Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про надання дозволу на в`їзд/виїзд неповнолітньої дитини на/з тимчасово окуповану територію України та за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка з відповідачем перебуває в шлюбі. Від шлюбу є дитина [PERSON] , [INFO] . Позивачка з відповідачем не мешкають разом, сімейних стосунків не підтримують. Відповідач наразі мешкає окремо, добровільно дозвіл на виїзд дитини за кордон чи на підконтрольну Україні територію надати не може, у зв`язку з відсутністю державних органів України на території м. Донецьк. Аліменти відповідач не сплачує взагалі, дитині не допомагає, участі в вихованні дитини не приймає. Дитина проживає разом з позивачкою, вона самостійно несе усі витрати по утриманню дитини. Позивачка звернулася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території та в`їзд на тимчасово окуповану територію України їх дитини, але він відмовим і почав чинити перешкоди: не дзвонить сам та не відповідає на дзвінки, намагалася зв`язатися з ним через його батьків, але і вони не захотіли допомогти та прийняли в спорі сторону свого сина. Батьки позивачки проживають на території України, але не мають змоги бачити свого онука, що погано впливає на їх емоційний та психологічний стан, дитина теж дуже сумує за родичами. Позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинок дитині в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Крім того, вона позбавлена права вільно пересуватися разом з дитиною та переїхати на підконтрольну територію України, вимушена мешкати на окупованій частині України, чим створюються негативні умови для дитини та небезпека її життю та здоров`ю. Дитина часто хворіє на застудні захворювання, а тому позивачка щорічно вивозила дитину на відпочинок та оздоровлення до моря або лісу на території України. Але і це стало неможливим з початку Антитерористичної операції, оскільки, щоб пересікати лінію зіткнення з дитиною, яка не досягла 16 річного віку, потрібна нотаріальна згода другого з батьків. Без надання відповідачем дозволу на виїзд дитини вона не може залишити тимчасово окуповану територію, де проживає, оскільки не зможе повернутися назад до дому без згоди батька, і тому вимушена не залишати цю територію. Все це дуже негативно впливає на психіку та здоров`я дитини. Крім того, метою в`їзду/виїзду з неконтрольованої території України є лише оздоровлення та відпочинок дитини на короткий термін; метою виїзду дитини закордон - лише її оздоровлення, відпочинок та розширення кругозору, без мети постійного проживання за межами України. Тож, жодні права батька, встановлені чинним законодавством України, в тому числі на побачення з дитиною, порушуватись не будуть. Саме така ситуація і стала підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Позивачка просить суд надати дозвіл, без згоди батька [PERSON] на багаторазові тимчасові в`їзди/виїзди з/на тимчасово окупованої території, їх переміщення вздовж лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей (територія проведення операції Об`єднаних сил, на тимчасово окуповану територію України), на отримання паспорту громадянина України, закордонного паспорту, на отримання візи, на багаторазовий виїзд за кордон України до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Сполучених Штатів Америки, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії, Ізраїлю неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у супроводі її матері [PERSON] , [INFO] (або уповноваженій нею особи) протягом строку з 12.06.2021 року до її повноліття. Ухвалою суду від 29.06.2021 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та розпочате підготовче провадження. Крім того, за клопотання позивачки, її звільнено від сплати судового збору. Ухвалою суду від 25.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач до судового засідання не з`явилась, до матеріалів позовної заяви додала заяву про розгляд справи без її участі та без участі її представника. Позовні вимоги просить задовольнити та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , відповідно до інформації вказаної у позові, проживає у місті Донецьк, що є територією яка не підконтрольна органам державної влади України. Відповідач повідомлявся про судові засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідач до судового засідання не з`явився, відзиву на позовні вимоги не надав, будь-яких клопотань, заяв до суду не направляв. Частина 4 статті 223 ЦПК України передбачає, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Частина 1 статті 280 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про поважність причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 11 розділу ІІІ ЦПК України. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням викладеного, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] 23.04.2010 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.10 зворотня сторона). [PERSON] народився [INFO] у місті Донецьк. У свідоцтві про народження батьками зазначені: мати [PERSON] , батько - [PERSON] (а.с.10). Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 270 ЦК України фізична особа має право, зокрема, на свободу пересування. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 12 Закону № 1382-IV від 11.12.2003 року свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема на тимчасово окупованих територіях. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч.1 та 3 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. За приписами ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Окремі питання здійснення контролю за переміщенням в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (далі - АТО), а також вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, осіб визначений Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженим Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 14.04.2017 № 222-ог. У п.5.1.1 розділу V вказаного Тимчасового порядку визначено, що в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Відповідно до п.3 та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно Правил. Оформлення паспорта здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Практика вирішення спорів за участю малолітніх дітей свідчить про те, що забезпечення найкращих інтересів дітей повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішенням законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України), в якому зазначено, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею; у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини; кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини; тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Законодавчих підстав для обмеження права дитини та матері, яка діє в інтересах дитини, на оформлення дитині паспорту громадянина України для виїзду за кордон немає, таке право підлягає захисту судом, зокрема, і від безпідставних та необґрунтованих заборон щодо цього одним з батьків дитини (ст.ст. 274, 275 ЦК України). Реалізація дитиною права на отримання вищевказаного паспорта сама по собі не може розглядатися як порушення прав одного з батьків, оскільки щодо перетинання дитиною державного кордону України встановлена інша процедура, яка передбачає дотримання сімейних прав того з батьків, хто проживає окремо від дитини, а за наявності відповідних підстав вирішення спору судом. Оскільки виготовлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон гарантоване Конституцією і не може бути обмеженим, а відповідач відмовляється надати дозвіл на виготовлення паспорту для виїзду за кордон, що перешкоджає малолітній у здійсненні відповідно до ч.7 ст. 7 СК України своїх прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, суд вважає позовні вимоги в частині надання дозволу на виготовлення паспорту громадянина Україна та паспорту громадянина України для виїзду за кордон обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Малолітня дитина на час розгляду справи перебуває у місті Донецьк, де проживає разом із матір`ю, у зв`язку з чим для отримання паспорту громадянина Україна та паспорту громадянина України для виїзду за кордон, а також для спілкування з родичами та відпочинку, має право виїжджати на підконтрольну Україні територію та реалізовувати свої права. Разом з тим, позивачка просить надати такий дозвіл до повноліття дитини, що не відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки дозвіл надається на певний проміжок часу. Тому суд приходить до висновку про надання такого дозволу на виїзди/в`їзди протягом одного року з дня набрання рішенням суду законної сили. Чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Позивач просить суд надати дозвіл, без згоди батька [PERSON] на отримання візи, на багаторазовий виїзд за кордон України до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Сполучених Штатів Америки, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії, Ізраїлю неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у супроводі її матері або уповноваженій нею особи, протягом строку з 12.06.2021 року до її повноліття. Позивачкою зазначаються всі країни, при цьому не надаються докази до якої країни планується поїздка, на який термін, та з якою метою, що суперечить діючому законодавству, оскільки дозвіл на виїзд за кордон, з урахуванням викладеного, може бути наданий тільки на конкретний період, і такий дозвіл необхідний дитині до досягнення нею 16-річного віку, а не повноліття. Суд звертає увагу, що пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, крім іншого, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків при наявності довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем. Крім того, позивачка просить надати такий дозвіл її уповноваженому представнику, що також не відповідає вимогам законодавства, оскільки суд не може давати такий дозвіл без зазначення конкретної особи та без залучення такої особи до участі у справі. Таким чином, позовні вимоги в частині надання дозволу без згоди батька на отримання візи, на багаторазовий виїзд за кордон України до усіх країн світу, неповнолітній дитині у супроводі її матері або уповноваженій нею особи, протягом строку з 12.06.2021 року до її повноліття, задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою не зазначено конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, не вказано конкретну уповноважену особу. З урахуванням викладеного, позовні вимоги суд задовольняє частково. З відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави.

Outcome: partial