Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 25 червня 2019 року звернувся [PERSON] з позовною заявою до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що 20 серпня 2010 року [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] та зареєстровано на неї право власності в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. У 2012 році вказаною квартирою протиправно заволодів [PERSON] , який з 06 червня 2012 року по 26 вересня 2014 року значився власником вказаної квартири. В подальшому, в результаті судових оскаржень, на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2014 року, [PERSON] було поновлено право власності на квартиру, про що 02 жовтня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зроблено відповідний запис №7428036. Разом з тим, в період з червня 2012 року і до вересня 2014 року (включно) Чечель О. 1 . не переоформляв на себе особистий рахунок № [NUMBER] , оформлений на позивача, на послуги з опалення та постачання гарячої води, комунальні платежі не оплачував, в результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 3 566,19 грн. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2015 року у справі № 201/4970/15-ц за позовом Комунального підприємства Дніпропетровської міської ради «Теплоенерго» з [PERSON] було стягнуто заборгованість за спожиті послуги з опалення та постачання гарячої води з жовтня 2012 року по квітень 2014 року за адресою [ADDRESS] , у розмірі 3 566,19 грн. Вказане рішення набрало законної сили 08.09.2015 року та наявне у КП «Теплоенерго». Незважаючи на ці обставини, на особистому рахунку № [NUMBER] на ім`я [PERSON] за адресою [ADDRESS] продовжує постійно обліковувати заборгованість [PERSON] в сумі 3566,19 грн. Посадові особи відповідача, ігноруючи судове рішення та будучи обізнаними з персональними даними [PERSON] (адресою, паспортними даними, ідентифікаційним кодом), в незаконний спосіб (в манері погроз позбавити майна та застосування обмежувальних заходів щодо вільного переміщення) вимагають від [PERSON] сплати заборгованості [PERSON] за послуги з опалення та постачання гарячої води. З огляду на викладене, у позивача стверджує, що надсилання йому вимог про сплату заборгованості в розмірі 3 566,19 грн., зазначаючи про наміри стягнення її з нього, є протиправним, оскільки така виникла у попереднього власника квартири [PERSON] , та вже була стягнута за рішенням суду, що набрало законної сили. [PERSON] неодноразово звертався до КП «Теплоенерго», повідомляв про ці обставини, надавав копії відповідних підтверджуючих документів та просив здійснити перерахунок суми заборгованості, яка обліковується на особистому рахунку № [NUMBER] на його ім`я за квартирою в [ADDRESS] , шляхом виключення з нього суми боргу у розмірі 3 566,19 грн., що утворилася за період з вересня 2012 року по вересень 2014 року, коли власником квартири був [PERSON] та яка була стягнута на користь «Теплоенерго» ДМР за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2015 року у справі № 201/4970/15- ц. Проте, вказані дії не принесли жодного результату, Відповідач лише надавав формальні відписки, в яких систематично виражав своє небажання надавати інформацію та відмову виключати із суми боргу за послуги з опалення та постачання гарячої води заборгованість попереднього власника. Тому позивач просить суд зобов`язати КП «Теплоенерго» ДМР виключити із суми заборгованості [PERSON] за послуги опалення та постачання гарячої води належної йому квартири за адресою: [ADDRESS] заборгованість [PERSON] , що утворилась за період з жовтня 2012 року по квітень 2014 року у сумі 3566,19 грн. та стягнути судові витрати. Позивач надав суду заяву, в якій підтримав свій позов, просив його задовольнити. Від представника відповідача до суду надійшла заява з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, 23 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що з позовною заявою не погоджується та вважає її необґрунтованою. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 20 серпня 2010 року [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] та зареєстровано на неї право власності в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Як встановлено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2014 року у цивільній справі № 412/12260/2012, 19 травня 2011 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ було відкрито виконавче провадження про примусове виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] матеріальної шкоди в сумі 117 171,88 грн., моральної шкоди - 2000 грн., судові витрати, а всього - 120 472,38 грн. В постанові зазначено, що у разі невиконання в наданий строк до 26 травня 2011 року, рішення буде виконане в примусовому порядку зі стягнення виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадження виконавчих дій. 16 листопада 2011 року державним виконавцем накладено арешт та складено акт опису квартири [ADDRESS] , яка належить позивачу. У подальшому, 02 квітня 2012 року Жовтневим ВДВС Дніпропетровського МУЮ з Філією 04 ПП «Нива-В.Ш.» укладено договір № 0412084, яким на реалізацію передано нерухоме майно, а саме - квартира [ADDRESS] , за визначеною суб`єктом оціночної діяльності початковою вартістю майна у розмірі 239 000 грн. 31 травня 2012 року були проведені прилюдні торги та 05 червня 2012 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ складений акт де вказано, що квартира [ADDRESS] реалізована ПП «Нива- В .Ш.» в особі 04 філії 31 травня 2012 року [PERSON] за 203150 грн., про що складено протокол від 31 травня 2012 року. Вказаним рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2014 року у справі №412/12260/2012 було визнано дії державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції незаконними; визнано недійсними прилюдні торги, проведені 31 травня 2012 року, відповідно до протоколу № 04012084-1, Філією 04 Приватного підприємства «Нива-В.Ш.»; визнано недійсним акт проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] від 05 червня 2012 року, складений державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції; визнано недійсними правочин відчуження нерухомого майна та свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданого 06 червня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л, за реєстром № 235 на ім`я [PERSON] , скасувавши державну реєстрацію права власності; застосовано наслідки недійсності правочину, повернувши сторони у первісний стан. Право власності [PERSON] було поновлено 02 жовтня 2014 року о 09:54:45 на підставі рішення державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції Василенка Благовіста Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16673350 від 22.10.2014 16:45:15, номер запису про право власності 7428036, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у виді довідки № 167717941. Наведені обставини та докази підтверджують, що власником квартири [ADDRESS] з червня 2012 по жовтень 2014 був [PERSON] . Крім того, вказане також підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.08.2015 року у справі № 201/4970/15-ц, яким за позовом Комунального підприємства Дніпропетровської міської ради «Теплоенерго» з [PERSON] було стягнуто заборгованість за спожиті послуги з опалення та постачання гарячої води з жовтня 2012 року по квітень 2014 року за адресою [ADDRESS] , у розмірі 3 566,19 грн. Згідно мотивувальної частини цього рішення: «Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з Об червня 2012 року по 26 вересня 2014 року був власником квартири [ADDRESS] (а. с. 11), а отже згідно відкритому особовому рахунку № [NUMBER] за період з жовтня 2012 року по квітень 2014 року був споживачем послуг з теплопостачання зазначеної квартири. Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII судові рішення, шо набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування. їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Згідно із ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. За приписами л. 8 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг з постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Відповідно до ст. ст, 6, 627 Цивільного кодексу України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України вбачається, що умови типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, типовий договір з КП ДМР «Теплоенерго» набув чинності для [PERSON] після переходу до нього права власності на квартиру, а умови договору, в тому числі щодо оплати послуг за теплопостачання, стали імперативними для нього (обов`язковими для виконання) відповідно до вимог ч. 3 ст. 6, статей 627, 630 ЦК України. За приписами ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Так, за визначеннями, наведеними в статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У відповідності до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою, зокрема, є діяльність виконавця з надання споживачеві певного матеріального блага для задоволення його особистих потреб. Як передбачено пп. 15 п. 32 згаданих Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення виконавець зобов`язаний звільняти від плати за послуги у разі їх ненадання. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (стаття 509 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України визначено індивідуальний характер юридичної відповідальності особи. Згідно ч. 1 ст. 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. А положеннями ч. 2 ст. 14 ЦК України передбачено, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] не є правонаступником [PERSON] та між ними не існувало жодної домовленості щодо переходу обов`язків останнього до позивача, а тому [PERSON] не повинен сплачувати заборгованість, що утворилася з вини [PERSON] . До того ж, ці послуги [PERSON] не надавалися та не могли бути ним спожиті через те, що він не був власником квартири у зазначений період і не проживав там. З огляду на вищенаведене та беручи до уваги той факт, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2015 року вже було стягнуто з [PERSON] на користь КП «Теплоенерго» ДМР заборгованість за спожиту теплову енергію, слід дійти до висновку про те, що вимога про сплату [PERSON] заборгованості за спожиту теплову енергію, яка утворилась під час перебування спірної квартири у власності [PERSON] є порушенням КП «Теплоенерго» ДМР прав [PERSON] як споживача. Враховуючи вищенаведене слід дійти до висновку про можливість задоволення позовних вимог. Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved