Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

До Краматорського міського суду звернувся [PERSON] з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Краматорську Донецької області про стягнення моральної шкоди в зв'язку з втратою професійної працездатності. В обґрунтування позову посилається на те, що з він працює на підприємстві ПАТ НКМЗ за професією напайник. 08.07.2004 року під час роботи з ним стався нещасний випадок. З травмою він потрапив до лікарні, де поставили діагноз «ампутація м'яких тканин нігтьової фаланги 1 пальця правої кісті». 26.08.2004 року його було обстежено на МСЕК, де встановлено 5% втрати професійної працездатності з переоглядом. Під час отримання травми та на протязі часу лікування він відчував сильний, гострий біль в правій кісті, палець дуже болів. Від цього він був слабкий, не міг спати вночі. Наслідки виробничої травми безпосередньо впливають на його життя. Він відчуває себе ущербною людиною. Його права рука німіє і він не може іноді робити цією рукою. Таким чином, внаслідок отриманого трудового каліцтва він відчуває моральні страждання, при цьому порушилися його нормальні життєві зв'язки, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вимоги ст..ст.21,28,34 Закону України від 23.09.1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності» поклали з 01.04.2001 року на Фонд обов'язок відшкодування потерпілому причиненої моральної шкоди. Просить стягнути моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення проти позову та заяву, в якій просив справу розглянути у відсутність представника Фонду та відмовити у позові. Заперечення відповідач мотивує тим, що 08.07.2004 року на ЗАТ НКМЗ стався нещасний випадок з робітником [PERSON] Був складений акт №35 про нещасний випадок на виробництві. Згідно виписки з огляду МСЕК від 26.08.2004 року потерпілому було встановлено 5% втрати професійної працездатності з переоглядом 26.08.2005 року. У серпні 2004 року потерпілий звернувся із заявою до відділення Фонду про призначення йому страхових виплат. Починаючи з 26.08.2004 року відділення Фонду призначило виплати, а саме - одноразову допомогу в розмірі 7804 грн. та щомісячну страхову виплату - 101,70 грн. відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та профзахворювання, які спричинили втрату працездатності». 26 серпня 2005 року щомісячні страхові виплати були припинені у зв'язку з тим, що потерпілий не пройшов переогляд на МСЕК. Доказів у чому полягає завдання моральної шкоди з боку відділення фонду відсутні, позивач не надав порядок розрахунку моральної шкоди. Відповідно до Порядку встановлення медико- соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я пов'язаного з виконанням трудових обов'язків», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 № 212, на МСЕК покладено серед іншого встановлення факту спричинення моральної шкоди. Різновидом висновку медичних органів як підстави для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря психіатра лікувально - профілактичного закладу або лікарсько - консультаційної чи медико - соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Відповідно до вимог ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Законом. Відсутній доказ по справі, а саме: висновок експертизи. Вивчив доводи позовної заяви та заперечення, дослідивши у сукупності надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно частини 1 ст. 9 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року (з наступними змінами) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Згідно з п.п «є» п.1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять будь яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Положення ст.ст. 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що діяли до прийняття Закону України «Про державний бюджет на 2006 рік», який набрав чинності з 01 січня 2006 року, а також Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року, який набрав чинності з 20 березня 2007 року, передбачали обов'язок Фонду провести потерпілому виплату за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому такої шкоди. За змістом положень ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду виникає у особи в разі встановлення їй такої стійкої втрати працездатності висновком МСЕК. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я (п.3). Крім того, рішенням Конституційного суду України від 27 січня 2004 року визначено, що ФССНВВ зобов'язаний відшкодувати моральну шкоду, заподіяну на виробництві всім потерпілим, в тому числі у випадку встановлення тимчасової стійкої часткової працездатності або повної втрати професійної працездатності. Судом було встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що позивач тривалий час працював у ПАТ «НКМЗ» напайником в інструментальному цеху. 08 липня 2004 року під час роботи з позивачем трапився нещасний випадок. Висновком МСЕК від 26.08.2004 року позивачу була встановлена втрата працездатності на 5% з переоглядом 26.08.2005 року (а.с. 5). Судом встановлено, що позивач перебував на обліку у Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м.Краматорську з 2004 року, на підставі заяви позивача та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випаду на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» отримав одноразову матеріальну допомогу та до 26.08.2005 року отримував щомісячні страхові виплати. Також поясненнями сторін встановлено, що відповідач у відповідності до діючого законодавства відшкодував позивачеві матеріальну шкоду, завдану ушкодженням здоров'я, але відшкодувати моральну шкоду відмовляється, посилаючись на недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, необґрунтованість розміру такої шкоди та відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди і стягнення таких сум з Фонду. Разом з тим, судом встановлено, що внаслідок ушкодження здоров'я, викликаного стійким захворюванням, позивач зазнав моральних страждань, пов'язаних з тривалим лікуванням, фізичним болем, погіршенням життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи викладене, виходячи з положень ст. 21 та ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», суд дійшов висновку про наявність факту заподіяння позивачеві моральної шкоди через трудове каліцтво ,що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди саме цим відповідачем. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України на вимоги про відшкодування шкоди здоров'ю та про відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з ушкодженням здоров'я, строки позовної давності не поширюються. Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, а тому зазначені норми не можуть бути підставою для відмови у праві на відшкодування моральної шкоди до їх прийняття. Крім того, доводи представника відповідача про те, що факт заподіяння моральної шкоди не встановлений висновком МСЕК - безпідставні і не ґрунтуються на законі, який не передбачає обов'язковість висновків МСЕК в даному випадку. Вже сам факт ушкодження здоров'я позивача і втрата ним працездатності свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачеві. Також, посилання представника відповідача на виконання своїх обов'язків по відшкодуванню матеріальної шкоди як на підставу до відмови у даному позові також є необґрунтованими, оскільки жодним законодавчим актом, яким врегульовані дані правовідносини не передбачено звільнення від обов'язку відшкодування моральної шкоди в разі відшкодування матеріальної шкоди постраждалому. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.ч.1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В даному випадку відповідач не надав доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову і взагалі не переконав суд у своїй правоті. Разом з тим, вирішуючи даний спір та визначаючи розмір відшкодування, що підлягає задоволенню, суд не може повністю погодитись з доводами позивача, якими він цей розмір обґрунтовував з огляду на таке. Статтею 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачено, що сума страхової виплати за моральну шкоду не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати незалежно від будь-яких інших страхових виплат. Приймаючи до уваги вищевказане та враховуючи глибину моральних страждань позивача з приводу ушкодження його здоров'я, ступінь втрати ним професійної працездатності, суттєвість змін укладу його життя, який ніколи не відновиться до нормального стану, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що вимоги позивача необхідно задовольнити частково і стягнути з відповідача на користь позивача 1500 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти заявлених позовних вимог суд відмовляє, оскільки такі вимоги позивача про стягнення з відповідача саме 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди не відповідають глибині тих моральних та фізичних страждань, яких позивач зазнав внаслідок професійного захворювання і втрати ним працездатності. На підставі ст.ст. 15, 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Рішення Конституційного суду України від 27 січня 2004 року № 1-92004, п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України,

Outcome: partial