Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого позивач посилався на те, що в межах повноважень, наданих Дніпровською міською радою, згідно рішення від 18.02.2004 року №18/15 «Про обсяги і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», рішення №34/18 від 14.07.2004 року «Про організацію здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель», за зверненням [PERSON] районною комісією по самоврядному контролю за використанням та охороною земель, додержанням земельного та екологічного законодавства Центральної районної у м.Дніпрі ради, здійснено перевірку дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], про що складено акт №11. Даним актом встановлено, що зазначена земельна ділянка використовується з порушенням ст.125 ЗК України без відповідних документів. На теперішній час на останній розміщено споруду сарай-гараж. Власником 22/100 частин житлового будинку та прибудов по [ADDRESS] є відповідачка [PERSON] В вересні 2015 року при будівництві новобудови, що межує з домоволодінням останньої було пошкоджено сарай-гараж (літ.К згідно технічного паспорту) та в подальшому здійснено його руйнування та побудовано нову споруду гаражу. При цьому, під час здійснення перевірки відповідачкою не було надано жодних доказів, що спірне нерухоме майно було у встановленому законом порядку введено в експлуатацію. Таким чином, побудований новий гараж є самочинним будівництвом. Земельна ділянка, на якій розташовано самочинно побудоване нерухоме майно, належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності, ніколи не передавалась відповідачу під будівництво, право власності чи користування нею за [PERSON] не оформлювалось. Право забудови зазначеної земельної ділянки належить міській раді та наявність самочинних споруд перешкоджає останній у реалізації права користування та розпорядження земельною ділянкою. В зв'язку з цим, позивач просив повернути земельну ділянку по [ADDRESS] Дніпровській міській раді у придатному для подальшого використання стані, шляхом знесення існуючого самовільно побудованого гаражу. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений Дніпровською міською радою позов та просили його задовольнити. Відповідачка в судові засідання на неодноразові виклики не з'явилась, про причини своєї неявки не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала. В зв'язку з цим, а також з урахуванням думки представника позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, судом у відповідності до ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних матеріалів справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Статтею 12 Земельного кодексу України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства. Згідно ч.ч.1,2 ст.83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України виникнення право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч.1 ст.126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст.212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно ч.ч.1,2,4,7 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Зважаючи на конкретні обставини даної справи суд доходить висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами охоплюються змістом ст.1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини, яка, як і практика Європейського Суду з прав людини застосовуються як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV). При цьому згідно з усталеною практикою Європейського суду, поняття «майно» може означати «існуюче майно» або «права», стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п.п.32-35 рішення у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). Отже, відповідно до ст.1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В свою чергу право власності не є абсолютним і може бути обмежене. Європейський Суд підкреслює, що перше і найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, щоб будь-яке втручання органів державної влади в право на повагу власності було «законним»: другий абзац встановлює, що держави уповноважені здійснювати контроль за користуванням майном шляхом забезпечення виконання «законів». Більш того, верховенство права, одна з основ демократичного суспільства, втілюється у всіх статтях Конвенції. Питання про те, чи було досягнуто справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (пункт 31 рішення у справі «Ісмайлов проти Росії»). В даній справі пред'явлення позивачем позовної заяви про повернення земельної ділянки у придбаному для використання стані, шляхом знесення самовільного збудованого майна, являє собою право позивача, як органу місцевого самоврядування та розпорядника земель міста, контролювати використання земельної ділянки та здійснення на ній будівництва в межах, порядку та з підстав, передбачених законодавством. При цьому, суд враховує, що відповідачка, як власник нерухомого майна та землекористувач має «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право, що може бути реалізовано у вигляді відновленого знищеного майна та права на користування земельною ділянкою, використання якої є невід'ємною складовою ефективного здійснення нею права власності на нерухоме майно. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що районною комісією по самоврядному контролю за використанням та охороною земель, додержанням земельного та екологічного законодавства Центральної районної у м.Дніпрі ради, здійснено перевірку дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], про що складено акт №11 від 30.08.2017 року. У вказаному акті зафіксовано, що на вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок та господарчі будівлі. Власником 22/100 частки житлового будинку з відповідною часткою будівель та споруд є [PERSON] на підставі свідоцтво про право на спадщину від 29.09.2009 року. При будівництві новобудови житлового комплексу за адресою [ADDRESS] в 2015 році було здійснено пошкодження сараю-гаражу (літ.К згідно технічного паспорту), що розташований по [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] Головою ЖБК «Містечко» надано гарантійний лист [PERSON] про повне відновлення гаражу у конфігурації та розмірах вказаних у технічному паспорті на гараж в строк 2 місяці. У зазначений термін споруду-гараж було відновлено. Також в акті зазначено, що документи щодо права користування або володіння земельною ділянкою згідно переліку, вказаному у ст.ст.125,126 ЗК України [PERSON] не надано. З огляду на обставини, зафіксовані у вказаному акті, посилаючись на те, що побудований новий гараж є самочинним будівництвом, а земельна ділянка на якій він розташований належить Дніпровській міській раді та використовується відповідачкою за відсутності правовстановлюючих документів, позивач просив у своєму позові повернути земельну ділянку по [ADDRESS] Дніпровській міській раді у придатному для подальшого використання стані, шляхом знесення існуючого самовільно побудованого гаражу. Разом з тим, суд враховує, що домоволодіння по [ADDRESS] розташоване на земельній ділянці площею 1426 кв.м, яка визначена згідно карти володіння від 18.10.1922 року за р.№1635, що вбачається із наданої позивачем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно технічного паспорту на домоволодіння, виготовленого станом на 07.08.2009 року вбачається, що 22/100 частки вказаного домоволодіння з відповідними господарськими спорудами, у т.ч. сарай літ.К, що належать на праві власності відповідачці відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 29.09.2009 року, було побудовано в період до 2000 року. З плану земельної ділянки до технічного паспорту вбачається, що належні відповідачці частка домоволодіння з господарськими спорудами розташовані в межах визначеної для домоволодіння площі 1426 кв.м та в примітках до плану не відображено самовільного захвату земельної ділянки. З огляду на це, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо самовільного зайняття відповідачкою земельної ділянки, оскільки у відповідності до ст.120 ЗК України, ч.1 ст.377 ЦК України в зв'язку з набуттям відповідачкою права власності на частку домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, до останньої перейшло і право користування земельною ділянкою на якій розташовані ці об'єкти нерухомого майна на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. А не переоформлення відповідачкою права користування земельною ділянкою в порядку ст.ст.125,126 ЗК України, не свідчить про її самовільне зайняття та не припиняє її права користування відповідною частиною земельної ділянки з урахуванням положень ст.120 ЗК України, ч.1 ст.377 ЦК України. Перевіряючи доводи позовної заяви щодо здійснення відповідачкою самочинного будівництва - сараю-гаражу, в контексті заявлених вимог про повернення земельної ділянки по [ADDRESS] Дніпровській міській раді у придатному для подальшого використання стані, шляхом знесення існуючого самовільно побудованого гаражу, суд враховує наступне. Як вбачається з заяви [PERSON] від 19.04.2017 року до Центральної районної у м.Дніпрі ради вбачається та не заперечувалось представником позивача під час розгляду справи в суді, вказаний сарай-гараж було збудовано в 2015 році на місті зруйнованого під час будівництва новобудови по [ADDRESS] належного відповідачці на праві власності сараю літ.К, у конфігурації та розмірах, зазначених у технічному паспорті. Посилаючись на те, що наявність самочинних споруд перешкоджає позивачу в реалізації права користування та розпорядження земельною ділянкою, позивач належним чином не обґрунтував яким чином в даному випадку порушуються його права, як власника земельної ділянки та необхідності відновлення цих прав саме шляхом знесення збудованого сараю-гаражу, за умови, що вказаний сарай-гараж було відновлено у конфігурації та розмірах раніше існуючого та належного на праві власності відповідачці сараю літ.К, що було зруйновано з вини інших осіб, та який розташовано в межах земельної ділянки, право користування якою має відповідачка згідно ст.120 ЗК України, ч.1 ст.377 ЦК України та якою вона користується на протязі тривалого часу, протягом якого позивачем таке право останньої не оспорювалось до моменту відновлення зруйнованого майна. Не надано позивачем будь-яких доказів і щодо порушення прав інших осіб внаслідок відбудови знищеного майна відповідачки. З акту перевірки від 30.08.2017 року вбачається, що остання була ініційована за зверненням гр.[PERSON] Проте, стороною позивача суду не надано копії вказаного звернення, з якого можливо було б з'ясувати підстави його подачі, можливого порушення прав цієї особи або інших осіб та взагалі наявність підстав для проведення перевірки. Крім того, з акту вбачається, що останній проводився за відсутності [PERSON], а тому засвідчені в ньому обставини щодо відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку та самочинне будівництво сараю-гаражу фактично є припущенням та належними доказами позивачем не доведено. Не надано позивачем доказів і тому, що вказане будівництво гаражу було проведено за відсутності відповідних дозвільних документів, з істотним порушенням будівельних норм, неможливості його перебудови та введення в експлуатацію і узаконення. Вищенаведені обставини в своїй сукупності свідчить про недотримання в цій справі «справедливого балансу» між інтересом позивача та правом відповідачки, про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, не доведеність їх належними та достатніми доказами. В зв'язку з цим, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову Дніпровської міської ради в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати, в зв'язку з відмовою в задоволенні позову, слід покласти на останнього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed