Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23 липня 2018 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ради про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У поданому позові [PERSON] просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, що знаходиться за адресою: місто Дніпро, вул. Тихвінська, буд. 2. Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що вона є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: місто Дніпро, вул. Тихвінська, буд. 2., на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 1998 року (47/100 частини домоволодіння) та на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/14376/14-ц від 26 лютого 2015 року (53/100 частини домоволодіння). У 2009 році син позивача [PERSON] уклав шлюб з відповідачкою, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2014 року було розірвано. Від цього шлюбу син з відповідачкою мають двох малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] З грудня 2013 року [PERSON] не мешкає за адресою домоволодіння, оскільки протягом року до розірвання шлюбу, вона з [PERSON] мешкали разом на квартирі, яку наймали. На теперішній час місце мешкання [PERSON] позивачу не відоме. Тому позивач просить суд усунути їй перешкоди у реалізації права користування житловим приміщенням, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування домоволодінням, що знаходиться за адресою: місто Дніпро, вул. Тихвінська, буд. 2. Представник позивача через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог або закрити провадження у справі, оскільки жодних дій з боку [PERSON], з урахуванням законного зареєстрованого місця проживання разом з дітьми, націлених на створення будь-яких перешкод для позивачки щодо користування нею будинком не вчиняла, жодних прав позивача з боку [PERSON] не порушено, через що відсутній предмет спору і правові підстави для звернення до суду з зазначеним позовом і його задоволення. Від представника третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради до суду надійшли заяви з проханням проводити розгляд справи без його участі та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства. Згідно з приписами ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Як встановлено у ході розгляду справи [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 1998 року (47/100 частини домоволодіння) та на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/14376/14-ц від 26 лютого 2015 року (53/100 частини домоволодіння), належить домоволодіння, що знаходиться за адресою: місто Дніпро, вул. Тихвінська, буд. 2 (а.с. 11-12). Згідно із довідкою №6829 про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб від 31 липня 2018 року за адресою: місто Дніпро, вул. Тихвінська, буд. 2, зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.55). Проте відповідач за вказаною адресою не проживає. Факт відсутності відповідача за адресою реєстрації місця проживання підтверджується актами, складеними сусідами позивача (а.с. 710). Приписами ст.\~321\~ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1\~ст.317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК України та ст.\~150\~ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до\~ст.\~7\~Закону України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. \~Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Разом з цим, згідно з положеннями\~статті 391 Цивільного кодексу України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей\~383,\~391,\~405 Цивільного кодексу України\~та статей\~150,\~156\~у поєднанні зі\~статтею 64 Житлового кодексу Української РСР\~слід дійти висновку щоположення статей\~383,\~391 Цивільного кодексу України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення\~статей 405 ЦК України, статей\~150,\~156 Житлового кодексу Української РСР\~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 та Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року по справі №309/2477/16-ц. Отже будинок не перебував у власності відповідача, а факт того, що відповідач зареєстрована у спірному будинку, не є свідченням наявності у неї права користування спірним обєктом нерухомості. При цьому відповідачем не надано будь-яких доказів того, що вона була відсутня за місцем реєстрації понад один рік з поважних причин, наявності будь-яких домовленостей між нею та позивачем (власником будинку) щодо користування будинком. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний обєкт нерухомості, перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Таким чином, відповідач без поважних причин понад трьох років не проживає в домоволодінні, що розташоване за адресою місто Дніпро, вул. Тихвінська, буд. 2, де право власності належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 1998 року (47/100 частини домоволодіння) та на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/14376/14-ц від 26 лютого 2015 року (53/100 частини домоволодіння). З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратили право користування житловим приміщенням за указаною адресою, підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved