Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11331110000 від 09 квітня 2008 року. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що в квітні 2008 року [PERSON] звернувся до позивачки з проханням бути поручителем по споживчому кредитному договору, у зв`язку з чим, остання підписала договір поручительства між банком та [PERSON] . Але банк, в порушення умов кредитного договору не зарахував [PERSON] грошові кошти на рахунок, у зв`язку з чим, вважає, що кредитний договір не набув чинності і залишився неукладеним, а тому, і зобов`язання поручителя теж залишились неукладеними, у зв`язку з чим, позивачка вимушена звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 липня 2021 року, головуючим суддею у справі визначено Рибалку Ю.В. 12 серпня 2021 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва прийнято до провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник відповідача у встановлений судом строк, у відповідності до ст. 178 ЦПК України, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про невизнання позовних вимог, з огляду на наступне. Позивачка не є стороною правочину, а тому не має права на звернення до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору. Крім того, рішенням Чернігівського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року по справі № 750/9033/15-ц встановлено, що грошові кошти за кредитним договором в сумі 37700 доларів США були перераховані на поточний рахунок, відкритий в АКІБ «УкрСиббанк» на підставі п. 1.5 кредитного договору на ім`я [PERSON] , що підтверджує факт виконання банком умов договору, що також підтверджується випискою за кредитним договором, з якої вбачається, що 09.04.2008 та 10.04.2008 було перераховано на рахунок [PERSON] грошві кошти в сумі 24000 долари США та 13700 доларів США, у зв`язку з чим, просив у задоволенні позову відмовити. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження, суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судові дебати не проводяться. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного висновку. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі їх суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, визначає різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, оскільки є невчиненими. Так, згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис (в тому числі електронний) є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини В судовому засіданні встановлено, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 нова назва Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», з 26.11.2018 - Акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] , укладено договір про надання споживчого кредиту № 11331110000 від 09.04.2008 ( надалі - кредитний договір) з додатковою угодою № 1 від 23.02.2009, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит у сумі 37700 доларів США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника. В свою чергу [PERSON] зобов`язався повернути кредит в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але у будь-якому випадку не пізніше 06.04.2018 (п. 1.1., 1.2 кредитного договору). При цьому, умовами договору передбачено можливість дострокового стягнення боргу. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору відповідно до умов договору іпотеки № 30207Z136 від 09.04.2008 (надалі - договір іпотеки), укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та майновим поручителем [PERSON] (надалі відповідач, іпотекодавець), прийнято в іпотеку нерухоме майно - квартиру, загальною площею 51.2 кв. м., що знаходиться за адресою - [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві власності. Одночасно з нотаріальним посвідченням договору іпотеки на вказану квартиру було накладено заборону відчуження та зареєстровано обтяження іпотекою у Державному реєстрі іпотек. Згідно п. 5.6 Постанови Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254 «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України», виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних операцій. З копії виписки за кредитним договором № 11331110000 від 09.04.2008 вбачається, що 09.04.2008 та 10.04.2008 було проведено банківські операції, згідно якої на рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] , у відповідності до п. 1.5 кредитного договору, перераховано грошові кошти в сумі 24000 долари США та 13700 доларів США, відповідно. Що також підтверджується наданими відповідачем копіями меморіальних ордерів № 0604723638 від 09.04.2008 та № 0604758896 від 10.04.2008, які суд приймає до уваги як належні та допустимі докази у розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України. Крім того, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). В судовому засіданні досліджено копію постанови Чернігівського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 750/9033/15-ц, згідно якої судом апеляційної інстанції встановлено: «…Під час розгляду справи [PERSON] підтвердив, що договір про надання споживчого кредиту № 11331110000 від 09.04.2008 підписаний ним особисто. Факт отримання [PERSON] одного примірника договору підтверджено його заявою від 09.04.2008 (а.с. 135 т. 1), а згідно з висновком експертизи № 768-780/16-24 від 23.03.2016 підпис від імені [PERSON] в даній заяві виконаний ним… … Відповідно до меморіального ордеру від 09.04.2008 № 0604723638 грошові кошти в сумі 24000 долари США, а згідно з меморіальним ордером від 10.04.2008 № 0604758896 кошти в сумі 13700 Доларів США, були перераховані на поточний рахунок, відкритий у АКІБ «УкрСиббанк» на підставі п. 1.5 договору, на ім`я [PERSON] , що підтверджує факт виконання банком умов договору (а.с. 114, 115 т. 1). Відповідачі не довели відсутності у них обов`язку виконати умови кредитного договору, а отже, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявності волевиявлення [PERSON] на укладання правочину, що є підставою для відмови у задоволенні позову, є помилковим…». На підставі викладеного, судом встановлено, що доводи позивачки про неперерахування банком грошових коштів згідно умов кредитного договору як підставу для визнання спірного кредитного договору недійсним спростовані постановою Чернігівського апеляційного суду, а також наданими представником відповідача меморіальними ордерами та випискою по рахунку. При цьому, усі доводи сторони позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог ґрунтуються на особистих переконаннях та поясненнях позивача. Однак для ухвалення у справі обґрунтованого рішення, такі факти повинні бути встановлені належними та допустимими доказами (висновками експертів, відповідними письмовими доказами тощо), а не ґрунтуватися на припущеннях. Наведена ситуація зводить процес вирішення даної справи на підставі здогадок та припущень, покладення яких в основу законного та обґрунтованого рішення є недопустимим. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід зауважити, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що, відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено, а позивачка була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі Закону України «Про захист прав споживача», судовий збір необхідно віднести на рахунок держави. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed