Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

До Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області 28.12.2017 року звернувся [PERSON] з позовом про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 7500 грн. Позовні вимоги обґрунтовує наступним. Відповідно до розписок від 31.12.2014 року на суму 1500 гривень, від 10.02.2015 року на суму 1500 гривень, від 11.03.2015 року на суму 1500 гривень, від 14.04.2015 року на суму 1500 гривень та від 13.05.2015 року на суму 1500 гривень позивачем були передані відповідачу грошові кошти на загальну суму 7500 гривень в рахунок передоплати за оренду квартири. В подальшому сторони повинні були укласти договір оренди квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак, з причини того, що відповідач не являється власником зазначеної квартири, договір оренди укладений не був. 15 березня 2016 року на адресу відповідача позивач направив вимогу про повернення вищезазначених коштів, яка була отримана відповідачем 23 березня 2016 року. Проте, відповідач відмовляється повертати гроші. Посилаючись на вимоги ст.1212 ЦК України, позивач просить стягнути з [PERSON] грошові кошти в сумі 7500грн. 22 лютого 2018 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, у якому відповідач зазначає наступне. Відповідач вказує, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що між сторонами нібито було укладено договір позики, згідно з яким відповідач отримала від позивача за розписками у грудні 2014 року - травні 2015 року 7500грн. Однак, його доводи не відповідають дійсності. [PERSON] зазначила, що ніякого договору позики між нею та позивачем не укладалося, отримані за розписками грошові кошти є платою позивача за оренду квартири за адресою: [ADDRESS]. 15 березня 2011 року між позивачем та сином відповідача [PERSON], який є власником квартири, було укладено договір оренди вищевказаної квартири. Згідно з умовами договору плата за оренду житла складала 800 грн. на місяць. Згідно з п.3.1 договору строк його дії було встановлено у додатку №1 до договору. У пункті 1.3 додатку №1 до договору передбачено, що після виконання капітального ремонту зазначеної квартири, орендодавець гарантує орендарю строк оренди даної квартири не менше ніж 3 роки. Оскільки ремонт квартири позивач закінчив у грудні 2011 року, трирічний строк дії договору оренди почався у грудні 2011 року і закінчився у грудні 2014 року. У грудні 2014 року [PERSON] відмовився звільнити квартиру, внаслідок чого [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області з відповідним позовом. Рішенням суду від 13.05.2016 року договір оренди зазначеної квартири було розірвано, а [PERSON] зобов'язано звільнити квартиру. 07.07.2016 року рішенням апеляційного суду Донецької області за апеляційною скаргою [PERSON] рішення суду першої інстанції було скасовано, у задоволенні позовних вимог - відмовлено. Однак, рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.12.2016р. було задоволено касаційну скаргу [PERSON] та скасовано рішення апеляційного суду Донецької області від 07.07.2016 року, а рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 13.05.2016 року залишено в силі. Увесь час, поки здійснювався судовий розгляд справи до прийняття рішення касаційним судом від 07.12.2016 року [PERSON] продовжував мешкати у квартирі [PERSON] та по листопад 2015 року включно сплачував орендну плату. Таким чином договір оренди квартири від 15.03.2011 року продовжував діяти до розгляду справи Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Оскільки [PERSON] тривалий час проживає у м.Черкаси, орендну плату за грудень 2014 - травень 2015 року [PERSON] для зручності передав особисто відповідачу за розписками. Згідно з рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 03.03.2017 року у справі №263/6485/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди, з останнього на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість за орендну плату з грудня 2015 року по листопад 2016 року включно у сумі 9600 грн., при цьому за період до грудня 2015 року [PERSON] сплачував орендні платежі у розмірі, передбаченому договором оренди від 15.03.2011 року. Таким чином, позивач ще до 07.12.2016 року користувався квартирою, як орендар за договором оренди житла від 15.03.2011року та повинен був сплачувати орендні платежі по листопад 2016 року включно. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 13.05.2016 року у справі №263/14399/15-ц встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] існували договірні відносини щодо договору оренди житла, а рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 03.03.2017 року у справі №263/6485/16-ц встановлено зобов'язання [PERSON] сплачувати на користь [PERSON] орендні платежі та стягнуто заборгованість за договором оренди. При цьому 7500 грн. відповідач отримала від позивача саме під час дії договору оренди квартири 15.03.2011 року. За таких обставин отримані відповідачем від позивача 7500 грн. є орендними платежами, які позивач здійснював на користь [PERSON], і не можуть бути грошовими коштами за борговими розписками. На підставі вищевикладеного відповідач [PERSON] просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відповідь на відзив, у якій останній зазначив, що договірні відносини, які існували між ним та [PERSON] на підставі договору оренди квартири від 15.03.2011р. та усі спори по ним були вирішені в судовому порядку і не мають відношення до цивільно-правових відносин, які виникли між ним та [PERSON] При цьому відповідач послався на договір оренди квартири від 01.01.2015р., який бажала укласти з ним відповідачка, однак, який так і не був укладений. Ціна договору відповідає сумам, вказаним у розписках - 1500грн. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що у 2011 році за договором оренди, укладеним між її сином [PERSON] та позивачем, [PERSON] було передано в оренду квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], власником якої є [PERSON] Строк договору оренди зазначеної квартири сплив у 2014 році. Однак, [PERSON] не звільнив квартиру та продовжував нею користуватися. Він запропонував продовжити договір оренди та 01.01.2015 року було складено новий договір оренди квартири, який був підписаний лише [PERSON] [PERSON] договір не підписав, але продовжував проживати та користуватися вказаною квартирою і сплачувати відповідачу [PERSON] грошові кошти за її оренду. До грудня 2016 року [PERSON] продовжував користуватися квартирою та був виселений на підставі рішення суду від 13.05.2016 року, оскільки добровільно житло не звільняв. Таким чином у позивача немає правових підстав вимагати відповідачку повернути сплачені в рахунок оренди квартири грошові кошти. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який є сином відповідача [PERSON], пояснив, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Однак, сам проживає в м.Черкаси по роботі, тому квартиру здав в оренду [PERSON], про що у 2011 році було укладено договір оренди квартири з виконанням ремонту наймачем в рахунок оплати за користування житлом. На початку 2015 року дія договору скінчилася і позивачу було запропоновано укласти новий договір з оплатою за оренду 1500 гривень та рахунків за комунальні послуги. [PERSON] відмовився підписати договір оренди, тому його було направлено йому поштою, проте позивач сплачував зазначену суму та рахунки за комунальні послуги. Проти сплати грошей саме [PERSON] [PERSON] не заперечував. У грудні 2014 року позивач сплатив грошові кошти за оренду квартири наперед за січень 2015 року. На початку 2015 року [PERSON] повідомив, що залишиться у квартирі лише на півроку, проте у зазначений час не звільнив квартиру. Гроші за оренду [PERSON] сплачував лише до червня 2015 року, після чого платити відмовився. Двічі [PERSON] надсилав по 800 грн. поштовим переказом [PERSON], але [PERSON] не зміг їх отримати і вони повернулися [PERSON] У квітні 2017 року останній був виселений з квартири виконавчою службою на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 13.05.2016 року, оскільки сам добровільно квартиру не звільняв. Вислухавши пояснення відповідача, її представника та покази свідка [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.06.2003р. 15 березня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди житлового приміщення, за умовами якого він передав орендарю у оренду квартиру [ADDRESS]. Договір укладено у письмовій формі на строк не менше трьох років з часу закінчення [PERSON] капітального ремонту квартири, який ним фактично завершено 30 вересня 2011 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 травня 2016 року, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.12.2016р., позов [PERSON] про розірвання договору оренди та звільнення жилого приміщення задоволено. Розірвано договір оренди жилого приміщення від 15 березня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], стосовно квартири [ADDRESS]. Зобов'язано [PERSON] звільнити квартиру [ADDRESS] від речей та сторонніх осіб. Вказане рішення виконане лише в 2017р., тобто до цього часу позивач продовжував користуватися квартирою [ADDRESS]. З договорів оренди жилого приміщення (квартири [ADDRESS]) від 01.01.2015р., які не підписані позивачем, вбачається, що вартість оренди квартири визначена саме в сумі 1500грн. щомісячно. Відповідно до розписок від 31.12.2014 року на суму 1500 гривень, від 10.02.2015 року на суму 1500 гривень, від 11.03.2015 року на суму 1500 гривень, від 14.04.2015 року на суму 1500 гривень та від 13.05.2015 року на суму 1500 гривень позивачем були передані відповідачу грошові кошти на загальну суму 7500 гривень. Тобто, з вказаних розписок вбачається, що позивач сплачував грошові кошти [PERSON] регулярно з 31 грудня 2014р. по травень 2015р. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 березня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 20.04.2017р., позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат за договором оренди жилого приміщення задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму 812 грн. та судовий збір в сумі 29 грн., а всього 841 грн. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми грошей за договором оренди жилого приміщення задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму 9600 грн., судовий збір в сумі 330,72 грн., а всього 9930,72 грн. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношенняi його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою виконання цивільних обов'язків. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що позивач не довів той факт, що відповідач набула грошові кошти, сплачені за розписками, без достатньої правової підстави, оскільки вони були сплачені за оренду квартири, якою користувався позивач, та передані останній за його згодою. Тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed