Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява Слов`янської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про зобов`язання здійснити передачу п`ятиповерхової будівлі гуртожитку у власність територіальної громади міста на безоплатній основі. Дана позовна заява обґрунтована тим, що рішенням апеляційного суду Донецької області від 04.04.2007 року у справі № 1937 встановлено, що наказом Донецького регіонального Фонду Державного майна України № 1629 від 03.05.1995 року був затверджений акт оцінки вартості майна підприємства Будівельно-монтажного тресту «Спецізоляторбуд», оцінку передаточного балансу проводила аудиторська фірма «Укрвосток аудит», в який був включений гуртожиток по [ADDRESS] і включений у статутний фонд ВАТ «Спецізоляторбуд». Наказом № 1719 від 11.05.1995 року Донецьке регіональне відділення Фонду державного майна України затвердило план приватизації орендного Слов`янського будівельно-монтажного тресту «Спрецізоляторбуд» і на балансі приватизованого підприємства було організовано Відкрите Акціонерне Товариство «Спецізоляторбуд». Наказом № 14 від 04.01.1999 року була завершена приватизація цього підприємства. Гуртожиток став власністю ВАТ «Спецізоляторбуд». 23.06.2004 року між ВАТ «Спецізоляторбуд» з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] з другої сторони був укладений договір купівлі продажу № 1555 будівлі гуртожитку в рівних частинах, що знаходиться у [ADDRESS] . Я видно з договору купівлі продажу ця будівля гуртожитку належить продавцю на підставі наказу Донецького регіонального відділення фонду Державного майна України від 04.01.1999 року № 14 та зареєстровано КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янська 23.08.2002 року за номером 535/6. 19.12.2013 року між [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] був укладений договір дарування частки будівлі гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого дарувальники подарували, а обдарована прийняла в дар 424/1000 часток будівлі гуртожитку, що складає квартири [ADDRESS] [ADDRESS] [ADDRESS] [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] [ADDRESS] [ADDRESS] , кімнати [ADDRESS] кімнати [NUMBER] , з відповідними частками коридорів, коморів, санвузлів, кухні, туалету, умивальника та нежитловими приміщеннями у будівлі гуртожитку. Законом України від 04.09.2008 року «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» внесено зміни до Закону України від 19.06.1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» та дозволено приватизувати житло в гуртожитках, що не перебувають у власності територіальних громад. Законом України від 08.09.2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» уточнено порядок передання гуртожитків у комунальну власність з метою наступної приватизації житлових приміщень законними мешканцями гуртожитків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки, включені до статутних капіталів, - гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 01 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб, або відчужені в інший спосіб, передбачений законом. 04.06.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яким були внесені зміни до п. 4 ст. 5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», де, відповідно, передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних), умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3акону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд. Рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 24.01.2018 року № 54 «Про створення комісії із забезпечення реалізації мешканців гуртожитків» було створено та затверджено склад комісії та положення про комісію із забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків. 15.08.2018 року рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради № 609 було внесені зміни до рішення виконавчого комітету від 24.01.2018 року «Про створення комісії із забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» № 54. Відповідно до п. п. 6.3, 7.3 цього положення до основних завдань комісії є розгляд питань стосовно можливості прийняття гуртожитків (їх майнових комплексів) до комунальної власності територіальної громади міста Слов`янська та надання відповідних пропозицій про звернення до суду. Також, комісія відповідно до покладених на неї завдань має право вносити пропозиції міській раді щодо звернення, за наявності підстав, з позовами до суду про примусову передачу гуртожитків у належному стані у комунальну власність територіальної громади міста Слов`янська у разі відмови власника гуртожитку здійснити передачу гуртожитку відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Так, згідно протоколів засідань комісії № 1 від 07.08.2018 року, № 2 від 12.09.2018 року, № 3 від 26.10,2018 року комісією було прийнято рішення про надання пропозицій про звернення до суду. Згідно з ст. 3, 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), передаються у власність територіальних громад відповідно до державної програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках, що були включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідній територіальній громаді. Для реалізації права на приватизацію кімнати у гуртожитку необхідно його передати у власність територіальної громади м. Слов`янська. Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачає, що сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, тобто громадяни мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку або шляхом отримання соціального житла відповідно до цього Закону та Закону України «Про житловий фонд соціального призначення», або шляхом самостійного вирішення свого житлового питання. Відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. 25.09.2018 року управлінням житлово-комунального господарства Слов`янської міської ради були направлені листи відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо передачі гуртожитку по [ADDRESS] до комунальної власності територіальної громади міста Слов`янська на без компенсаційній основі, посилаючись на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Також, 18.10.2018 року управлінням житлово-комунального господарства Слов`янської міської ради були направлені листи відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо передачі гуртожитку по [ADDRESS] до комунальної власності територіальної громади міста Слов`янська на без компенсаційній основі, посилаючись на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». На дані звернення відповідачі не відреагували, не вчинили ніяких дій щодо передачі гуртожитку за адресою: [ADDRESS] до комунальної власності міста. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону: за згодою власника гуртожитку за його рішенням; без згоди власника гуртожитку за рішенням суду. Оскільки відповідачі не вчиняють ніяких дій по передачі гуртожитку до комунальної власності на без компенсаційній основі, просять суд зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] здійснити передачу п`ятиповерхової будівлі гуртожитку літ. А-5, загальною площею 2035,4 кв.м., житловою площею 1144,3 кв.м., матеріал стін цегла, перекриття збірні залізобетонні багатопустотні панелі, покрівля хвилясті азбестоцементні листи (шифер), рік побудови 1966, розташованої за адресою: вул. Батюка 8 [ADDRESS] м. Слов`янськ Донецької [ADDRESS] , у власність територіальної громади міста Слов`янська на без компенсаційній основі та стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору. Відповідачем [PERSON] суду надано письмовий відзив на позов, відповідно до якого остання позовні вимоги Слов`янської міської ради не визнає, посилаючись на ст. 41 Конституції України, яка гарантує кожному мати право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Також, зазначає, що вона є власником житлової кімнати № [ADDRESS] , житлової кімнати [ADDRESS] , житлової кімнати [NUMBER] , житлової кімнати [ADDRESS] , а також місць загального користування, що відповідає 41/1000 частки від загального майна на підставі договору купівлі продажу від 08.02.2012 року. Її право власності було набуто на законних підставах та до теперішнього часу ніким не оскаржене. З 23.06.2015 року по теперішній час вона зареєстрована в кімнаті [NUMBER] даного гуртожитку, сумлінно користується та утримує в належному стані належне їй на праві власності майно, своєчасно оплачує податки та комунальні платежі. Крім того, зазначає, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки наказом № 1719 від 11.05.1995 року Донецьке регіональне відділення Фонду державного майна України затвердило план приватизації орендного Слов`янського будівельно-монтажного тресту «Спецізоляторбуд» та на базі приватизованого підприємства було організовано ВАТ «Спецізоляторбуд», а Наказом № 14 від 04.01.1999 року була завершена приватизація цього підприємства, гуртожиток став власністю ВАТ «Спецізоляторбуд». Зазначає, що для звернення до суду з даним позовом ст. 256 ЦК України встановлений строк тривалістю 3 роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В своїх письмових поясненнях відповідач [PERSON] зазначає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно з вимогами Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», рішення про передачу гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у власність територіальних громад приймається відповідно до цього Закону органу місцевого самоврядування, на території яких розташовані гуртожитки. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону, прийняття гуртожитків у власність територіальної громади здійснюється за рішенням відповідної місцевої ради (або за рішенням виконавчого органу місцевої ради з наступним затвердженням цієї радою). Проте, позивачем не надано копій відповідних рішень Слов`янської міської ради, що виключає можливість прийняття у власність територіальної громади спірної будівлі та, відповідно, у позивача Слов`янської міської ради не може виникати права вимоги щодо передачі цієї будівлі. Разом з тим, повивачем не надано доказів, що спірний будинок має статус гуртожитку, а саме, що будинок зареєстрований у виконавчому комітеті міської ради як гуртожиток за відповідним рішенням і цей статус зберігся на цей час після продажу будинку фізичним особам. Своєї згоди на передачу належного їй майна у власність Слов`янської територіальної громади на без компенсаційній основі вона не надає. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачені, зокрема, такі підходи: передача гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону здійснюється в порядку та строки, передбачені загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом; гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. При цьому, частинами 4, 6 статті 14 Закону встановлені умови розрахунку компенсації вартості гуртожитків, що передаються відповідно до цього Закону у власність територіальних громад, а видатки, пов`язані з передачею гуртожитків у власність територіальних громад здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, передбачених на це затвердженою законом загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад та законом про державний бюджет України на відповідний рік. Проте, на даний час загальнодержавна цільова програма передачі гуртожитків у власність територіальних громад не прийнята та не затверджена шляхом прийняття Закону Верховною радою України, що виключає можливість реалізації ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». В задоволенні позову просить відмовити. Від відповідача [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення, в яких відповідач зазначає, що вона не є власником житла по [ADDRESS] з 2017 року, оскільки подарувала дану нерухомість [PERSON] . В судовому засіданні представники позивача [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, надали пояснення, аналогічні обґрунтуванню позовної заяви. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, за участі її представника [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, в задоволенні позовних вимог просить відмовити, оскільки вона на теперішній час не є власником кімнати [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі не з`явившихся осіб, що не суперечить вимогам ст. 223 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги Слов`янської міської ради визнала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що не згодна передати свою власність Слов`янській міській раді безоплатно. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що ніякої компенсації з боку Слов`янської міської ради їй запропоновано не було. Представник відповідач [PERSON] , адвокат Поляцько О.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, пояснила, що заявлений позов суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки дане нерухоме майно перебуває у спільній частковій власності фізичних осіб. Конституція України, яка має найвищу юридичну силу, гарантує захист права власності. Крім того, даний позов суперечить практиці Європейського Суду з прав людини. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Винник З.Г., в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала пояснення, аналогічні поясненням представника [PERSON] , адвоката Поляцько О.В. Ухвалою суду від 10 травня 2019 року задоволена заява представника позивача Слов`янської міської ради про забезпечення позову, накладено арешт на будівлю гуртожитку, розташованому за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10 травня 2019 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд доходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного. Як на\~обґрунтування своїх\~позовних вимог\~позивач посилається\~на рішення апеляційного суду Донецької області від 04.04.2007 року у справі № 1937, яким встановлено, що наказом Донецького регіонального Фонду Державного майна України № 1629 від 03.05.1995 року був затверджений акт оцінки вартості майна підприємства Будівельно-монтажного тресту «Спецізоляторбуд», оцінку передаточного балансу проводила аудиторська фірма «Укрвосток аудит», в який був включений гуртожиток по [ADDRESS] і включений у статутний фонд ВАТ «Спецізоляторбуд». Наказом № 1719 від 11.05.1995 року Донецьке регіональне відділення Фонду державного майна України затвердило план приватизації орендного Слов`янського будівельно-монтажного тресту «Спрецізоляторбуд» і на балансі приватизованого підприємства було організовано Відкрите Акціонерне Товариство «Спецізоляторбуд». Наказом № 14 від 04.01.1999 року була завершена приватизація цього підприємства. Гуртожиток став власністю ВАТ «Спецізоляторбуд». В судовому засіданні встановлено, що рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради № 54 від 24.01.2018 року створена комісія із забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків. Згідно з протоколом № 2 засіданні комісії від 12.09.2018 року комісією вирішено розпочати процедуру прийняття гуртожитку по [ADDRESS] а до комунальної власності територіальної громади м. Слов`янська на без компенсаційній основі. Листом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України б/н позивачу надані роз`яснення з приводу застосування Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». 25.09.2018 року на адресу відповідачів Слов`янською міською радою направлені листи з пропозицією передачі гуртожитку до комунальної власності територіальної громади м. Слов`янська на без компенсаційній основі. Згідно з протоколом № 3 засіданні комісії від 26.10.2018 року комісією вирішено рекомендувати Слов`янській міській раді звернутися до суду з позовом до власників про передачу гуртожитку по [ADDRESS] а до комунальної власності територіальної громади м. Слов`янська на без компенсаційній основі. На теперішній час будівля спірного гуртожитку перебуває у спільної часткової власності фізичних осіб. Так, 23.06.2004 року між ВАТ «Спецізоляторбуд» з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] з другої сторони був укладений договір купівлі продажу № 1555 будівлі гуртожитку в рівних частинах, що знаходиться у [ADDRESS] . 19.12.2013 року між [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] був укладений договір дарування частки будівлі гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого дарувальники подарували, а обдарована прийняла в дар 424/1000 часток будівлі гуртожитку, що складає квартири [ADDRESS] [ADDRESS] [ADDRESS] [ADDRESS] [ADDRESS] [ADDRESS] [ADDRESS] [ADDRESS] , кімнати [ADDRESS] квартири [ADDRESS] , кімнати [ADDRESS] , з відповідними частками коридорів, коморів, санвузлів, кухні, туалету, умивальника та нежитловими приміщеннями у будівлі гуртожитку, що становить 424/1000 часток гуртожитку. Згідно з\~довідкою БТІ\~м.\~Слов`янська №\~219-2/0.84/01\~від 28.01.2019\~року станом\~на 01.01.2013\~року право\~власності на\~спірний гуртожиток\~зареєстровано:\~730/1000\~ за\~відповідачем [PERSON] ,\~29/1000\~ за\~відповідачем [PERSON] ,\~38/1000\~-\~за відповідачем [PERSON] , 11/1000 за відповідачем [PERSON] , 21/1000 за відповідачем [PERSON] , 14/1000 за відповідачем [PERSON] 13/1000 за відповідачем [PERSON] , 13/1000 за відповідачем [PERSON] , 41/1000 за відповідачем [PERSON] , 12/1000 за відповідачем [PERSON] , 12/1000 за відповідачем [PERSON] , 23/1000 за відповідачем [PERSON] , 21/1000 за відповідачем [PERSON] Відповідно до договору дарування від 01.12.2017 року відповідач [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] 13/1000 часток даного нерухомого майна. Згідно з довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на дане нерухоме майно зареєстровано: 14/1000 за [PERSON] ., 29/1000 за [PERSON] ., 13/1000 за [PERSON] ., 13/1000 за [PERSON] ., 65/1000 за [PERSON] ., 13/1000 за [PERSON] ., 24/1000 за [PERSON] ., 24/1000 за Айрапетян О [PERSON] ., 24/1000 за [PERSON] О. [PERSON] ., 26/1000 за [PERSON] В., 13/1000 за [PERSON] ., 28/1000 за [PERSON] ., 28/1000 за [PERSON] ., 18/1000 за [PERSON] ., 11/1000 за [PERSON] ., 10/1000 за [PERSON] ., 12/1000 за [PERSON] ., 13/1000 за [PERSON] ., 10/1000 за [PERSON] ., 10/1000 за Айрапетян О [PERSON] ., 132/1000 за [PERSON] О. [PERSON] ., 292/1000 за [PERSON] ., 12/1000 за [PERSON] ., 25/1000 за [PERSON] ., 14/1000 за [PERSON] ., 41/1000 за [PERSON] Право власності набуто на підставі договорів дарування та купівлі продажу, які на теперішній час недійсними не визнані та ніким не оспорюються. Статтею 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 41 Конституції України примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Право на вільне володіння своїм майном закріплено у статті 1 Протоколу № 1 «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.» Так, розглянувши справу Спорронг і Льоннрот проти Швеції (1982), де заявники скаржились на те, що постанова муніципалітету міста Стокгольм, яка дозволяла місцевій владі відчужувати за своїм бажанням практично без обмежень будь-яку власність, порушувала їхнє право власності за статтею 1 Протоколу № 1, ухвалив, що хоч подібне відчуження теоретично залишало за власниками право користуватись та розпоряджатись своєю власністю, однак практично їхні можливості робити це були обмежені настільки, що застосування шведського закону справді порушувало їхнє право на вільне володіння своїм майном. Розглянувши справу, Суд також підкреслив свою думку про те, що Конвенція у цілому вимагає збереження балансу між інтересами суспільства і основними правами людини. Розглянувши справу Кривенький проти України (Kryvenkyy v. Ukraine), заява №43768/07, рішення Суду від 16.02.2017 р., Європейський суд встановив, що заявник отримав та володів земельною ділянкою добросовісно та відповідно до дійсного сертифікату, у 2003 році отримав право приватної власності на землю та 2006 році заявника було позбавлено земельної ділянки без надання відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування. Європейський суд дійшов висновку, що на заявника був покладений непропорційний тягар у зв`язку з позбавленням права на землю та констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд зауважив, що необхідною умовою такого позбавлення є дотримання балансу між загальним інтересом та вимогами щодо захисту індивідуальних основоположних прав. Враховуючи зазначене, Суд вказав, що позбавлення майна без компенсації його реальної вартості є порушенням такого балансу та покладає надмірний тягар на заявника (справа Рисовський проти України (Rysovskyy v. Ukraine), заява №29979/04, §71, рішення від 20.10.2011 р.). Виходячи з наведеного, слід дійти до висновку, що у випадку передачі майна від законних власників в державну або комунальну власність, повинна бути здійснена дійсна компенсація вартості майна, якого особа позбавляється, а така експропріація повинна здійснюватися виключно у суспільних інтересах; позбавлення чи обмеження щодо реалізації права власності, можуть бути визнані порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках та порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 ЦК України (в умовах воєнного або надзвичайного стану). Таким чином, проаналізувавши норми Конституції України та норми діючого законодавства, які забезпечують права власника, практику Європейського Суду з прав людини, суд доходить до висновку, що заявлені позовні вимоги суперечать вимогам законодавства України. Крім того, як на обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі Закон), які на думку представника позивача регулюють виникли між сторонами відносини. Проте, цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону, його дія поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону, його дія поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей). Частиною 4 статті 1 Закону передбачено, що дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб). В судовому засіданні встановлено, що спірна будівля гуртожитку перебуває у спільній частковій власності відповідачів, а тому, правові підстави для застосування зазначеного позивачем Закону відсутні. Даний Закон не встановлює порядок передачі територіальній громаді міста гуртожитку, який перебуває у спільній частковій власності фізичних осіб. Виходячи з наведеного, суд доходить до висновку, що в задоволенні позову Слов`янської міської ради необхідно відмовити. З приводу заяви відповідача [PERSON] про застосування позовної давності, суд зазначає, що застосування позовної давності є окремою підставою для відмови в задоволенні позову у випадку, коли позов доведений по суті. При розгляді даної цивільної справи суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову по суті заявлених позовних вимог, тому заява про застосування позовної давності та відмові в позові з цієї підстави задоволенню не підлягає. Крім того, під час судового розгляду встановлено, відповідач [PERSON] на теперішній час не є власником 13/1000 часток даного нерухомого майна, проте, нормами ЦПК України не передбачена можливість виключення особи з числа визначених позивачем відповідачів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed