Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , яка діє як законний представник неповнолітнього [PERSON] , в якій вона просила суд для оформлення спадщини після смерті [PERSON] встановити факт належності [PERSON] заповіту подружжя, складеного померлими: [PERSON] , [PERSON] на ім`я онука [PERSON] . Вимоги позову мотивовані тим, що [INFO] у віці 59 років померла бабуся неповнолітнього [PERSON] та мати [PERSON] [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на Ѕ частини квартири [ADDRESS] та Ѕ частини літнього будиночку [ADDRESS] . Крім цього наявне інше майно, яке не має відношення до цього спірного питання, яке було успадковане [PERSON] за законом відповідно до ст. ст. 1261, 1269, 1297 ЦК України. [INFO] у віці 65 років помер чоловік матері [PERSON] [PERSON] та який за життя вважався вітчимом. Відповідно до вимог ст. ст. 1234, 1235, 1243 ЦК України неповнолітній [PERSON] має право на спадкування майна, яке належало померлим, а саме його бабусі [PERSON] та її чоловіку [PERSON] не момент смерті на підставі особистого розпорядження спадкодавців, оформленого заповітом подружжя 08 жовтня 2010 року, який ніким не скасований та кожен з них не відмовився від заповіту. Крім цього спадкоємцем за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] стосовно майна, не охопленого заповітом, є його донька [PERSON] , яка у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька та вітчима [PERSON] і вважається такою, що прийняла спадщину. Інших спадкоємців за заповітом або першої черги, які мають право на обов`язкову частку, які могли б зменшити розмір спадкової маси для її сина, немає. Відповідно до змісту заповіту подружжя, після смерті одного з подружжя частка у праві спільної сумісної власності переходить до другого з подружжя, який його пережив, а у разі смерті останнього право на спадщину має син [PERSON] . Позивач, будучи донькою померлої [PERSON] , на момент смерті матері мала право за законом на спадкування майна, яка належало їй на час смерті, крім майна, яке відносилося до спільної сумісної власності подружжя Можних. Спадкоємець першої черги її чоловік [PERSON] відповідно до ч. 2 ст.\~1274 ЦК України відмовився від прийняття спадщини після своєї дружини на користь [PERSON] і на теперішній час вона оформила свої спадкові права на майно матері та отримала відповідне свідоцтво про право на спадщину. [PERSON] з 10 квітня 1992 року перебував у шлюбі з бабусею сина позивача, з якою проживав однією сім`єю у квартирі [ADDRESS] з 1997 року по день смерті матері. Після смерті [PERSON] , позивач, будучи донькою його дружини та відповідно матір`ю спадкоємця за заповітом, здійснила поховання спадкодавця за рахунок своїх коштів. У встановлений законом термін неповнолітній [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О. із заявою про прийняття спадщини на підставі наявного заповіту, оформленого на його ім`я. На даний час, після подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] у неповнолітнього сина виникли труднощі в отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме на квартиру та літній будинок, оскільки подружжя Можних, які під час складання заповіту були особами похилого віку і не розуміючи юридичні наслідки окремих слів у вказаному заповіті, призначили сина позивача своїм спадкоємцем, помилково вказавши в заповіті з боку саме [PERSON] його онуком, що і є перешкодою для оформлення спадкових прав на майно спадкодавців. На даний час у сторони позивача виникли труднощі в отримані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки [PERSON] за життя, перебуваючи у шлюбі з матір`ю позивача, вважав її онука своїм онуком та у вказаному заповіті призначив разом з його бабусею своїм спадкоємцем, вказавши точні анкетні дані « [PERSON] , [INFO] », але із зазначенням родинного зв`язку онук. Проте, сторона позивача не може підтвердити свої родинні зв`язки із [PERSON] , оскільки останній не був дідусем неповнолітнього за кровним спорідненням, однак вважав його своїм онуком у силу перебування у шлюбі з [PERSON] Обставини про неможливість оформлення спадщини підтверджуються постановою приватного нотаріуса від 13 листопада 2018 року. Факт, який мав місце родинних відносин з померлим [PERSON] через його дружину підтверджується схожими анкетними даними спадкоємця в частині прізвища, імені, по батькові та дати його народження ідентичних у заповіті, свідоцтві про шлюб спадкодавця, свідоцтві про народження, зміни прізвища, по батькові та шлюб дочки його дружини, свідоцтві про народження самого [PERSON] , а також заповітом, складеним померлим подружжям. З урахуванням наведених обставин, наявності іншого спадкоємця за законом, а також у разі виникнення правовідносин у частині майна, яке не охоплено заповітом, приймаючи до уваги вимоги ЦПК України, наприкінці листопада 2018 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м.\~Маріуполя Донецької області із заявою у порядку окремого провадження та залучила до розгляду справи в якості заінтересованої особи спадкоємця за законом [PERSON] Однак заінтересована особа, посилаючись на те, що встановлення даного факту супроводжується наступним вирішенням спору про право, позбавила позивача можливості розглянути справу в окремому провадженні та ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 березня 2019 року заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, на підставі ч. 6 ст. 294 ЦПК України залишено без розгляду і роз`яснено позивачу право звернутися до суду у порядку позовного провадження з позовом на загальних підставах. Посилаючись на указані обставини, положення ст. ст. 1234, 1235, 1241, 1243, 1261, 12687, 1269 ЦК України, позивач просила позовні вимоги задовольнити. Відповідачка [PERSON] , не погоджуючись із заявленими вимогами, подала відзив на позов, який мотивований тим, що дійсно [INFO] її рідний батько [PERSON] та матір заявника [PERSON] склали заповіт подружжя, відповідно до якого усе належне їм рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилося та взагалі все те, на що вони мали законне право заповідається їх онуку [PERSON] , [INFO] . Однак даний заповіт є нікчемним у частині заповідання [PERSON] будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Так, відповідно до вимог ст. 1243 ЦК України подружжя може скласти спільний заповіт лише відносно майна, яке є їх спільною сумісною власністю. Майно отримане до шлюбу є приватною власністю і не може вважатися придбанням майна за рахунок заробітку (доходу) подружжя. А отже не є спільним майном подружжя. Частина майна, яка зазначена у заповіті подружжя є приватною власністю батька відповідачки, яке він отримав до шлюбу із [PERSON] , а тому не може охоплюватися заповітом подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Вказавши у заповіті подружжя майно, яке не відноситься до спільної сумісної власності такого подружжя, відбулося порушення вимог ст. 1257 ЦК України щодо посвідчення заповіту, а тому даний заповіт подружжя визнається нікчемним. Таким чином відповідачка вказує, що після смерті її батька відкрилася спадщина, одна частина якої відноситься до спільної сумісної власності подружжя Можних і за заповітом подружжя Можних належить [PERSON] , а інша частина, а саме: земельна ділянка та будинок по [ADDRESS] , відноситься до приватної власності спадкодавця, а тому належить [PERSON] як спадкоємцю першої черги. За наведених обставин, посилаючись на положення ст. 57 СК України, ст. ст. 1243, 1257, 1261 ЦК України відповідачка просила визнати факт нікчемності заповіту подружжя Можних, посвідченого приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Донецької області Купінським М.М. від 08 жовтня 2010 року № 349-350 у частині будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . [PERSON] , не погоджуючись із доводами [PERSON] , висловленими у відзиві на позов, подала відповідь на відзив, який мотивувала тим, що предметом спору є встановлення факту належності заповіту неповнолітньому та не порушується питання про обсяг спадкового майна, визнання права власності на спадкове майно та визначення майна, яке має відношення до спільної сумісної власності подружжя чи до особистої власності кожного з них. Зміст заповіту не містить перерахування спадкового майна. Тим більше питання про видачу свідоцтва про право на спадщину наразі нотаріусом не вирішувалося. Вважає аргументи відповідачки безпідставними та такими, що не вказують на нікчемність заповіту. [PERSON] подала письмові заперечення, в яких вказувала, що посилання позивача на відсутність у заповіті переліку спадкового майна не відповідає дійсності, оскільки на зворотній стороні заповіту приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Шабадаш Л.С. зроблено нотаріальний напис, яким накладено заборону на відчуження майна подружжя, а саме: літній будинок [ADDRESS] та земельну ділянку. Таким чином дане майно вважалося належним подружжя Можних, хоча і належало [PERSON] на праві приватної власності. Відповідачка вважає аргументи позивача необґрунтованими щодо відсутності відмови нотаріуса на оформлення спадкових прав на зазначену земельну ділянки, оскільки матеріали справи свідчать про протилежне, так як приватним нотаріусом Стадник О.О. постановою від 24 квітня 2019 року відмовлено у вчиненні нотаріальних дій та відповідно до цієї постанови єдиним спадкоємцем [PERSON] вважається [PERSON] , на якого померлий [PERSON] разом із своєю дружиною [PERSON] склали заповіт подружжя, а їй надано відмову в оформленні спадщини. Таким чином, маючи у наявності відмову у вчиненні нотаріальних дій відносно оформлення спадщини за [PERSON] , у разі визнання факту належності заповіту подружжя Можних за [PERSON] , буде порушено право відповідачки на отримання спадку як спадкоємця першої черги за законом, тому вона просила відмовити у задоволенні позову. До суду надійшли письмові пояснення [PERSON] та її заява про розгляд справи за її відсутності, яка начебто є представником [PERSON] за договором, однак будь-яких доказів, як це передбачено ст. 62 ЦПК України на підтвердження своїх повноважень вона суду не представила, тому суд не приймає її пояснення на позов та відповідно заяви. Позивач [PERSON] , яка діє як законних представник [PERSON] , до судового засідання не з`явилася, попередньо подала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволені позовних вимог наполягала. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, 16 січня 2020 року подала до суду заяву, в якій вказала, що не має можливості з`явитися до суду 17 січня 2020 року, оскільки перебуває за межами міста, тому просила відкласти розгляд справи. Будь-яких доказів поважності неявки суду не представила. Також [PERSON] не з`явилася до суду і 07 лютого 2020 року, про причини неявки суду не повідомила. На жодне судове засідання [PERSON] не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про дати як проведення підготовчих судових засідань, так і розгляду справи по суті. Судом у повному обсязі забезпечення право відповідачки на подачу своїх заперечень, чим вона і скористалася, як на підставу поважності причин неявки до суду жодних доказів суду нею не представлено. Приписами ст. 223 ЦПК України передбачено наслідки повторної неявки у судове засідання відповідача та право суду на вирішення справи на підставі наявних у ній даних чи доказів. Також до суду надійшла заяву [PERSON] , в якій вона вказує, що є представником [PERSON] та просила відкласти розгляд справи на іншу дату, однак матеріали справи не містять доказів такого представництва, тому суд не приймає подане клопотання. У зв`язку з викладеними обставинами, враховуючи забезпечення відповідачу як права, так і достатніх строків на реалізацію свого захисту, представлення доказів на спростування вимог позову, приймаючи завдання та засади цивільного судочинства, суд вважає за доцільним провести розгляд справи за відсутності відповідача. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 квітня 2019 року відкрито провадження в указаній справі, розгляд її вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначені у справі підготовчі судові засідання, роз`яснено учасниками справи їх право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та письмових заперечень, а також порядок подачі доказів. Витребувано у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О. копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06\~грудня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Фіксування судового процесу здійснювалося за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 247 ЦПК України. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, а також матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] , витребувані судом з метою встановлення кола спадкоємців та відповідно можливих відповідачів у справі, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження від 21 березня 2002 року серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , про що вчинений актовий запис № 266, матір`ю є [PERSON] 08 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Купінським М.М. посвідчений заповіт подружжя, а саме: [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якого усе належне їм рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося та взагалі усе те, на що вони матимуть за законом право, заповіли їхньому онуку [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про смерть від 05 вересня 2011 року серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , про що вчинений актовий запис № 1590. Згідно із свідоцтвом про смерть від 05 березня 2018 року серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] , про що вчинений актовий запис № 539. Відповідно до фотокопії паспорту громадянина України, свідоцтва про народження від 07 грудня 1994 року, свідоцтва про розірвання шлюбу від 25 листопада 2003 року, свідоцтва про зміну прізвища, імені, по батькові від 30 листопада 1994 року, [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про шлюб від 10 квітня 1992 року, між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, про що вчинений актовий запис № 239, після шлюбу дружині присвоєне прізвище Можна. Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 квітня 1997 року № 9/663, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно із свідоцтвом про право власності від 16 червня 2004 року, [PERSON] на праві власності належить літній будинок, який розташований по [ADDRESS] . Відповідно до державного акта від 25 грудня 2002 року, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва житлового будинку та господарських споруд. 13 листопада 2018 року приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Стадник О.О. постановою відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] на майно, що належало померлому [INFO] , [PERSON] Правовими підставами для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину приватний нотаріус указав те, що [PERSON] не представлено документів, які б підтверджували родинні відносини зі спадкодавцем [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12\~березня 2019 року заяву [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітнього [PERSON] , про встановлення факту належності документів, залишено без розгляду, роз`яснено заявнику її право на звернення до суду у порядку позовного провадження. Судом досліджені матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] , відповідно до якої із заявою про прийняття спадщини за заповітом 16 березня 2018 року звернувся [PERSON] , а також 27 березня 2018 року звернулася [PERSON] , яка є донькою [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини за законом. Постановою від 24 квітня 2019 року приватний нотаріус Стадник О.О. відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотив, які є підставою для відхилення цих доказів. Враховуючи наведене, досліджуючи представлені суду докази, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог, а саме, що складений подружжя Можними заповіт стосується/відноситься (належить) [PERSON] . Мотиви суду. Спір між сторонами виник з приводу належності заповіту подружжя Можних неповнолітньому [PERSON] , оскільки у такому [PERSON] указаний як онук, однак онуком він вважався лише щодо [PERSON] , наслідком чого є виникнення чи/або втрата цивільного права на спадкування за заповітом. Щодо правових підстав для вирішення заявленого спору у позовному провадженні. Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК України). Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Крім того, у статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя. Доступом до правосуддя за стандартами ЄСПЛ є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Отже відмова суду загальної юрисдикції у відкритті провадження у справі за заявою заявника з роз`ясненням про те, що розгляд такої справи віднесено до компетенції суду для розгляду у загальному порядку, не порушує право заявника на доступ до суду та заявлення означених вимог у позовному порядку. В іншому випадку, у разі відмови у доступі до правосуддя у порядку позовного провадження, таке є наслідком порушення ст. 6 Конвенції. Так, Європейський суд з прав людини у справі «Бурдов проти Росії (рішення від 07\~травня 2002\~року) зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одних із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. У той же час, дискреційні повноваження суду визнаються Європейським судом з прав людини, який у п. 77 рішення в справі «Довженко проти України» від 12 квітня 2012\~року зазначив про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду. Основними серед дискреційних повноважень є розуміння сутності верховенства права усіма суб`єктами здійснення судочинства, як суддями, так і громадянами, а також належне правове регулювання сфери правозастосування, що передбачає наявність механізмів захисту прав і свобод людини та громадянина. Отже, питання встановлення факту належності документу відноситься до дискреційних повноважень суду і позивач позбавлений у цьому випадку права та можливості вирішити питання, від якого може залежати виникнення, зміна або припинення його особистих чи майнових прав в інший спосіб. Так, ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12\~березня 2019 року заяву [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітнього [PERSON] , про встановлення факту належності документів, у порядку, визначеному розділом\~IV\~ЦПК України,залишено без розгляду, та роз`яснено право на звернення до суду у порядку, передбаченому розділом ІІІ цього Кодексу. Саме цим правом і скористалася [PERSON] , пред`являючи розглядуваний судом позов до [PERSON] , яка заперечує право [PERSON] на спадщину за заповітом. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Враховуючи вищеозначені вимоги закону, практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, ту обставину, що [PERSON] позбавлений можливості вирішити заявлені вимоги у порядку, визначеному розділом IV ЦПК України, оскільки такий доступ йому обмежений судовим актом, суд вважає, що у даному конкретному випадку заявлений спір підлягає вирішенню судом на підставі принципу верховенства права, у порядку позовного провадження, де сторонам забезпечено як право на доступ до правосуддя, так і змагальний процес, наслідком чого є представлення собою права на порушення позовного провадження судом з питань цивільно-правового характеру та вирішення цього спору по суті. Оскільки нормами процесуального законодавства визначений інший порядок вирішення спору про встановлення факту належності документу, однак заявнику обмежений доступ до правосуддя з наведених вище підстав без вирішення порушеного питання по суті, то такий спір відповідно до основних засад цивільного судочинства підлягає вирішенню судом у порядку позовного провадження з дотриманням процедури, визначеної відповідним процесуальним законом. Щодо заявлених вимог по суті. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218, 1220, 1221, 1222 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. ст. 1233, 1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. [PERSON] може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно зі статтею 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. Відповідно до статей 202, 1233, 1243 ЦК України заповіт подружжя є односторонньою угодою (дією однієї сторони, яка представлена двома особами), в якій непередбачено жодних умов і зобов`язань для спадкодавців за їх життя, і може мати негативний наслідок лише після смерті спадкодавців для інших осіб у вигляді позбавлення права на спадщину, а не для заповідача. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту ч. 3 ст.\~1243 ЦК України. Отже, чинним законодавством захищаються інтереси та остання воля заповідача, який помер. У справі судом установлено, що за життя [PERSON] не відмовився від спільного заповіту із своєю дружиною [PERSON] , заповітом не передбачено право заповідачів на встановлення певних умов, за наявності яких виникає право на спадкування іншим подружжям, позбавлення його права на спадкування, передбачення заповідального відказу тощо, що дозволяється у випадку складання індивідуального заповіту, заповідачі чітко визначили у ньому особу, якій вони вирішили заповісти належне їм майно. У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 ЦПК (наразі п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України) факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, на підставі п. 6 ст. 273 ЦПК (наразі п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України) суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, заповіту. Посвідчення правочинів є однією з нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси (пункт 1 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат»). У зв`язку із смертю спадкодавців, на теперішній час приватний нотаріус, який посвідчував заповіт, не має можливості внести до нього відповідне виправлення, а саме те, що [PERSON] не є онуком померлого [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Основним способом ідентифікації особи є оформлення відповідних документів (свідоцтво про народження, паспорт громадянина), які проводиться за даними про особу, які зберігаються на паперових носіях у картотеках територіального підрозділу ДМС, яким видавався паспорт. Складений подружжям Можних заповіт у достатній мірі ідентифікує особою спадкоємця [PERSON] із зазначенням даних про дату, місяць та рік його народження, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що вимога про встановлення належності [PERSON] заповіту подружжя Можних підлягає задоволенню, оскільки встановлення цього факту породить юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистого та майнового права неповнолітнього на спадкування за заповітом. Саме по собі зазначення у заповіті подружжя Можних, що вони заповіли усе належне майно своєму онуку, яким вважали [PERSON] , не може спростовувати факту складення заповіту саме на фізичну особу [PERSON] і не є підставою для позбавлення його у цьому випадку права на спадкування за заповітом, адже як зазначено вище, у заповіті ідентифіковано спадкоємця за ознаками прізвища, імені, по батькові та даті народження, що і повинно було бути визначальним для видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Аргументи сторони відповідача про те, що встановлення цього факту позбавить її права на спадщину за законом, оскільки деяке майно належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, судом відхиляються, оскільки не ґрунтуються як на змісті установлених обставинах, так і положеннях ст. 1243 ЦК України. Установлення такого факту жодним чином не може впливати на право відповідача на спадкування за законом того майна, яке не охоплене заповітом подружжя. Також суд не вирішує питання нікчемності заповіту, оскільки такі вимоги не є предметом спору у даній справі, у ній не вирішує питання про встановлення обсягу спадкового майна та відповідно його розподілу між спадкоємцями, а доводи відповідача, що у заповіті йдеться про житловий будинок та земельну ділянку, судом відхиляються, оскільки складений подружжям Можних заповіт не містить визначеннях конкретно будь-якого нерухомого майна. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768\~грн. 40 коп., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому з урахуванням висновку суду про задоволення позову, підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.

Outcome: approved