Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

До суду\~02.10.2017\~року надійшов\~позов [PERSON] ,\~пред`явлений до\~ [PERSON] ,\~згідно якого\~просив визнати\~заповіт,\~посвідчений 10.10.2007 року державним нотаріусом Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №1-944 на ім`я [PERSON] заповідачем [PERSON] , - недійсним. В обґрунтування позову посилались на те, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка для позивача являлась рідною матір`ю. Поховання мати здійснено позивачем за власні кошти. Посилався на те, що при житті спадкодавцю та йому було надано розпорядження органу приватизації №57832 від 22.06.1995 року, на підставі якого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 22.06.1995 року було видано свідоцтво про право власності на житло (зареєстровано та записано у реєстрову книгу №13-2279) та приватизовано квартиру за адресою [ADDRESS] . Згідно даного свідоцтва квартира належала позивачу та його матері на праві приватної спільної часткової власності в рівних частках. Посилався на те, що вони були зареєстровані у квартирі з 23.04.1986 року, проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, його мати проживала у квартирі до дня своєї смерті. Вказував, що він після відкриття спадщини, [INFO] , звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Гарської В.В. із заявою про прийняття спадщини за законом, проте нотаріусом йому було повідомлено, що за життя [PERSON] \~01.10.2007 року у Першій Одеській державній нотаріальній конторі було зроблено заповідальне розпорядження. Зазначене дуже здивувало , оскільки, згідно посилань позивача, його мати не могла зробити вказаного заповідального розпорядження, оскільки дуже важко хворіла, перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ, висока ступінь ризику, кризова течія, гіпертонічний криз, атеросклеротичний кардіосклероз, сахарний діабет ІІ типу, та не розуміла значення своїх дій та (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту. З огляду на викладене, з посиланням на положення ст. 203, 215, ч.1 ст. 225 ЦК України, позивач просив визнати заповіт недійсним. У порядку авторозподілу справа надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Кравчук Т.С. та ухвалою суду від 03.10.2017р. було відкрито провадження у справі. У подальшому у порядку повторного авторозподілу від 16.05.2018 року справа надійшла на розгляд до судді Приморського районного суду м. Одеси Бойчука А.Ю. та згідно ухвали суду від 17.05.2018 року справу було прийнято до провадження судді. На виконання вимог ухвали суду від 14.08.2018 року про витребування доказів 19.09.2018 року було надано ксерокопії пенсійних відомостей про отримання пенсійного забезпечення на ім`я [PERSON] (а.с.99-119); належним чином завірену копію заповіту, складеного [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №1-944,(а.с.127); належним чином завірену копію спадкової справи до майна померлої [PERSON] (а.с.148-174). Ухвалою суду від 03.10.2018 року (с. [PERSON] ) за клопотанням представника позивача було призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено. Матеріали цивільної справи 10.04.2019 року за вх. № 36678/19-Вх надійшли до суду з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України разом із листом про залишення без виконання ухвали суду від 03.10.2018 року. У зв`язку із закінченням повноважень судді Бойчука А.Ю., що був призначений на посаду судді у межах п`ятирічного строку, до обрання судді [PERSON] на посаду судді безстроково у визначеному законом порядку, на підставі Розпорядження № 4 від 15 січня 2019 року керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Німас І.Я. про передачу справ, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, було здійснено повторний авторозподіл справи. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 11.04.2019 року справа розподілена на суддю Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 19.04.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду в підготовчому засіданні на 03.06.2019 року. 03.06.2019 року розгляд справи був відкладений на 08.07.2019 року у присутності представника відповідача у зв`язку з надходженням заяви про відкладення від позивача. Ухвалою суду від 08.07.2019 року підготовче провадження у справі було закінчене та справу призначено до розгляду по суті на 24.10.2019 року. У судовому засіданні були присутні представники сторін: позивача адвокат Чебаненко О.А. та відповідача [PERSON] .. Представник позивача у судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог та просила задовольнити. Зазначила, що мати позивача склала заповіт від 10.10.2007 року на відповідача (який є далеким родичем) та позивачу про це стало відомо лише після смерті його матері. Посилалась на те, що мати позивача на час складання іспиту хворіла та не могла розуміти значення своїх дій. У подальшому, представник позивача зазначила, що можливо при складанні позову було допущено описку щодо дати написання заповіту, що оскаржується. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити із посиланням на те, що позивач оскаржує заповіт від 10.10.2007 року, якого не існує, є заповіт від 01.10.2007 року. Пояснив, що відповідач був двоюрідним братом померлої та саме він доглядав за спадкодавцем, оскільки позивач як син не приділяв належної уваги. Заперечував проти тверджень сторони позивача з приводу того, що померла при складанні заповіту не розуміла значення своїх дій, докази надані позивачем щодо хвороби померлої не свідчать про те, що остання страждала на психічні розлади. Вважає позов безпідставним. Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, враховуючи пояснення осіб, які брали участь у справі, оцінивши надані докази, пройшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Із матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що народилась [INFO] , останнє місце проживання якої було за адресою: [ADDRESS] , про що Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області 05.04.2017 року було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (12) Померла була матір`ю позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача від 19.01.1967 року (а.с.18). Із матеріалів справи та пояснень представників сторін, судом встановлено, що життя [PERSON] нею та позивачем було приватизовано квартиру за адресою [ADDRESS] , на підставі розпорядження органу приватизації №57832 від 22.06.1995 року, на підтвердження чого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 22.06.1995 року було видано свідоцтво про право власності на житло (зареєстровано та записано у реєстрову книгу №13-2279) (а.с.19-20). Мати із сином були зареєстровані у вказаній квартирі. Із наданої суду копії спадкової справи щодо майно померлої [PERSON] , судом вбачається, що 07 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гарської В.В. із заявою про прийняття спадщини після померлої матері. Також із заявою про прийняття спадщини до майна померлої [PERSON] 12 липня 2017 року звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гарської В.В. Горбачов М [PERSON] В.. Судом встановлено, що 01\~жовтня 2007 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Садовою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №1-944, згідно якого [PERSON] все майно, де б воно не було та з чого не складалося, і взагалі, все те, що на день її смерті буде належати їй і на що вона за законом матиме право, в тому числі 1/2 частину квартири [ADDRESS] , заповіла [PERSON] (а.с.127). Вирішуючи спір суд виходить із наступного. З позову вбачається, що позивач оспорює заповіт від імені спадкодавця на відповідача [PERSON] . Зі спадкової справи вбачається, що [PERSON] склала 01.10.2007р. та померла [INFO] . Зазначені правовідносини регулюються нормами ст..ст. 1216-1218 ЦК України\~пов`язані з набуттям права власності в порядку спадкування. У відповідності до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, відповідно до ст.ст.\~1216,\~1217,\~1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1\~ст. 1223 ЦК України\~передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247\~ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). Відповідно до ст.\~1257\~ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Цивільний кодекс\~України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини. Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Крім того, відповідно до положень ст.\~202\~ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до ч. 1 ст.\~203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. У відповідності з ч. 3 ст.\~203\~ЦК волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом ст.\~30\~ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилами, встановленими ч. 1 ст. 225 ЦК, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. У п. 18 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~30.05.2008\~№ 7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Постановою Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06\~листопада 2009\~року №\~9\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними» у пункті 16 роз`яснено, що правила статті\~225\~ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105\~ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідний висновок висловлено Верховним судом у постанові від 16 жовтня 2019 року по справі № 530/1349/16-ц. Таким чином, наявність підстав для визнання заповіту недійсним залежить від встановлення доказів про факт, що [PERSON] на час його укладення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Призначена судом судова експертиза не була проведена у зв`язку з несплатою позивачем (заявником) рахунку за проведення експертизи. У подальшому, будь-яких інших клопотань щодо призначення експертизи з боку позивача не заявлялось. Медична документація, надана позивачем в обґрунтування позовних вимог, згідно якої [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні (у травні-червні 2007 року та медична документація за період 2004 року) з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ, висока ступінь ризику, кризова течія, гіпертонічний криз, атеросклеротичний кардіосклероз, сахарний діабет ІІ типу, не свідчить та не підтверджує належним чином обставини того, що станом на жовтень 2007 рік (тобто на час складання заповіту) спадкодавець не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Отже, жодної з передбачених ст.\~1257\~ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. Посилання позивача на положення ст. 225 ЦК України не знайшли свого підтвердження належними та достовірними доказами. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Окрім того, суд вбачає, що предмет позову, згідно якого позивач оскаржує заповіт від 10.10.2007 року не знайшов свого підтвердження за розглядом справи, оскільки існування такого заповіту від 10.10.2007р. , складеного померлою [PERSON] , не встановлено. Згідно з ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Приписами п. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6\~\~та ст. 13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства» та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи зібрані докази у сукупності суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed