Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про вселення до житлового приміщення. В обґрунтуванні заявлених вимог зазначила, що згідно рішення Красноармійського міськрайонного районного суду Донецької області від 06.09.2016 року було визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру № 9, що розташована за адресою: Донецька область, м. Покровськ, м-н «Шахтарський», буд. 27-б. За [PERSON] та відповідачем [PERSON] було визнано право спільної сумісної власності по 1/2 частини квартири № 9, що розташована за адресою: Донецька область, м. Покровськ, м-н «Шахтарський», буд. 27-б. Квартира розташована на 3-му поверсі 9-ти поверхового будинку, загальною площею з балконом 65,6 кв.м., загальна площа квартири 64,0 кв.м. та складається з 2-х кімнат житловою площею 23,3 кв.м., у тому числі 1-а кімната 11,3 кв.м., 2-а кімната 12,0 кв.м., 3-я кімната, 4-а кімнати -кухня-столовая 19,5 кв.м., вбиральня площею 1,0 кв.м., ванна кімната площею 4,9 кв.м., передпокій площею 8,5 кв.м., збудована шафа площею 0,5 кв.м, гардеробна площею-3,4 кв.м.. Також квартира обладнана балконом площею 0,8 кв.м. З вересня 2015 року між сторонами шлюбні відносини були припинені, а 26.02.2016року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвання. Після припинення шлюбних відносин між сторонами склались неприязні стосунки, в тому числі з приводу спільного володіння та користування спірною квартирою. Позивачка була вимушена разом з сином [PERSON], [INFO], виїхати з даної квартири, так як відповідач по справі створював умови неприйнятні для проживання, а саме постійно влаштовував скандали, принижував позивачку посилаючи на те, що квартира повністю належить йому. Після отримання рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06.09.2016року, яким за позивачкою було визнано право спільної сумісної власності на 1/2 частину квартири № 9 що розташована за адресою: Донецька область, м. Покровськ, м-н «Шахтарський», буд. 27-б, позивачка з сином вирішила повернутися до своєї квартири, але замки на вхідній двері були змінені. На її неодноразові звернення до відповідача впустити в квартиру, відповідач не реагував. Відповідач не визнає право позивачки на проживання та користування спірною квартирою та всіма способами перешкоджає їй. Зокрема, відповідач відкрито користується всією квартирою, використовую квартиру для свого проживання, розміщує у всій квартирі свої речі, чим вже унеможливлює позивачці користування своєю власністю. Позивачка неодноразово пропонувала відповідачу вирішити питання мирним шляхом, а саме надати їй доступ до квартири, але відповідач відмовив їй, так як він вважає, що квартира повністю належить тільки йому. Усі намагання увійти у квартиру та користуватися нею до позитивного результату не призвели, відповідач усякими засобами перешкоджає позивачці в реалізації цієї мети. Відповідач добровільно в квартиру позивачку не допускає, ключів від вхідної двері у квартиру у позивачки немає, бо відповідач відмовляється їх давати. Позивачка вважає, що відповідач порушує її право на володіння, користування та розпорядження своїм майном. В даний час позивачка вимушена винаймати житло, як мати повинна створити для дитини сприятливі умови для життя та навчання. Позивачка просить вселити її в квартиру 9, будинку 27б, на м-ні «Шахтарський» у місті Покровськ. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] до судового засідання не зявилися, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити(а.с.26,27). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився по невідомій суду причині, про дату, час та місце розгляду цивільної справи шляхом направлення на його адресу судових повісток. Однак, відповідач в судове засідання не прибув, про наявність поважних для цього причин суд не повідомив, заперечень проти вимог позивача не висунув. Частина 1 статті 224 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 8\~розділу ІІІ ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], у графі батьки зазначено: батько- Скорін [PERSON], мати- Любимова [PERSON] (а.с.6). 26.02.2016року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області (а.с.7). Рішенням Красноармійського міськрайонного районного суду Донецької області від 06.09.2016 року було визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру № 9, що розташована за адресою: Донецька область, м. Покровськ, м-н «Шахтарський», буд. 27-б(а.с.8-10). Витяг з Державного реєстру речових прав підтверджує факт того, що за [PERSON] та відповідачем [PERSON] було визнано право спільної сумісної власності по 1/2 частини квартири № 9, що розташована за адресою: Донецька область, м. Покровськ, м-н «Шахтарський», буд. 27-б (а.с.11-13). Під правом власності ч.1 ст.316 ЦК України визначає право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено у ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ч. 1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч.2). Із змісту ст. 391 ЦК України випливає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч.1). Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (ч.2). Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч.3). Згідно розяснень Верховного Суду України, що викладені у п.14 постанови Пленуму «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995р., квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійним виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про вселення до житлового приміщення законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги задоволені судом у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки понесені нею і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн. (а.с.1). Враховуючи викладене, відповідно до ст.ст.316, 317, 319\~321, 355, 356, 358, 386, 391 ЦК України,

Outcome: approved