Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

До Орджонікідзевського районного суду м. Харкова звернувся заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № [ADDRESS] , посвідченого ПН ХМНО Харківської області Салигою Н.А. № 181, скасувати рішення ПН ХМНО Салига Н.А. №39753395 від 19.02.2018 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого ПН ХМНО Харківської області Харитоновою Я.М. № 905; скасувати рішення ПН ХМНО Харитонової Я.М. №40134839 від 15.03.2018 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; витребувати квартиру [ADDRESS] від добросовісного набувача [PERSON] на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради та стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалися на те, що місцевою прокуратурою №3 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №42019221050000001 від 02.01.2019 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом заволодіння квартирою [ADDRESS] , встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Харківської міської ради. Зазначили, що 19.02.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Салигою Н.А. та зареєстровано за [PERSON] право власності на вказану квартиру 19.02.2018 року за №39753395. Згідно з п. 1 даного договору, [PERSON] (продавець) передала у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 35,8 кв.м., а [PERSON] (покупець) прийняв її і сплатив за неї обумовлену грошову суму. Згідно з п. 3 договору продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 165052,00 грн. Відповідно до п.п. 2, 6 договору вищевказана квартира належить продавцю [PERSON] на праві приватної власності та продавець свідчив, що дана квартира на момент укладання цього договору не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб, як у межах так і за межами України немає. Відповідно до договору реєстраційний номер облікової картки платника податків продавця - [PERSON] , зазначено [NUMBER] , а також дані паспорту громадянина України - дата народження [INFO] , серія [NUMBER] , виданий Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області 11.08.2008. Однак, згідно інформації ГУ ДМС України в Харківській області від 14.01.2019 року за № 6301.6.1-610/63.3-19 громадянка [PERSON] , [INFO] , знята з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , 14.12.2007 у зв`язку зі смертю. Вказали, що [PERSON] мала паспорт громадянина України, серії [NUMBER] , виданий 02.08.2002 року Орджонікідзевським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області. Згідно інформації ГУ ДМС України в Харківській області від 29.01.2019 року за № 6301.6.1-1997/63.3-19 паспорт серії [NUMBER] , виданий 11.08.2008 року Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області, на ім`я [PERSON] , не видавався, вказаним паспортом був документований громадянин [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Харкова. Крім того, відповідно до інформації Головного управління ДФС у Харківській області від 16.01.2019 за № 1219/9/20-40-08-04-09 встановлено, що згідно інформації з електронної бази даних Державного реєстру фізичних-осіб платників податків обласного рівня ГУ ДФС у Харківській області, [PERSON] , [INFO] р .н. , 08.04.1999 присвоювався номер ОКПП - 0921811544, який остання отримала 20.05.2002 року у Східному управлінні ГУ ДФС у Харківській області та який закритий 20.05.2008 року у зв`язку зі смертю останньої. Відповідно до бази даних Державного реєстру фізичних осіб РНОКПП [NUMBER] органами державної фіскальної служби України фізичним особам не присвоювався. Відповідно до довідки від 09.01.2018 року, виданої Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області, [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована у спірній квартирі та знята з реєстрації 06.03.2018 року у зв`язку зі смертю останньої [INFO] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується актовим записом про смерть за № 18357 від 14.12.2007. Відповідно до інформації Індустріального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова від 11.01.2019 за № 419/46-02-03 встановлено, що [PERSON] перебувала на обліку і отримувала пенсію по грудень 2007 року включно. Виплата пенсії припинена у зв`язку із смертю останньої. Зазначили, що відповідно до інформації ХДНК №4 за № 175/-1-16 від 18.01.2019 року встановлено, що [PERSON] , 1925 року народження, звернулась 19.06.1998 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . 19.06.1998 року Харківською державною нотаріальною конторою №4 [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 2-2939 на Ѕ частку вищевказаної квартири. Зазначили, що відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 18.01.2019 року за № 54797917 після смерті [PERSON] спадщина не відкривалась. Крім того, серед документів, на підставі яких оформлено договір купівлі-продажу спірної квартири від 19.02.2018 між [PERSON] та [PERSON] , встановлено наявність «Довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку» від 12.02.2018 року, яка видана начальником дільниці № 49 КП «Жилкомсервіс» [PERSON] , [INFO] . Відповідно до інформації КП «Жилкомсервіс» за № 1017/2/07-05 від 31.01.2019 року встановлено, що дільницею № 49 Індустріального району КП «Жилкомсервіс» довідка на ім`я [PERSON] від 12.02.2018 не видавалась. В подальшому, 15.03.2018 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Я.М. та зареєстровано за [PERSON] право власності на вказану квартиру 15.03.2018 (номер рішення 40134839). Згідно з п. 1 даного договору, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність зазначену квартиру, загальною площею 35,8 кв.м. Згідно з п. 3 договору продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 159413,00 грн. Позивач вказує, що [PERSON] не могла вчиняти цивільні правочини, у тому числі щодо відчуження нерухомого майна, з підстав припинення її цивільної правоздатності у порядку, передбаченому ст. 25 ЦК України. Також, зазначили, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19.01.2015 року, яке залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.01.2016 року по справі № 644/10630/14-ц задоволено позовні вимоги Харківської міської ради, зацікавлена особа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна міськради, визнано відумерлою спадщину та передано у комунальну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Крім того, на підставі рішення суду першої інстанції, рішенням 39 сесії Харківської міської ради 6 скликання за № 1865/15 від 25.02.2015 «Про комунальну власність м. Харкова» спірну квартиру прийнято до комунальної власності м. Харкова. Однак, всупереч вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Харківською міською радою з моменту отримання вищевказаного рішення від 19.01.2015 року, до вчинення спірних договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , право власності на вказаний об`єкт нерухомості у встановленому порядку так і не було зареєстровано, відповідні відомості до Державного реєстру прав Харківською міською радою не внесені. Таким чином, вказаний об`єкт нерухомості - спірна квартира належить територіальній громаді м. Харкова та в розумінні ст. ЦК України вибула з володіння Харківської міської ради, органу, уповноваженого розпоряджатися вказаним майном, не з її волі іншим шляхом, у зв`язку з чим, саме Харківська міська рада є належним позивачем по справі. Виходячи з правової природи відумерлості спадщини, підставою для проведення державної реєстрації права власності на спадкове майно є відповідне судове рішення, прийняте після спливу встановленого законом річного строку. Однак, проведення такої реєстрації на даний час унеможливлюється наявністю в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на це майно за [PERSON] , що в свою чергу, зумовлює спір про право власності. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.04.2019 року вищезазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначена справа у судове засідання. 13.06.2019 року Харківська міська рада надала пояснення, які аналогічні позовним вимогам. Також представник ХМР просить суд позовні вимоги заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 задовольнити. Ухвалою суду від 07.11.2019 року було витребувано у приватного нотаріуса ХМНО Салига Н.А. належним чином посвідчені копії документів, які були надані для посвідчення 19.02.2018 року договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який укладався між [PERSON] та [PERSON] р.№181. Представники Харківської місцевої прокуратури № 3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлені належним чином. Причини неявки не повідомили. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили відмовити у задоволенні позову. Зазначили, що відповідач уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] 15.03.2018 року № 905 у встановленому законом порядку. З того часу [PERSON] і по теперішній час мешкає у зазначеній квартирі, зареєстрований та несе витрати по утриманню квартири, сплачує комунальні послуги. Зазначили, що позовна заява не містить посилання на норми права, що є підставою для визнання договору недійсним, вичерпний перелік яких вказаний у ст. 203-216 ЦК України. Щодо вимог про витребування спірної квартири з підстав того, що вона відповідно до рішення суду визнана відумерлою спадщиною та передана до комунальної власності, зазначили, що право власності на кватиру не було зареєстровано за ХМР у встановленому законом порядку станом на 2018 рік, коли право власності перейшло до [PERSON] [PERSON] придбав майно з боргами по комунальним послугам, які він особисто сплачував та сплачує до теперішнього часу шляхом укладення договорів про реструктуризацію боргів. ХМР не здійснювала ніяких дій, які б свідчили про набуття нею права власності на спірну квартиру, в порушення вимог ст. 322 ЦК України. У зв`язку з відсутністю реєстрації права власності за ХМР у встановленому законом порядку, вважають неможливим застосування ст. 388 ЦК України. Також, просили суд взяти до уваги інтереси малолітніх дітей, які не мають іншого житла, зареєстровані та мешкають в спірній квартирі. Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що в спірній квартирі зареєстровані двоє малолітніх дітей [PERSON] , іншого житла родина не має, отже, у разі задоволення позову діти будуть позбавлені будь-якого житла. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Я.М. у судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином. Причини неявки не повідомила. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Салига Н.А. у судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином. Причини неявки не повідомила. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Згідно з ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В судовому засіданні було встановлено, що 19.02.2018 року між [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) та [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Салигою НА., зареєстрований в реєстрі за № 181. За умовами договору [PERSON] (продавець) передала у власність [PERSON] (покупець) однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 35,8 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., а [PERSON] (покупець) приймає її і сплачує за неї обумовлену грошову суму. Згідно з п. 3 договору продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 165052,00 грн. Відповідно до п.п. 2, 6 договору вищевказана квартира належить продавцю [PERSON] на праві приватної власності таким чином: Ѕ частина належить, на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським центром приватизації державного житлового фонду від 02.02.1995 року, за реєстровим; 7-95-48284, свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 02.02.1995 року №2675, зареєстрованого у Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації 09.02.1995 року та записано у реєстрову книгу за № П-7-6051; Ѕ частина належить на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою 19.06.1998 року за реєстровим №2-2939, спадкова справа №365/98, зареєстрованого у Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації 22.07.1998 року та записано у реєстрову книгу за№ п-7-6051. Продавець свідчить, що згадана квартира на момент укладання цього договору не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб, як у межах так і за межами України немає, завдатків за цю квартиру від інших осіб не має, як юридична адреса не використовується та як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена. Особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] квартири [ADDRESS] , перевірено. Представники прокуратури у судовому засіданні просили визнати договір купівлі-продажу №181 від 19.02.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним, оскільки [PERSON] не могла вчиняти цивільні правочини, у тому числі щодо відчуження нерухомого майна, з підстав припинення її цивільної правоздатності у порядку, передбаченому ст. 25 ЦК України. Також просили визнати недійсним договір купівлі-продажу №905 від 15.03.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . На підтвердження цього факту надали суду наступні документи. Згідно інформації ГУ ДМС України в Харківській області від 04.01.2019 за № 04-22-7-19 громадянка [PERSON] , [INFO] , знята з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , 14.12.2007 року у зв`язку зі смертю по паспорту серії [NUMBER], виданий 02.08.2002 року Орджонікідзевським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області. Відповідно до інформації ГУ ДФС у Харківській області вбачається, що згідно інформації з електронної бази даних Державного реєстру фізичних-осіб платників податків обласного рівня [PERSON] , [INFO] р.н., 08.04.1999 присвоювався номер [NUMBER] , який остання отримала 20.05.2002 року у Східному управлінні ГУ ДФС у Харківській області закритий 20.05.2008 у зв`язку зі смертю останньої. Відповідно до бази даних Державного реєстру фізичних осіб немає фізичної особи під реєстраційним номером 2257013198. Відповідно до довідки від 09.01.2018 року, виданої Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області, [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та знята з реєстрації 06.03.2018 у зв`язку зі смертю. Також, згідно інформації Харківського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Харківській області від 10.01.2019 за № 297/15.1-04-05 [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується актовим записом про смерть за № 18357 від 14.12.2007 року. Відповідно до інформації Індустріального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова від 11.01.2019 за № 419/46-02-03 [PERSON] перебувала на обліку і отримувала пенсію по грудень 2007 року включно. Виплата пенсії припинена у зв`язку із смертю пенсіонерки. Як вбачається з інформації Харківської державної нотаріальної контори №4 за № 175/-1-16 від 18.01.2019 встановлено, що [PERSON] , 1925 року народження, звернулась 19.06.1998 року до вказаної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого чоловіка- [PERSON] , який помер [INFO] та проживав за адресою: [ADDRESS] . 19.06.1998 року Харківською державною нотаріальною конторою №4 [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 2-2939 на Ѕ частку вищевказаної квартири. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 18.01.2019 за № 54797917 після смерті [PERSON] спадщина не відкривалась. Суд відмовляє в цій частині позову, з наступних підстав. Відповідно до Цивільного кодексу України усі фізичні особи мають цивільну правоздатність (ст.25 ЦК України). Для визнання осіб суб`єктами цивільного права необхідна наявність цивільної правосуб`єктності, тобто їхньої право- та дієздатності. Правоздатність у фізичної особи виникає від дня народження і припиняється з її смертю (або з оголошенням її померлою). Дієздатність фізичної особи це здатність особи своїми діями набувати цивільні права, самостійно їх здійснювати та створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як встановлено у судовому засіданні, при посвідченні договору купівлі-продажу від 19.02.2018 року приватним нотаріусом особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] , квартири [ADDRESS] , перевірено, що вбачається з матеріалів, наданих суду приватним нотаріусом ХМНО Салига Н.А. на виконання ухвали суду від 07.11.2019 року. Зокрема і встановлено особу [PERSON] за паспортом серія [NUMBER] та копією ідентифікаційний коду - [NUMBER] , на підставі яких договір купівлі-продажу від 19.02.2018 року був посвідчений. До матеріалів справи додані копії правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] , власником якої була [PERSON] . Також, з довідки № 25025834 від 30.01.2018 року про власника станом на 31.12.2012 року, згідно матеріалів інвентаризаційних справ КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради» власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . При цьому суд враховує, що в провадженні правоохоронних органів перебуває кримінальне провадження за № 42019221050000001 від 02.01.2019 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом заволодіння квартирою [ADDRESS] . Однак, суду не надані матеріали кримінального провадження, не надано результатів розслідування за даним кримінальним провадженням. Суд не наділений повноваженнями за власною ініціативою витребувати докази в позовному провадженню, де діє принцип змагальності сторін. Крім того, суд враховує, що позивачем по справі є Харківська місцева прокуратура №3 в інтересах Харківської міської ради, службові особи яких наділені широким колом повноважень та не були позбавленні можливості надати суду належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог. 15.03.2018 року між [PERSON] (податковий номер [NUMBER] ) та [PERSON] (податковий номер [NUMBER] ) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Я.М. № 905. Згідно з п. 1 даного договору, [PERSON] (продавець) передав, а [PERSON] (покупець) прийняв у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 35,8 кв.м. Згідно з п. 3 договору продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 159413,00 грн. Особи громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, належність квартири [PERSON] перевірено. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира [ADDRESS] зареєстрована № 40134839 від 15.03.2018 року за [PERSON] на праві приватної власності. Позовні вимоги прокуратури про скасування рішення ПН ХМНО Салига Н.А. №39753395 від 19.02.2018 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та скасування рішення ПН ХМНО Харитонової Я.М. №40134839 від 15.03.2018 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на зазначену квартиру є похідними від вимоги про визнання недійсним договорів купівлі-продажу спірної квартири від 19.02.2018 року та 15.03.2018 року, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог про витребування квартири [ADDRESS] від добросовісного набувача [PERSON] на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від соби, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 388 ЦК України у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Добросовісне придбання згідно зі ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2018 року, зареєстрований проживає у зазначеній квартирі, утримує її, сплачує комунальні послуги. Також як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи від 10.04.2018 року та 30.07.2019 року, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Тлумачення ст. 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18) та від 20 березня 2019 року № 521/8368/15-ц (провадження № 61-12731св18) за подібних обставин справи зроблено висновок, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням». Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Щодо посилання представників позивача про витребування спірної квартири з підстав того, що вона відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19.01.2015 року визнана відумерлою спадщиною та передана до комунальної власності територіальної громади м Харкова в особі міської ради, суд зазначає наступне. У частинах першій та третій статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади, то й відповідно права на нерухоме майно, яке входить до складу такої спадщини, підлягають державній реєстрації. Згідно статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Частина перша статті 182 ЦК України визначає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно абз.3 ч.2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Після зазначеного рішення суду від 19.01.2015 року ХМР не скористалася правом державної реєстрації права власності спірної квартири у встановленому законом порядку. На час розгляду справи та ухвалення рішення спірна квартира належала та належить [PERSON] , право власності на яку зареєстровано у встановленому законом порядку, реєстрація права власності не скасована. Представниками позивача не було надано даних про те, що територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради являлася власником спірної квартири. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що докази є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Та іншими обставинами, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі, не обґрунтовані та не доведені доказами, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed