Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-14 00:00:00

До Запорізького\~районного суду\~Запорізької області\~надійшов позов\~ [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності. Позивачка [PERSON] з урахуванням уточнень\~від 17.08.2021\~(а.с.\~106-112)\~просить: 1) здійснити поділ спільного майна подружжя по 1/2 частині кожному, а саме: нерухомого майна у вигляді: літ. Н фундамент під житловий будинок; ганок до Н; літ. Г вбиральня; ганок до Г; літ.\~Б гараж; оглядова яма; ганок до Б; пг погріб під Ж; літ. Е гараж; оглядова яма; літ.\~Ж літня кухня; літ. З сарай; літ. О навіс; літ. П навіс; літ. Р душ; № 10 яма зливна; № 7 паркан; № 6 ворота; № 8 хвіртка; № 11 стінка підпірна; № 12 сходи; №\~13 колодязь з лічильником для води; І замощення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 1073 кв.м, кадастровий номер 23222155300:04:001:0056, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; 2) визнати за позивачем право власності на 1/2 нерухомого майна у вигляді: літ. Н фундамент під житловий будинок; ганок до Н; літ. Г вбиральня; ганок до Г; літ.\~Б гараж; оглядова яма; ганок до Б; пг погріб під Ж; літ. Е гараж; оглядова яма; літ.\~Ж літня кухня; літ. З сарай; літ. О навіс; літ. П навіс; літ. Р душ; № 10 яма зливна; № 7 паркан; № 6 ворота; № 8 хвіртка; № 11 стінка підпірна; № 12 сходи; №\~13 колодязь з лічильником для води; І замощення, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; 3) визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 1073\~кв.м, кадастровий номер 23222155300:04:001:0056, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23.09.2011 позивач та відповідач уклали шлюб. 05.11.2020 рішенням Запорізького районного суду Запорізької області шлюб між ними розірвано. Від спільного з відповідачем життя дітей у них немає. У період шлюбу, а саме 26.12.2011, подружжя набуло у спільну сумісну власність нерухоме майно у вигляді: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 1073 кв.м та має кадастровий номер 23222155300:04:001:0056. При укладанні\~договору купівлі-продажу\~подружжя вирішило\~житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєструвати за відповідачем. Після придбання житлового будинку позивач займалася оформленням права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер кадастровий номер 23222155300:04:001:0056. Земельна ділянка також була зареєстрована за відповідачем, оскільки житловий будинок в цілому за їх домовленістю оформлено на нього. Під час спільного проживання подружжя вирішило розширити площу житлового будинку. Після того як було розпочато будівництво стало зрозуміло, що потрібно знести старий будинок через його незадовільний стан. Усі роботи по розбиранню будинку, а потім поліпшення старого фундаменту, який став більш надійним, було проведено особисто позивачем та відповідачем та за допомогою дітей позивача. Наразі угоди про добровільний поділ майна, що є їх спільною сумісною власністю, між ними не досягнуто. Позивач зазначає, що спірне нерухоме майно було придбано під час шлюбу, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вказане майно підлягає поділу між сторонами у рівних частках. 24.09.2021 до суду надійшов відзив представника відповідача, адвоката Слизовської М.Ю., на оновлену позовну заяву від 17.08.2021, в якому вона зазначила, що наразі не існує житлового будинку [ADDRESS] , який був придбаний сторонами по справі, що підтверджується наявними у матеріалах справи належними письмовими доказами технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 28.05.2021 та актом обстеження від 28.05.2021. Дана обставина також визнана позивачем. Крім того, відповідно до акту обстеження від 28.05.2021, крім знесення житлового будинку літ. А, прибудов літ. а, а1 загальною площею 58,2 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м, на земельній ділянці також знесені господарські будівлі та споруди сараї літ. В. Д, М, навіси літ. К, Л, паркан № 9, замощення І, побудований фундамент з ганком під житловий будинок літ. Н. Представник відповідача вказує, що позивач [PERSON] заявила вимоги про визнання права власності на 1/2 частину господарських споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Втім, чинним законодавством не передбачена можливість визнання права власності на господарські споруди, оскільки вони не є окремими об`єктами права власності, а входять до складу садиби. Крім того, у відзиві представник відповідача зазначає, що наданий позивачем технічний паспорт на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 12.07.2021 містить відомості, які не відповідають дійсності, оскільки в якості замовника технічної інвентаризації або уповноваженої ним особи в цьому документі зазначено [PERSON] , але [PERSON] не замовляв у ФОП [PERSON] проведення інвентаризації будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами та складення відповідного технічного паспорту. Крім того, вказаний технічний паспорт містить суттєві розбіжності з технічним паспортом на житловий будинок від 12.12.2011, технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 28.05.2021 та актом обстеження від 28.05.2021. Зокрема, в наданому позивачем технічному паспорті вказано І замощення, яке наразі знесене. На схемі розташування будівель та споруд під літ. Г позначено 2 (два) об`єкти, тоді як в дійсності вбиральня одна. Крім того, літ. Б, Е позначено гаражі, однак на схемі позначена лише споруда під літ. Б, споруда під літ. Е взагалі відсутня. З огляду на це представник відповідача вважає технічний паспорт на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 12.07.2021, наданий позивачем [PERSON] , неналежним та недопустимим доказом у справі. Крім того, представник відповідача зазначає, що площа земельної ділянки з кадастровим номером 23222155300:04:001:0056, розташованої по [ADDRESS] , яка на праві власності належить відповідачу, становить 1073 кв.м. Площа земельної ділянки під господарськими будівлями становить 65 кв.м. Відповідно, частина будівель, на які претендує позивач, займають загалом 32,5 кв.м., тобто 33 частину спірної земельної ділянки. Оскільки позивач [PERSON] не надала доказів, які б підтверджували, що для користування вказаною частиною господарських будівель та її обслуговування за позивачем доцільно визнати право власності саме на 1/2 частину спірної земельної ділянки і такий поділ не порушить прав та інтересів законного власника [PERSON] , враховуючи, що право власності на господарські споруди не може визнаватись окремо, а земельна ділянка 04.12.2012 приватизована відповідачем, внаслідок чого не є спільною сумісною власністю подружжя і належать [PERSON] на праві особистої приватної власності, тому [PERSON] не має права на виділення їй у власність частини спірної земельної ділянки та її позовна вимога про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки не підлягає задоволенню. Отже, у відзиві представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. У судове засідання 11.11.2021 з`явилась позивач [PERSON] , яка позов підтримала у повному обсязі та зазначила, що вони з [PERSON] хотіли придбати хатинку та побудувати нову. Вона запропонувала розібрати старий будинок і він погодився. Їм допомагали її діти. Коли він від`їжджав, то вона продовжувала розбирати будинок. Коли вони зробили новий капітальний фундамент, то у сім`ї почались суперечки. Вона бачила, що земельну ділянку відповідач приватизував на себе. На її питання чому він приватизував її тільки на себе, він спитав навіщо це їй потрібно. Потім він пішов до іншої жінки. Вона запропонувала йому поділити домоволодіння, потім пропонувала викупити його половину. Пізніше її донька сказала, що їх ділянка виставлена відповідачем на продаж. Будинок вони придбали разом. До купівлі будинку два роки вони жили разом. Спочатку жили у м. Києві, потім переїхали сюди. Вони почали збирати гроші, робили вклади у банк «Форум». Вона отримала спадщину після смерті матері. Будинок вони купили за спільні кошти. Відповідач запропонував спочатку одружитись, а потім придбати житловий будинок. Зараз за ділянці залишилось два гаража, сарай, літня кухня, вбиральня, зливна яма. Був колодязь, але його засипали. Газ запломбований, світло у дворі є, вода. Відповідач не користується домоволодінням з осені 2017 року. Вона проживає у літній кухні. Відповідач приїжджав у 2018 році, після цього не приїжджав. Вона сплачує кошти за землю, світло, воду. У 2011 році вона пішла на пенсію, працювала у подруги в магазині. У [PERSON] були збереження. Старша сестра віддала їй гроші за батьківський будинок. Трохи грошей вони позичили. Визнає той факт, що старий житловий будинок знесений. Також вони знесли навіс біля будинку та ще одну літню кухню. Дозвільних документів на нове будівництво немає. [PERSON] технічний паспорт (а.с. 113-114) не замовляв. Вона попросила адвоката, він запрошував техніка. Новий фундамент стоїть на старому фундаменті, новий більш ширший. Цемент купувався за кошти, які вона отримала. У подальшому позивач [PERSON] участі у розгляді справи особисто не брала. У судове засідання з`явилась представник позивача, адвокат Василега І.О., позов підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні тим, що у ньому викладені. Зазначила, що технічна інвентаризація була проведена за адвокатським запитом, позивач була присутня при інвентаризації. У судове засідання з`явилась представник відповідача, адвокат Слизовська М.Ю., яка заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі з підстав, які викладені у відзиві. В обґрунтування своєї позиції представник відповідача зазначила, що житловий будинок був придбаний за 18 тисяч доларів через 3 місяці після укладення шлюбу. Фактично це були особисті кошти [PERSON] , у нього був депозит. Проте вони не будуть спростовувати того, що це спільна сумісна власність. Банку де був депозит вже немає, тому довести це неможливо. З наданих товарних чеків незрозуміло хто купував і для чого. З приводу придбання цементу вона нічого не знає. Вислухавши доводи учасників справи, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. За змістом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 23.09.2011 Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] 23.09.2011 уклали шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 877. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 26.12.2011 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г., власником житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 58,2 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 1363 кв. м., кадастровий номер 2322155300:04:001:0056 є [PERSON] . У пункті 6 вищевказаного договору зазначено, що дружина покупця, [PERSON] , надала згоду на придбання вищевказаного житлового будинку. У пункті 14 договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.12.2011 зазначено, що земельна ділянка на якій розташований відчужуваний житловий будинок не приватизована. Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав №\~32843942, виданого 12.01.2012 Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Згідно відомостей, які містяться у технічному паспорті на житловий будинок, виготовленого станом на 12.12.2011, на земельній ділянці знаходяться житловий будинок (літ. А), а також господарські будівлі і споруди. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 699088, земельна ділянка з кадастровим номером 2322155300:04:001:0056 площею 0,1073 га (цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)) за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі рішення Балабинської селищної ради № 14 від 26.10.2012. Як видно\~з наявного\~у справі\~витягуз Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2306221502019 від 19.08.2019, земельна ділянка з кадастровим номером 2322155300:04:001:0056, площею 0,1073 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] . У витягу зазначено, що підставою для виникнення права є рішення органу місцевого самоврядування від 26.10.2012, а документом, що посвідчує право є державний акт серії ЯЛ № 699088 від 04.12.2012. Матеріали справи\~містять також\~й копію\~рішення Балабинської\~селищної ради\~Запорізького району\~Запорізької області\~№ 14\~від 26.10.2012\~«Про безоплатну\~передачу у\~власність земельної\~ділянки гр.\~ [PERSON] \~для будівництва,\~обслуговування жилого\~будинку,\~господарських будівель\~та споруд\~(присадибна\~ділянка)».\~За змістом\~даного рішення\~ [PERSON] \~передано безоплатно\~у власність\~земельну ділянкуплощею 0,1073 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Матеріали справи містять також інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 110476894 від 12.01.2018, за змістом якої [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 58,2 кв. м, площа земельної ділянки 1363 кв.м. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 05.11.2020 у справі № 317/2435/20 (провадження № 2/317/899/2020), шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно відомостей, які містяться у технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 28.05.2021, на земельній ділянці знаходяться: літ. Н фундамент під житловий будинок; ганок до Н; літ.\~Г вбиральня; ганок до Г; літ. Б гараж; оглядова яма; ганок до Б; літ. пг погріб під Ж; літ. Е гараж; оглядова яма; літ. Ж літня кухня; ганок до Ж; літ. З сарай; № 10 компостна яма; № 7 паркан; № 6 ворота; № 8 хвіртка. Таким чином, на час розгляду справи вже немає житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Як видно з акту обстеження № б/н від 28.05.2021, обстеженням встановлено факт знесення житлового будинку літ. А, прибудов літ. а, а1 загальною площею 58,2 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м. Також на земельній ділянці знесені господарські будівлі та споруди: сараї літ. В, Д, М, навіси літ. К, Л, паркан № 9, замощення І, побудований фундамент з ганком під житловий будинок літ. Н. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначають, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вирішуючи справу, суд виходить з того, що конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, у сімейному законодавстві як на час придбання житлового будинку, так і на момент розгляду справи судом, діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості відповідно до ст. 77, 78 ЦПК України і це є її процесуальним обов`язком. Своїм правом спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно відповідач не скористався. З`ясувавши усі обставини справи та оцінивши надані докази з точки зору їх належності, допустимості, достатності та достовірності, суд прийшов до висновку, що після набуття за договором купівлі-продажу житлового будинку від 26.12.2011 житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 2322155300:04:001:0056, став спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Положеннями ч. 2 ст. 370 ЦК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України визначено правило, згідно з яким у разі поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності, чи виділу частки з нього, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.12.2011 передбачала, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 05.12.2018 у справі № 713/1817/16-ц, від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц). Як з`ясовано судом, на час розгляду справи позивач та відповідач, за спільної згоди, знесли житловий будинок літ. А, розташований за адресою: [ADDRESS] , маючи намір побудувати новий. Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. На час набуття [PERSON] у власність земельної ділянки з кадастровим номером 2322155300:04:001:0056 Сімейний кодекс України дійсно передбачав, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Разом із тим, суд не може не врахувати, що на час оформлення позивачем у власність земельної ділянки з кадастровим номером 2322155300:04:001:0056, на ній був розташований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який був спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . За умови збереження та поділу цього житлового будинку, частки позивача та відповідача в праві спільної сумісної власності були б рівними в розмірі 1/2 частини за кожним. Наразі житлового будинку вже немає, оскільки позивач та відповідач за спільної згоди його знесли. Проте на спірній земельній ділянці залишилось спільне майно позивача та відповідача у вигляді господарських будівель та споруд. Позивач та відповідач мають рівні права щодо спільного майна подружжя. За таких обставин, суд вважає, що до [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку у розмірі частки права власності у спільному майні у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, тобто на 1/2 частину. У зв`язку із знесенням старого житлового будинку [PERSON] не втратила такого права, оскільки законодавець не пов`язує факт знесення житлового будинку із втратою права власності чи право користування на земельну ділянку. Суд враховує, що у разі, якщо судом не буде здійснений поділ земельної ділянки, позивач втратить навіть існуюче у неї право користування тією власністю, яка залишилась після знесення житлового будинку. У цьому контексті слід зауважити, що позивач у літній час проживає у літній кухні за адресою: [ADDRESS] , яка для неї фактично є житлом та зареєстрованим місцем проживанням. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до п.\~1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.\~2 ст. 8 Конвенції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У спірних правовідносинах права позивачки, як співвласниці житла, були і продовжують бути захищені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Статтею 41\~Конституції України\~встановлено,\~що кожен\~має право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю,\~результатами своєї\~інтелектуальної,\~творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.\~Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~права власності.\~Право приватної\~власності є\~непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~ст.\~47\~Конституції України\~кожен має\~право на\~житло.\~Держава створює\~умови,\~за яких\~кожний громадянин\~матиме змогу\~побудувати житло,\~придбати його\~у власність\~або взяти\~в оренду. Громадянам,\~які потребують\~соціального захисту,\~житло надається\~державою та\~органами місцевого\~самоврядування безоплатно\~або за\~доступну для\~них плату\~відповідно до\~закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У контексті зазначених вище положень, суд враховує, що [PERSON] , будучи співвласником житлового будинку, мала можливість розпорядитись своїм правом власності на власний розсуд, у тому числі знести житловий будинок. Втрата права на господарські будівлі і споруди, рівно як і втрата права на земельну ділянку буде порушувати справедливий баланс та є непропорційним втручанням в її право власності. Придбаваючи житловий будинок на правах співвласника, вона правомірно розраховувала на можливість вільної реалізації майнових прав як щодо земельної ділянки, так і житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, оскільки житловий будинок набутий подружжям за спільні кошти та в інтересах сім`ї, що не спростовано відповідачем. Водночас, суд враховує, що аналіз ст.ст. 186, 380, 381 ЦК України дає підстави для висновку, що господарсько-побутові будівлі, які розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі як на окремі об`єкти визнаватися не може. Відповідно до Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів суб`єктів державного сектору, затверджених наказом Міністерства фінансів України 23.01.2015 № 11, надвірні приміщення, огорожі та інші надвірні споруди, що обслуговують будівлю (сарай, паркан, колодязь), становлять разом з нею один інвентарний об`єкт. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником. Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії. Згідно з частиною п`ятою статті 373 ЦК України, частиною п`ятою статті 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. За таких обставин суд не вбачає підстави для поділу господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] , та визнання права власності на 1/2 їх частину, оскільки вони не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватись не може. При цьому суд також враховує, що у позові [PERSON] не заявляє вимог про поділ певного майна, як об`єктів незавершеного будівництва, не додає до позову доказів, які б вказували на наявність законних підстав для будівництва нового будинку. Також суд не бере до уваги копію технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , виготовлений станом на 12.07.2021 (а.с. 113-114), та який наданий позивачем, оскільки оригіналу цього документа суду надано не було. Наданий до суду оригінал технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , виготовлений станом на 12.07.2021, мав суттєві відмінності від наявної у справі копії, зокрема, у позначенні певними літерами будівель і споруд, на що звернув увагу у відзиві представник відповідача. Виходячи із встановлених у судовому засіданні обставин, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково, здійснивши поділ спірної земельної ділянки по 1/2 частині кожному, визнавши за [PERSON] право власності на її частку земельної ділянки. Наявність такого права надасть їй можливість вільно користуватись господарськими будівлями та спорудами, які на ній розташовані та нерозривно з нею пов`язані. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial