Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

До Орджонікідзевського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до КП «Харківські теплові мережі» «Про зобов`язання здійснити перерахунок вартості послуг з централізованого опалення та гарячої води». Позивач прохає: зобов`язати Відповідача здійснити перерахунок вартості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.05.2016 року по 01.11.2018року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вона зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] та здійснює оплату за комунальні послуги за дану квартиру. Позивач вважає, що її права, як споживача житлово- комунальних послуг із централізованого опалення та постачання гарячої води порушені відповідачем, оскільки у період з 01.05.2016 по 01.11.2018 року ціна (тариф) на ці послуги була значно завищена за рахунок включення до їхньої собівартості незаконної, економічно необґрунтованої і також завищеної ціни на природний газ. Вважала, що її як споживачу житлово-комунальних послуг із централізованого опалення та постачання гарячої води вказані послуги в період із 01.05.2016 року по 01.11.2018 року надавалися за вартістю, до складу яких входили витрати на придбання природного газу, за ціною, визнаною рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.03.2019 по справі № 826/9665/16, незаконною та економічно необґрунтованою. Ухвалою судді від 27 квітня 2020 відкрито провадження в справі Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, прохала задовольнити. Відповідач 19.05.2020 року у встановлений судом строк відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с. 69-72). Суд, дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Судом встановлено, що позивач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] та здійснює оплату за комунальні послуги. Договір між позивачем та відповідачем про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води відсутній. 27 липня 2019 року позивач звернувся до КП «ХТМ» з заявою про здійснення перерахунку сплачених сум за централізоване опалення квартири де він мешкає , і є споживачем комунальних послуг - централізованого опалення . Як вбачається з відповіді КП «ХТМ» від 14.08.2019 року позивача повідомлено , що для здійснення перерахунку послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води , необхідно встановлення уповноваженим органом тарифів на послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води з урахуванням судового рішення по справі №826/6965/16 та перерахунку вартості газу, придбаного КП «ХТМ» у НАК «Нафтогаз Україна» за ціною передбаченою постановою КМУ від 27.04.2016 року №315. Після прийняття відповідних нормативних актів та перерахунку вартості газу, будуть підстави для здійснення перерахунку вартості послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за період дії ціни на природний газ для виробників теплової енергії , встановленої Постановою КМУ від 27.04.2016 року №315. Відповідно до п. 5 ч. 1ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством. Судом враховується, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст.55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно із ч. 3ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частинами 1 та 2 ст. 32 «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Частиною 4 ст. 5 «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у в сферах енергетики та комунальних послуг, формує в межах своєї компетенції державну політику щодо встановлення цін на природний газ, тарифів на транспортування та постачання підприємствам і організаціям, які виробляють та надають житлово-комунальні послуги населенню. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, є державним колегіальним органом, що здійснює регулювання діяльності у сфері теплопостачання (крім діяльності суб`єктів господарювання, які здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні або поновлювані джерела енергії), централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів для об`єктів, які обслуговують населені пункти з чисельністю населення понад 100 тисяч осіб, та об`єктів з потужністю перероблення чи захоронення понад 50 тисяч тонн або 200 тисяч метрів кубічних побутових відходів на рік. Постановою НКРЕКП № 377 від 24.03.2016 року було затверджено Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води (далі - Порядок). Згідно з п. 1.2 Порядку, він застосовується під час установлення НКРЕКП тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій, а також для суб`єктів господарювання на суміжних ринках, зазначених у п. 1.1 цього розділу, та поширюється на таких суб`єктів під час розрахунку зазначених тарифів. Тарифом на надання послуг з централізованого опалення є вартість надання одиниці послуги з централізованого опалення відповідної якості, розрахована на основі економічно обґрунтованих планових витрат з урахуванням витрат на покриття витрат, планового прибутку, врахованого у тарифі на теплову енергію, які встановлюються НКРЕКП з урахуванням податку на додану вартість. Таким чином, ціна на паливно-енергетичні ресурси є складовою прямих матеріальних витрат, які включаються до складу планової виробничої собівартості, що входить до структури тарифу на послуги з централізованого опалення. Постановою Кабінету Міністрів України № 758 від 01.10.2015 року було затверджене Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період). Пунктом 5 цієї постанови визначено, що ця постанова діє з 01.10.2015 року по 01.04.2017 року. Згідно п. 3.4 цього Положення (у редакції станом на 31.03.2016 року), ним покладається, зокрема, обов`язок ПАТ «НАК «Нафтогаз України» постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії за цінами, на умовах та в порядку, що визначені п.п. 15-17 цього Положення. Так, п. 16, зокрема, визначено, що НАК Нафтогаз України постачає природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії з метою надання послуг з опалення за регульованою ціною (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до Податкового кодексу України), яка у період з 01.10.2015 року по 30.04.2016 року включно визначається для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення населенню для виробників теплової енергії, які безпосередньо приєднані до магістральних газопроводів, - в розмірі 1843,28 грн. за 1000 куб.м.; для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення для всіх інших виробників теплової енергії - 1770,74 грн. за 1000 куб.м. Постановою Кабінету Міністрів України № 315 від 27.04.2016 року до вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України № 758 внесено зміни. Так, п. 16 Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період) викладено у новій редакції, за змістом якої, зокрема, ПАТ «НАК «Нафтогаз України у період з 01.05.2016 року по 31.03.2017 року постачає природний газ виробникам теплової енергії за регульованою ціною з метою надання послуг з опалення населенню в розмірі 4942 грн. за 1000 куб.м. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.03.2019 року у справі № 826/9665/16,постанову Кабінету Міністрів України № 315 від 27.04.2016 року Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 року № 758визнано протиправною та нечинною з моменту її прийняття, а саме з 27.04.2016 року. Зазначене рішення Окружного адміністративного суду м. Києва набуло законної сили 08.07.2019 року після прийняття постанови Шостим апеляційним адміністративним судом від 08.07.2019 року про залишення рішення Окружного адміністративного суду м. Києва без змін. Постановою Кабінету Міністрів України № 187 від 22.03.2017 року затверджено Положення про покладення спеціальних обов`язків ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу. Ця постанова чинна у період з 01.04.2017 року по 01.11.2018 року (п. 3 постанови). Пунктом 3.4 зазначеного Положення визначено, зокрема, обов`язок ПАТ «НАК «Нафтогаз України» постачати природний газ на умовах та у порядку, що визначені цим Положенням виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для всіх категорій споживачів (фізичні або юридичні особи, які використовують теплову енергію на підставі договору). За змістом п. 12 Положення постачання природного газу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» виробникам теплової енергії здійснюється за цінами, визначеними відповідно до пункту 13 цього Положення. Згідно п. 13 Положення ПАТ «НАК «Нафтогаз України» з 01.04.2017 року здійснює продаж/постачання природного газу відповідно до пунктів 10-12 цього Положення для виробників теплової енергії в рамках виробництва теплової енергії з метою надання послуг з опалення населенню за ціною, що становить 4942 грн. за 1000 куб. метрів (без урахування податку на додану вартість, тарифів на транспортування та розподіл природного газу, які підлягають обов`язковій оплаті відповідно до умов договорів розподілу природного газу та величини торговельної надбавки (націнки) постачальника природного газу із спеціальними обов`язками, максимальний рівень якої визначений п. 14 цього Положення). Слід зазначити, що ця постанова Кабінету Міністрів не оскаржувалась, відомостей про її скасування немає, і вона була чинна у період з 01.04.2017 року по 01.11.2018 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду № 757/31606/15-ц викладено висновок, що в разі відміни судом акта, яким встановлені тарифи на житлово-комунальні послуги, за зверненням споживача їх виконавець (постачальник) повинен здійснити перерахунок, однак, станом на теперішній час постанови НКРЕКП, якими встановлені тарифи за період з 01.05.2016 року по 01.11.2018 року судом не скасовані. В той же час судом скасовано Постанову Кабінету Міністрів України № 315 від 27.04.2016 року, на виконання якої були підвищені тарифи на послугу з централізованого опалення шляхом внесення змін до постанови НКРЕКП, якою встановлені тарифи. Згідно із ст. 15 ЗУ «Про теплопостачання» державне регулювання у сфері теплопостачання здійснюється Кабінетом Міністрів України та Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП). Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень Кабінету Міністрів України належить затвердження порядку формування тарифів на комунальні послуги, що встановлюються органами місцевого самоврядування. Так, розрахунки тарифів на теплову енергію та послуги виконані з дотриманням вимог Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Відповідно до п. 21 вищевказаного порядку витрати на придбання палива формуються відповідно до діючих цін на паливно-енергетичні ресурси. Підтвердженням діючої ціни і підставою її застосування у розрахунку витрат на паливо є укладений договір з постачальником природного газу. Тому, перерахунок та затвердження нового тарифу на послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води можливе лише після укладення відповідного договору постачання природного газу з ПАТ «НАК «Нафтогаз України», який має враховувати зниження ціни на природний газ. Враховуючи вищевикладене, суб`єктами відносин відповідно до ЗУ «Про житлово-комунальні-послуги» та ЗУ «Про теплопостачання» виступають Кабінет Міністрів України, НКРЕКП, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та органи місцевого самоврядування, що унеможливлює прийняття відповідних рішень про перерахунок коштів кінцевим їх постачальником КП «Харківські теплові мережі», оскільки такий надає послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води виключно в межах затверджених тарифів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц). Суд зазначає, що вимога позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок вартості поставленого природного газу фактично спрямована на визнання юридичного факту (встановлення нової ціни на природний газ) та внесення змін до Договору у спосіб, не передбачений Цивільним кодексом України. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним, та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). Разом з тим, обраний позивачем спосіб захисту його прав не буде «ефективним» у контексті ст. 13 Конвенції через відсутність механізму відновлення, поновлення порушеного, на думку позивача, права. Враховуючи викладене вище, суд прийшов до висновку стосовно неналежності обраного позивачем способу захисту вимог щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок вартості поставленого природного газу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3ст. 13 ЦПК України). Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). З урахуванням викладеного вище, суд не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог [PERSON] , а тому в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до вимог стаття 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача. Оскільки позивача на підставіст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, суд вважає необхідним віднести їх за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed