Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 30.05.2019 року з позовною заявою звернувся [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову зазначається, що 28.11.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачеві грошові кошти у розмірі 1 400,00 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути в строк до 01.02.2019 року, з нарахуванням пені за кожний день прострочення у випадку несвоєчасного повернення позики. У встановлений сторонами строк відповідач не повернув позивачу суму позики. Лише 01.03.2019 року перерахував на рахунок позивача 10 800,00 грн., на неодноразові вимоги позивача про повернення коштів не реагує, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою щодо стягнення на його користь залишку заборгованості за договором позики з урахуванням пені в розмірі 1652,00 доларів США, що в загальному складає 71 728,31 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.06.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2019 року позовну заяву [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 65 561,04 грн. та судовий збір у розмірі 768,40 грн. 25.05.2020 року представником відповідача було подано заяву про скасування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2019 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2020 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2019 року скасовано і призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 18.08.2020 року позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача суму основної заборгованості у розмірі 1400,00 доларів США, штраф у вигляді пені у розмірі 1 694,00 доларів США, 3% річних у розмірі 92,82 доларів США та інфляційні витрати у розмірі 1233,50 грн., а також вирішити питання щодо судових витрат. У судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України, у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. У зв`язку з цим, датою складання цього судового рішення є 24.11.2020 року. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28.11.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 1400 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути через два місяці. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою від 28.11.2018 року, відповідно до якої передача грошових коштів мала місце 28.11.2018 року, таким чином, враховуючи надання позики на 2 місяці, крайнім строком повернення має бути 28.01.2019 року. Згідно п. 3.3 договору позики сторони домовились, що у випадку порушення позичальником строку повернення отриманої суми, зазначеної у п. 1.1 даного Договору, позичальник буде зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 1% від вчасно неповерненої суми позики за кожен день прострочення. Як зазначив позивач, у встановлений сторонами строк відповідач суму позики не повернув, лише 01.03.2019 року перерахував на рахунок позивача частково суму заборгованості в розмірі 10 800,00 грн., що підтверджуються копією платіжного доручення від 01.03.2019 року Таким чином, позикодавець належним чином виконав взятий на себе обов`язок з передачі грошових коштів. Разом з тим, за відсутності доказів протилежного, судом встановлено невиконання відповідачем у повному обсязі обов`язку з повернення суми позики у встановлений сторонами строк. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку встановленому договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Натомість Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Велика палата прийшла до висновку, що стягувачеві має бути перерахована сума коштів в іноземній валюті, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті. У зв`язку з тим, що 01.03.2019 року відповідачем було частково повернуто суму заборгованості у розмірі 10 800,00 грн., що станом на день повернення частини суми позики становить 402,23 доларів США (ставка НБУ станом на 01.03.2019 року: 1 долар США = 26,85 грн.). Сума заборгованості з урахуванням часткового виконання відповідачем обов`язку з повернення суми позики становить 997,77 доларів США. Враховуючи відсутність доказів щодо належного виконання відповідачем взятого на себе обов`язку з повернення суми позики, а також того, що позика була здійснена в доларах США, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення суми позики в розмірі 997,77 доларів США. Окрім цього, враховуючи положення п. 3.3 договору, відповідач зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню в розрахунку 1% від вчасно неповерненої суми позики за кожен день прострочення. Оскільки відповідач не повернув суму позики в строк до 28.01.2019 року в розмірі 1400 доларів США і з урахуванням часткового повернення суми позики, слід нараховувати пеню в розмірі 1% від суми заборгованості за кожний день прострочення. Враховуючи, що сторонами погоджено пеню в розмірі 1% від вчасно не поверненої суми позики за кожен день прострочення, сума пені складає 1 356,18 доларів США, з яких: -448 доларів США за період з 28.01.2019 року по 01.03.2019 року (кількість днів прострочення 32) на суму заборгованості 1400 доларів США; -908,18 доларів США за період з 01.03.2019 року по 30.05.2019 року (кількість днів прострочення 91) на суму заборгованості 997,77 доларів США. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 1 356,18доларів США. Окрім цього, позивачем заявлена вимога щодо стягнення з відповідача заборгованості в порядку ст. 625 ЦПК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. Верховний суд України в постанові від 27 січня 2016 року у справі №6-771цс15 прийшов до висновку, що офіційний індекс інфляції це знецінення - зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, а не іноземної валюти, тому долар США у борговому зобов`язанні індексації не підлягає. З огляду на наведене, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення із відповідача інфляційних витрат у розмірі 1233,50 грн. У зв`язку з тим, що позивач не надав детальний розрахунок 3% річних, які просить стягнути у розмірі 92,82 доларів США, вважаючи на часткове повернення суми позики відповідачем, суд вважає за можливе стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 11,06 доларів США, з яких: -3,6 доларів США за період з 28.01.2019 року по 01.03.2019 року на суму 1400 доларів США; -7,46 доларів США за період з 01.03.2019 року по день звернення до суду з позовною заявою (30.05.2019 року) на суму 997,77 доларів США. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено, що за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1922,00 грн. згідно квитанції від 30.05.2019 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.06.2019 року позивачу повернуто суму надмірно сплаченого судового збору в розмірі 1153,00 грн. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України, сума сплаченого судового збору в розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial