Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-07 00:00:00

До Корольовського районного суду м.Житомира надійшла заява [PERSON] , малолітніх дітей, від імені яких діє [PERSON] , в якій остання просить видати обмежувальний припис [PERSON] строком на 6 місяців із забороною: - перебування у місці проживання (перебування) її та малолітніх дітей за адресою: [ADDRESS] ; - наближення на 100 м. до місяця проживання (перебування) заявників за адресою: [ADDRESS] ; - особисто та через третіх осіб розшукувати заявників, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці невідомому [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; - ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] та малолітніми дітьми або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Вимоги заяви мотивовано тим, що [PERSON] є співмешканцем [PERSON] . Від даних шлюбних відносин у них народилося 3 дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За час проживання з [PERSON] заявники неодноразово ставали жертвами домашнього насильства. Так, [PERSON] застосовував до [PERSON] фізичне та психологічне насильство в присутності малолітніх дітей, що також робить їх потерпілими від домашнього насильства відповідно до ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Наведене підтверджується винесеними працівниками УПП в Житомирській області ДПП терміновими заборонними приписами стосовно кривдника. Крім того, 30.09.2021 року на адресу Богунського районного суду м. Житомира було направлено для розгляду протокол про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства ( справа № 295/12912/21). Незважаючи на заборонний припис [PERSON] встановив, де переховуються від нього заявниця з дітьми і почав приходити до її місця проживання з пропозиціями примиритися. [PERSON] погрожує фізичною розправою також матері та брату заявниці, має намір відібрати дітей у заявниці. [PERSON] постійно зазнає психологічного тиску з боку [PERSON] , тому що хвилюється за своє життя та здоров`я, своїх малолітніх дітей, матері та брата. Посилаючись на те, що [PERSON] постійно вчиняє відносно [PERSON] фізичне та психологічне насильство, [PERSON] просить заяву задовольнити. В судовому засіданні заявниця підтримала вимоги своєї заяви та просила їх задовольнити. Також пояснила, що наразі проживає окремо від заінтересованої особи. Вказала, що [PERSON] вчиняв щодо неї та малолітніх дітей фізичне та психологічне насильство. Крім того, погрожував розправою її матері та брату. Заінтересована особа в засідання суду не з`явився. Відповідно до частини першої статті 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Із змісту вказаної процесуальної норми права убачається, що, як правило, справи такої категорії повинні розглядатися судами з викликом заявника та заінтересованих осіб. Разом із тим, суд, який розглядає справу про видачу обмежувального припису, може розглянути справу без участі заявника, попередньо обґрунтувавши таке рішення тим, що участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього. Єдиною підставою можливості розгляду такої справи без участі заінтересованої особи є наявність доказів підтвердження її належного повідомлення про час та місце судового розгляду. Зважаючи на те, що заінтересована особа [PERSON] був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, а саме шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення учасника справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, дослідивши всі зібрані у справі докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є співмешканцем заявниці [PERSON] . Від даних шлюбних відносин у них народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO]. (а.с.7-9). В заяві [PERSON] посилається на те, що [PERSON] застосовував до неї фізичне та психологічне насильство, в тому числі, в присутності малолітніх дітей, що також робить їх потерпілими від домашнього насильства зважаючи на приписи ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Поліцейським взводу роти №3 ГУНП в Житомирській області ДПП сержантом поліції Хуторною Н.Ю. відносно [PERSON] винесено 20.09.2021р. термінові заборонні приписи строком на 10 діб стосовно постраждалих: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.10-12). У вказаних вище термінових заборонних приписах зазначено, що [PERSON] вчинив домашнє насильство по відношенню до заявника [PERSON] та малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Терміновими заборонними приписами зобов`язано кривдника терміново залишити місце проживання (перебування) постраждалих осіб, заборонено вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалих осіб, заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалими особами. З пояснень заявника вбачається, що після винесення термінових заборонних приписів [PERSON] прибув за місцем проживання [PERSON] та дітей, погрожував фізичною розправою матері та брату заявниці. Свідок [PERSON] , яка є начальником сектору протидії домашнього насильства, в засіданні суду пояснила, що потерпілу [PERSON] працівники патрульної поліції переховували від заінтересованої особи в готелі після вчинення [PERSON] щодо неї домашнього насильства. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Згідно ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дитиною, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), є особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, одним з яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (частина друга статті 26 вказаного Закону). Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року по справі № 756/2072/18. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та наведені норми чинного законодавства України, оцінюючи пояснення заявника та свідка, суд приходить до висновку про те, що заявниця обґрунтовано звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, її права та права малолітніх дітей мають бути захищенні судом шляхом видачі відповідного обмежувального припису, оскільки [PERSON] та її малолітні діти дійсно є постраждалими особами від домашнього насильства, а їх кривдником є заінтересована особа [PERSON] . До такого висновку суд прийшов за результатами оцінки доказів, що містяться в матеріалах справи та пояснень сторони, які вказують на застосування [PERSON] до [PERSON] та малолітніх дітей домашнього насильства. На переконання суду відповідний обов`язок має бути покладений на заінтересовану особу, що дасть можливість останньому усвідомити свою поведінку та переглянути її по відношенню до своєї співмешканки та дітей. Відповідно до ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінюючи ризики, тобто вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, суд приходить до висновку про необхідність покладення на заінтересовану особу відповідного обов`язку. Оцінюючи ризики у відповідності до положень ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд також враховує право заявниці у відповідності до ч.5 ст.26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» звернутись із заявою про продовження терміну обмежувального припису та скорочений строк розгляду такої заяви, що визначений ст.350-5 ЦПК України. За таких умов, суд роз`яснює заявниці, що відповідно до положень ч.5 ст.26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», за заявою осіб, визначених ч.1 статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті. На підставі викладеного,

Outcome: approved