Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди і супроводу батька та встановлення факту проживання дитини з матір`ю. В межах строку, передбаченого законом, позивач змінила предмет позову та просила: надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] , без згоди та супроводу батька - [PERSON] [INFO] до Болгарії, транзитом через Молдову та Румунію, з 12.09.2020 до 18.09.2020 року; надати дозвіл на виїзд з України [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] [INFO] в країни Європейського союзу, Російської Федерації, Ісландії, Ліхтенштейну, Норвегії, Швейцарії, Албанії, Чорногорії, Сербії, Сан-Маріно, Боснії і Герцеговини, Сполученого Королівства Британії та Північної Ірландії, Шотландії, Сполучених Штатів Америки, Канади, Сінгапуру, В`єтнаму, Таїланду, Малайзії, Катару, Марокко, Мальдівських островів, Сейшельських островів, ГОА, Японії, Китаю, Республіці Корея, Андорри, Шрі-Ланки, Індонезії, Балі, ОАЕ, Ізраїлю, Єгипту, Тунісу, Туреччини, Грузії, Вірменії, Казахстану, Азербайджану, Білорусії, Молдови, Республіки Придністров`я до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, визначити місце проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] . В обґрунтування вказаних вимог позовних посилалась на те, що сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає із матір`ю. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Дебальцевського міського суду Донецької області від 24 грудня 2012 року, проте рішенням суду не визначено місце проживання дитини. В вересні 2020 року позивач має намір забезпечити відпочинок та оздоровлення сина в Болгарії, а також в подальшому планує поїздки із сином до інших країн, що відповідатиме інтересам дитини. Відповідач відмовляє у наданні згоди на вивіз дитини за кордон, оскільки проживає на тимчасово окупованій території України - в м. Дебальцево. З цих же підстав між ними не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце його проведення повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не надав. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення орган опіки та піклування повідомлявся належним чином, про причини неявки не свого представника повідомив. Ухвалою Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 05.08.2020 р. без виходу до нарадчої кімнати із занесенням її до протоколу судового засідання судом постановлено провести заочний розгляд справи. Представник Органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Вінницької міської ради, який ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2020 року був залучений до участі у розгляді справи та для подання відповідного висновку щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення орган опіки та піклування був повідомлений належним чином, причини неявки свого представника не повідомив, висновку щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини не надав. Частиною 3 статті 259 ЦПК України передбачено, що якщо в одному провадженні об`єднані кілька взаємопов`язаних самостійних вимог, суд може ухвалити щодо будь-якої вимоги часткове рішення та продовжити провадження в частині невирішених вимог. Якщо за вимогами, об`єднаними в одне провадження, відповідачем є одна особа, не допускається у разі обґрунтованих заперечень з боку відповідача. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про можливість ухвалити щодо вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди і супроводу батька часткове рішення та продовжити провадження в частині невирішених вимог. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24 грудня 2010 року (актовий запис № 208, складений 24.12.2010 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дебальцевського міського управління юстиції Донецької області). Шлюб між сторонами, укладений 09 липня 2010 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дебальцевського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 59, розірвано на підставі рішення Дебальцевського міського суду Донецької області від 24 грудня 2012 року у справі № 0511/4333/2012 (провадження № 2/0511/1050/2012), яке набрало законної сили 22 січня 2013 року. Відповідно до довідок від 28 серпня 2019 року за № 509-5000184175 та № 509-5000184185 [PERSON] разом із дитиною [PERSON] , [INFO] , взяті на облік як внутрішньо переміщені особи з [ADDRESS] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] . Дитина [PERSON] , 2010 року народження, навчається в КЗ «ЗШ І-ІІІ ст. № 15 ВМР» в 4-Д класі, що підтверджується довідкою Комунального закладу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів 3 15 Вінницької міської ради» від 10.07.2020 року за № 501, має задовільний стан здоров`я, що підтверджується протоколом первинного прийому педіатра Медичного центру «Альтамедика» від 27.06.2020 року. Відповідач [PERSON] 13 грудня 2018 року надавав позивачу згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі матері на період з 13.12.2018 року по 13.12.2019 року, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хмельницьким О.О за реєстр. № 1396, копія якої долучена до матеріалів справи. Статтею 1 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» гарантовано право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Згідно з ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. За змістом ч. 1 ст. 3, ст.18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. За змістом ст. 157 цього Кодексу питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 р. затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України, відповідно до п. 3-5 яких передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається, зокрема у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків та у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок такого виїзду за згодою батьків або за дозволом суду при відсутності згоди одного з батьків. З вищевказаних норм права вбачається, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання дозволу на таку поїздку. Отже, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 25.11.2019 року [PERSON] уклала договір з ТОВ «Слов`янський тур», який діє на підставі агентського договору за дорученням ТОВ «Джоін Ап!» про попереднє замовлення туристичної поїздки, в тому числі з дитиною [PERSON] до Болгарії, Елените, готель Villas Elenite 3*, у період з 03.06.2020 року по 09.06.2020 року, з наступними змінами щодо перенесення дати поїздки на період з 12 вересня 2020 року по 17 вересня 2020 року, що підтверджується договором про надання туристичних послуг № 1901619/2071890 від 25.11.2019 р. Враховуючи те, що метою поїздки є, в тому числі, відпочинок дитини, зважаючи на те, що період вказаної поїздки був перенесений на осінній період, а також на те, що ряд країн, в тому числі Республіка Болгарія, у зв`язку з поширенням пандемії, спричиненої коронавірусною хворобою, в ряді випадків вводять обмеження для пересування громадян в межах країни та через кордон, суд дійшов висновку про можливість частково задовольнити позовні вимоги та надати [PERSON] , [INFO] , місце народження Україна Донецька область місто Дебальцеве, дозвіл на виїзд за межі України до Республіки Болгарія, транзитом через Молдову та Румунію, у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , у період з 10 вересня 2020 року по 30 вересня 2020 року , що відповідатиме інтересам дитини. Разом з тим, враховуючи те, що позивачем не були визначені конкретні поїздки із зазначенням відповідного часового проміжку перебування в країнах Європейського союзу, Російській Федерації, Ісландії, Ліхтенштейні, Норвегії, Швейцарії, Албанії, Чорногорії, Сербії, Сан-Маріно, Боснії і Герцеговини, Сполученого Королівства Британії та Північної Ірландії, Шотландії, Сполучених Штатів Америки, Канаді, Сінгапурі, В`єтнамі, Таїланді, Малайзії, Катарі, Марокко, Мальдівських островах, Сейшельських островах, ГОА, Японії, Китаї, Республіці Кореї, Андорри, Шрі-Ланці, Індонезії, Балі, ОАЕ, Ізраїлі, Єгипті, Тунісі, Туреччині, Грузії, Вірменії, Казахстані, Азербайджану, Білорусії, Молдови, Республіки Придністров`я та відповідно не були надані докази, що підтверджують вказані обставини, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволені позовних вимог в частині надання дозволу [PERSON] , [INFO] , уродженцю м. Дебальцеве Донецької області, на в`їзд за кордон до вказаних країн в супроводі матері та без згоди та супроводу батька строком до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.07.2019 року у справі 643/1090/17, відповідно до якої надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені нею судові витрати по сплаті судового збору за вказану позовну вимогу в розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial