Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 23.02.2001 року він перебуває у шлюбі з відповідачем. Шлюб зареєстрований відділом державної реєстрації актів громадського стану Комунарсього районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 72. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] Позивач просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, оскільки шлюбні відносини припинені з 2014 року з причин відсутності взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки, з ініціативи відповідача постійно виникають сварки, свідком яких стає дитина, що негативно впливає на її психічний стан, відповідачка проявляє необґрунтовані ревнощі до інших жінок, негативно ставиться до спілкування з батьками та родичами позивача, вона не бажає спілкуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях любові, поваги, дружби та взаємодопомоги, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Позивач просить стягнути з нього на користь відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 21.07.2016 року до повноліття дитини. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. В судові засіданні відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити. Суд, вислухав пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. \~ \~ Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~ \~ На підставі ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі з 23.02.2001 року. Шлюб зареєстрований відділом державної реєстрації актів громадського стану Комунарсього районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 72 (а.с.9). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.10). Відповідно до статті 112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Шлюбні відносини між сторонами припинені в 2014 році. З січня 2016 р. сторони мешкають окремо, з вересня 2016 р. позивач перебуває у цивільному шлюбі з іншою жінкою. Судом було надано двомісячний строк для примирення, але після закінчення даного строку шлюбні стосунки між сторонами не відновлені. Даний шлюб існує формально та не виконує свого прямого призначення. Спільне господарство не ведеться, спору щодо нажитого майна сторони не заявляли. Підстав для збереження шлюбу між сторонами в судовому засіданні не встановлено, а тому шлюб між сторонами доцільно розірвати, оскільки його формальне існування обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що має істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітня дитина на теперішній час мешкає з відповідачем та знаходить на її утриманні. Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Пунктом 3 частини 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує наявність у платника аліментів на інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст.191 аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Приймаючи до уваги інтереси дитини, враховуючи матеріальне становище сторін, суд вважає за необхідне стягнути з позивача аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON], у розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 21.07.2016 року до повноліття дитини.

Outcome: approved