Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про виконання державних санітарних норм та правил. Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд зобов'язати [PERSON] припинити експлуатацію вигрібу і засипати його. Судові витрати покласти на відповідачку. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити у зв'язку з йог необґрунтованістю. Суд вислухавши у судовому засіданні думку сторін, оцінивши наданими сторонами докази та наведені ними доводи, допитавши свідка, дійшов до наступного. Так, згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2014 року, що набрало законної сили, винесеного по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання припинити експлуатацію вигрібної ями та відшкодування моральної шкоди, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №5141, є власником будинку [ADDRESS]. Як пояснила позивачка у судовому засіданні, у квітні 2014 року відповідачка під видом реконструкції старого вигрібу з порушенням норм діючого законодавства збудувала біля свого будинку №29А новий вигріб 15 М3. Проте, як встановлено рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2014 року, будинок [ADDRESS] було введено в експлуатацію 19 лютого 1988 року, що підтверджується актом приймальної комісії і на момент вводу будинку в експлуатацію діяли СанПіН42-128-4690-88, затверджені Головним державним санітарним лікарем СРСР 05 серпня 1988 року №4690-88. Пунктом 2.2.3 Санітарних правил утримання територій населених місць передбачалось, що на території приватних домоволодінь місця розташування сміттєзбірників, дворових вбиралень і вигрібних ям, повинні визначатися самими власниками будинків, розрив може бути скорочений до 8-10 метрів. Державними санітарними нормами та правилами утримання територій населених місць, затвердженими наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17.03.2011 року №145, який набрав чинності з 01 січня 2012 року передбачено, що Санітарні правила від 05 серпня 1988 року №4690-88 на території України не застосовуються (п.2). Пункт 2.22 Державних санітарних норм і правил передбачає, що місце розташування вигребу на присадибній ділянці та відстань від нього до власного житлового будинку визначає власник цього будинку з додержанням правил добросусідства. Як встановлено у судовому засіданні, позивачка придбала свій будинок приблизно в 2007 році. На момент будівництва та прийняття в експлуатацію будинку розташування вигребу погоджувалося з сусідами, які жили там до позивачки. Позивачкою не додано доказів на підтвердження того факту, що відповідачка під видом реконструкції старого вигрібу з порушенням норм діючого законодавства збудувала біля свого будинку №29А новий вигріб 15 М3. Надані позивачкою на підтвердження позовних вимог у якості доказів листи Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської області за вих. №Я-475/06 від 29.05.2014 року та Любимівської сільської ради за вих. 249 від 12.05.2014 року підтверджують факт реконструкції, а не факт побудови нового вигрібу. Суд не може прийняти як доказ надане позивачкою у якості доказу технічне заключення від 20.01.2015 року, оскільки згідно ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. При цьому експерт попереджається про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Сторони у судовому засіданні клопотання про призначення по справі будь-яких експертиз не заявляли, а суд, без висновку експерта з даного питання, позбавлений можливості винести об'єктивне рішення по справі. Також суд не може взяти до уваги покази свідка [PERSON], оскільки його пояснення у судовому засіданні жодним чином не вплинули на позицію суду з приводу позовних вимог [PERSON] Таким чином, виходячи з вищевикладеного суд дійшов до висновку про необхідність відмову у задоволенні позову [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позивачці суд відмовляє у позову, то судові витрати необхідно віднести за її рахунок.

Outcome: dismissed