Верховного Суду по справі №134/1676/16-ц від 06.02.2019 року, який скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції зазначив, що Верховним Судом взято до уваги, що відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у Спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи встановлені судом обставини по цій справі, а також те, що згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 06 лютого 2018 року (т. 2, а.с. 137) позивачу було відмовлено у видачі свідоцтв про право власності на спадкове майно за заповітом, тому позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на спірні земельні ділянки площею 5,990 га та 7,360 га, розташованих на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, які належали спадкодавцю [PERSON] , підлягають задоволенню. Статтею 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як зазначено в п.27 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Враховуючи вищенаведене, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, скасування державної реєстрації права, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування підлягають частковому задоволенню з огляду на вищевикладене. Інші докази а саме договір позики від 11 січня 2017 року між ТОВ «Агрофірма Пргрес» та [PERSON] (т.2 а.с. 139) судом не оцінювався, оскільки відношення до предмету спору не має. Копія договору оренди земельної ділянки від 15 жовтня 2004 року (т. 2 а.с. 152-154), надана представником третьої особи ТОВ «Агрофірма Прогрес», дійсно підтверджує договірні стосунки спадкодавця [PERSON] із вказаною юридичною особою, проте оцінка вказаного доказу також не входила у предмет доказування позовних вимог і заперечень проти них, а лише засвідчує факт укладання такого договору між сторонами та подальшого користування земельною ділянкою орендарем. Судові витрати розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України пропорційно задоволених судом позовних вимог, а саме судом задоволена немайнова вимога позивача щодо визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, а також задоволено позовні вимоги щодо визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на земельні ділянки вартістю по 74535 грн. кожна. Таким чином, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору на користь позивача у розмірі 704,80 грн. + 1% від вартості земельних ділянок 74535+74535 грн. =1490,70 грн., а всього з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути 2195,50 грн. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено, тому судові витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 2000 грн. слід залишити за останнім. На підставі викладеного,

Outcome: partial