Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

До Приморського районного суду міста Одеси 12.02.2018 року надійшла позовна заява адвоката Позової Д.Д. в інтересах позивача [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - прокуратури Одеської області, Одеської місцевої прокуратури № 4 про відшкодування шкоди через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконне накладення арешту на майно. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.02.2010 року прокуратурою Одеської області порушено кримінальну справу № 051201000047 стосовно посадових осіб ПЗАТ «Євдокія» за фактом привласнення грошових коштів в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України. З метою забезпечення в майбутньому заявленого цивільного позову про відшкодування завданих злочинами збитків та з урахуванням того, що санкція ч. 5 ст. 191 КК України передбачає конфіскацію майна, постановами слідчого прокуратури Одеської області від 03.03.2011 року накладено арешт на майно [PERSON] , яка займала посаду голови правління-директора ПЗАТ «Євдокія». Постановою слідчого прокуратури Суворовського районну міста Одеси від 26.09.2011 року порушено кримінальну справу стосовно голови правління-директора ПЗАТ «Євдокія» [PERSON] за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, кримінальну справу об`єднано з кримінальною справою № 051201000047, яка порушена 18.02.2010 року стосовно посадових осіб ПЗАТ «Євдокія» за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України. Слідчим прокуратури Суворовського районну міста Одеси 27.09.2011 року [PERSON] пред`явлено обвинувачення у скоєні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України та обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. У подальшому слідчим прокуратури Суворовського районну міста Одеси 04.10.2011 року та 06.10.2011 року порушено кримінальні справи стосовно голови правління-директора ПЗАТ «Євдокія» [PERSON] за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України, кримінальні справи об`єднано з кримінальною справою № 051201000047. Слідчим прокуратури Суворовського району міста Одеси 06.10.2011 року [PERSON] пред`явлено остаточне обвинувачення у скоєні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України. Кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] у скоєні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України 14.10.2011 року надійшла до Суворовського районного суду міста Одеси з обвинувальним висновком для розгляду по суті. Під час судового розгляду кримінальної справи, постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 29.11.2011, за клопотанням прокуратури, [PERSON] замінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на взяття під варту. На час винесення постанови суду про заміну запобіжного заходу, [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у державній установі «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України». Під час знаходження [PERSON] під вартою її стан здоров`я погіршився, оскільки вона не мала можливості отримувати належну та вчасну медичну допомогу і догляд. В ході судового розгляду кримінальної справи, захисники [PERSON] багаторазово зверталися до суду з клопотаннями про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд, через поганий стан її здоров`я. Проте суд відмовляв у задоволенні клопотань без наведення належного, на думку позивача, обґрунтування збереження цього запобіжного заходу. Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 18.12.2012 року задоволено клопотання [PERSON] про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд, її було звільнено в залі суду. [PERSON] знаходилась під вартою 377 дні. Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 22.01.2014 року [PERSON] визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу 250000 грн., з позбавленням права займати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з розпорядженням, зберіганням, а також обліком товарно-матеріальних цінностей строком на 3 роки; за ч. 1 ст. 366 КК України [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності; за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України [PERSON] виправдано. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, а також заходи забезпечення цивільного позову у вигляді арешту майна залишено без змін до набрання вироком законної сили. Стягнуто з [PERSON] на корить ПАТ «Південний» збитки за цивільним позовом у розмірі 5392770 грн. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19.06.2015 року вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22.01.2014 року змінено та припинено кримінальну справу стосовно [PERSON] за ч. 2 ст. 364 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року. Через припинення кримінальної справи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року у задоволенні позову ПАТ «Південний» відмовлено, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано, а також скасовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту майна, в іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.03.2016 року ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19.06.2015 року змінено. Вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22.01.2014 року в частині засудження [PERSON] за ч. 2 ст. 364 КК України скасовано, а кримінальна справа в цій частині закрита на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року. Зважаючи на викладені обставини та глибину перенесених [PERSON] страждань, через незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України, незаконне взяття і тримання під вартою, накладення арешту на майно, позивач просить стягнути з державного бюджету 13000000 грн. завданої моральної шкоди. У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позову, через те, що Державною казначейською службою України не спричинена моральна шкода [PERSON] , оскільки відповідно до її позовної заяви саме в наслідок незаконних дії прокуратури Одеської області та Одеської місцевої прокуратури № 4 вона зазнала моральних страждань. Крім цього, відповідач вважає, що поряд з органом Казначейства повинен бути залучений у якості відповідача орган, який порушив права або охоронювані законом інтереси позивача, зокрема прокуратура Одеської області та Одеська місцева прокуратура № 4. Відповідач вважає, що сума моральної шкоди, яку просить стягнути позивач, в розмірі 13000000 грн. є необґрунтовано завищеною та невірно розрахованою. Також, відповідачем вказано, що у позивача відсутні правові підстави для стягнення з Державного бюджету України шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, оскільки дії таких органів наразі не визнані незаконними. У відповіді на відзив Державної казначейської служби України позивачем зазначено про безпідставність заперечень відповідача проти позову, оскільки відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода завдана, фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Водночас відповідно до додатку № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік саме Державна казначейська служба України виступає розпорядником коштів державного бюджету за відповідною програмою. Отже, належним відповідачем, на думку позивача, у справі є Державна казначейська служба України, а орган, який допустив завдав шкоду має бути відповідачем у справі, якщо це передбачено відповідним законом. Крім цього, згідно з ст. 1176 ЦК України та Законом України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» шкода відшкодовується не відповідним органом, а виключно державою Україна. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - прокуратура Одеської області у письмових поясненнях на позовну заяву просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] у повному обсязі у зв`язку з тим, що згідно з п. 3 Положення про застосування Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом виникає у випадку повної реабілітації. Оскільки позивача за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності через закінчення строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, [PERSON] не відноситься до осіб, яких судом реабілітовано у повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Одеська місцева прокуратура № 4 також просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] з аналогічних підстав. Також, третя особа зазначила, що при розрахунку суми моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду необхідно керуватися п. 3 Розділу ІІ Перехідних положень Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо розміру мінімальної заробітної плати у розмірі 1600,00 грн. У відповіді позивача на пояснення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - прокуратури Одеської області та Одеської місцевої прокуратури № 4 вказано на їх необґрунтованість, оскільки рішенням суду встановлено факти незаконного притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України. Отже, на думку позивача, [PERSON] має право на відшкодування шкоди на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно з запереченнями третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - прокуратури Одеської області на відповідь позивача зазначено, що оскільки [PERSON] за ч. 1 ст. 366 КК України звільнено від кримінальної відповідальності через закінчення строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, а за ч. 4 ст. 190, ч. 2. ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України реабілітовано, вона не є особою, яку судом реабілітовано у повному обсязі. Таким чином, відповідно до положень п. 3 Положення про застосування Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, вона не має право на відшкодування шкоди. У судове засідання з`явився позивач та його представник, які підтримали позовну заяву у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представники третьої особи - прокуратури Одеської області в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав викладених в заявах по суті справи. Представники третьої особи - Одеської місцевої прокуратури №4 у судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою слідчого в особливо важливих справах прокуратури Одеської області від 18.02.2010 року порушено кримінальну справу №051201000047 стосовно посадових осіб ПЗАТ «Євдокія» за фактом привласнення грошових коштів в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України. Кримінальну справу за ч. 5 ст. 191 КК України порушено за фактом привласнення посадовими особами ПЗАТ «Євдокія» у квітні-вересні 2008 року грошових коштів ТОВ «Група Ікона» у сумі 3722097,92 грн., які ТОВ «Група Ікона» отримало від АК «Південний». За ч. 2 ст. 364 КК України кримінальну справу порушено за фактом реалізації, упродовж квітня 2008 року - грудня 2009 року, посадовими особами ПЗАТ «Євдокія» заставного майна заставодержателя АК «Південний» на суму 2063831,51 грн. (а.с. 55-58, т. 2). Постановами слідчого в особливо важливих справах прокуратури Одеської області від 03.03.2011 року накладено арешт на майно [PERSON] , зокрема: на квартиру [ADDRESS] та 60 % акцій ПЗАТ «Євдокія» та грошові кошти в сумі 162915,79 грн., які знаходилися на депозитному рахунку Першого Приморського відділу державної виконавчої служби України. Арешт на майно [PERSON] накладено, оскільки вона займала посаду голови правління-директора ПЗАТ «Євдокія», з метою забезпечення в майбутньому заявленого цивільного позову про відшкодування завданих злочинами збитків та з урахуванням того, що санкція ч. 5 ст. 191 КК України передбачає конфіскацію майна (а.с. 59-64, т. 2). Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 26.09.2011 року порушено кримінальну справу стосовно голови правління-директора ПЗАТ «Євдокія» [PERSON] за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, кримінальну справу об`єднано з кримінальною справою № 051201000047, яка порушена 18.02.2010 року стосовно посадових осіб ПЗАТ «Євдокія» за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України. Кримінальну справу порушено стосовно [PERSON] за ч. 2 ст. 364 КК України за фактом не перерахування упродовж жовтня 2007 року - лютого 2009 року до бюджету податку з доходів фізичних осіб на суму 63400,50 грн. За ч. 1 ст. 366 КК України кримінальну справу порушено за фактом видачі 01.03.2007 року, 19.09.2007 року, 17.01.2007 року, 11.12.2007 року довідок про заробітну плату фізичним особам з метою отримання кредитних коштів. (а.с. 80-84, т. 2). Постановою старшого слідчого прокуратури міста Одеси від 27.09.2011 року [PERSON] пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України (а.с. 85-91, 99, т. 2). Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 27.09.2011 року [PERSON] обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 92-98, т. 2). Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 04.11.2011 року кримінальну справу, яка порушена 18.02.2010 року стосовно посадових осіб ПЗАТ «Євдокія» за фактом привласнення грошових коштів в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року (а.с. 101-104, т. 2). Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 04.11.2011 року порушено кримінальні справи стосовно голови правління-директора ПЗАТ «Євдокія» [PERSON] за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190 КК України. Кримінальну справу порушено за фактом заволодіння у квітні-вересні 2008 року грошових коштів ТОВ «Група Ікона» та АБ «Південний» на загальну суму 5586770 грн. (а.с. 105-106, т. 2). Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 06.10.2011 року стосовно [PERSON] порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України. Кримінальну справу порушено за фактом легалізації (відмивання), в період з 07.10.2008 року по 20.08.2009 року, незаконно отриманих грошових коштів в сумі 2063831 грн. (а.с. 107-109, т. 2). Кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України 14.10.2011 року надійшла до Суворовського районного суду міста Одеси для розгляду по суті (а.с. 110, т. 2). Постановою Суворовського районного суд міста Одеси від 29.11.2011 року замінено міру запобіжного заходу, обрану стосовно [PERSON] , з підписки про невиїзд на тримання під вартою. Постанова суду обґрунтована тим, що [PERSON] обвинувачується у скоєні тяжких злочинів та систематично не з`являється у судові засідання без поважних причин (а.с. 112, т. 2). Відповідно до медичного висновку державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» від 29.11.2011 року, листа державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» від 24.07.2017 року, виписного епікризу по історії хвороби № 545786, протоколу дослідження № 5756 від 02.12.2011 року, медичної карти № 545786 від 29.11.2011 року, [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в установі з 29.11.2011 року по 08.12.2011 року (а.с. 113-129, т. 2). На підставі постанови Суворовського районного суд міста Одеси від 29.11.2011 року, [PERSON] 08.12.2011 року затримано в приміщенні державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» (а.с. 131-132, т. 2). Відповідно до листа Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області від 13.12.2011 року № 31/3-вх. 2403 та актів Одеського слідчого ізолятора ДДУВП України в Одеській області, 09.12.2011 року та 12.12.2011 року відмовлено в прийомі [PERSON] до слідчого ізолятора через поганий стан її здоров`я (а.с. 135-137, т. 2). Одеський слідчий ізолятор ДДУВП України в Одеській області 22.12.2011 року повідомив Суворовський районний сум міста Одеси про те, що з 21.12.2011 року [PERSON] утримується у слідчому ізоляторі (а.с. 138, т. 2). Начальник Одеського слідчого ізолятору ДДУВП України в Одеській області 22.01.2012 року, 06.03.2012 року, 22.05.2012 року, 20.06.2012 року, 09.07.2012 року, 05.09.2012 року звертався до Суворовського районного суду міста Одеси з метою вирішення питання судом щодо прискорення розгляду кримінальної справи стосовно [PERSON] або заміни обраного їй запобіжного заходу, через поганий стан її здоров`я та необхідність лікування в спеціалізованій установі поза межами слідчого ізолятору (а.с. 146-152, т. 2). Постановами Суворовського районного суду міста Одеси від 16.02.2012 року, 29.03.2012 року, 16.05.2012 року, 05.06.2012 року, 25.07.2012 року, 12.09.2012 року відмовлено у задоволенні клопотань захисника про заміну міри обраного запобіжного заходу [PERSON] . Постанови суду мотивовано тим, що обраний стосовно підсудної запобіжний захід - тримання під вартою не суперечить чинному кримінально-процесуальному законодавству, обставини щодо неможливості перебування підсудної у слідчому ізоляторі не встановлені та міра запобіжного заходу відповідає тяжкості та кількості епізодів пред`явленого обвинувачення (а.с. 175-180, т. 2). Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 18.12.2012 року задоволено клопотання [PERSON] про заміну міри запобіжного заходу, її звільнено з під варти в залі суду. Суд врахував листи Одеського слідчого ізолятору ДДУВП України в Одеській області про поганий стан її здоров`я, неможливість лікування в умовах слідчого ізолятора та дослідження судом значної частини доказів по кримінальній справі (а.с. 181, т. 2). Таким чином, [PERSON] перебувала під вартою з 08.12.2011 року по 18.12.2012 року, тобто 377 днів. Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 22.01.2014 року [PERSON] визнано винною у скоєні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу 250000 грн., з позбавленням права займати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з розпорядженням, зберіганням, а також обліком товарно-матеріальних цінностей строком на 3 роки; за ч. 1 ст. 366 КК України [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності; за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України [PERSON] виправдано. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, а також заходи забезпечення цивільного позову у вигляді арешту майна залишено без змін до набрання вироком законної сили. Стягнуто з [PERSON] на корить ПАТ «Південний» збитки за цивільним позовом у розмірі 5392770 грн. (а.с. 182-205, т. 2). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19.06.2015 року вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22.01.2014 року змінено та припинено кримінальну справу за ч. 2 ст. 364 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року, через відсутність в діях [PERSON] складу злочину (а.с. 206-223, т. 2). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.03.2016 року ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19.06.2015 року змінено. Вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22.01.2014 року в частині засудження [PERSON] за ч. 2 ст. 364 КК України скасовано, а кримінальна справа в цій частині закрита на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року (а.с. 224-228, т. 2). На підставі ч. 1 ст. 77 ЦПК України, суд, не приймає до уваги постанову слідчого в особливо важливих справ прокуратури Одеської області від 03.03.2011 року про арешт нежитлових будівель, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , оскільки вона є неналежним доказом у справі. Зазначене нерухоме майно належало на праві власності юридичній особі - ПЗАТ «Євдокія», а предметом доказування у справі є факт завдання моральної шкоди фізичній особі, через незаконні дії органів досудового слідства, прокуратури та суду (а.с. 41-54, 65-66, т.2). Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешті чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно з статтею 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до пунктів 3, 4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Отже, право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону виникає у особи у випадку повної реабілітації. Як встановлено судом, [PERSON] вироком суду за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 209 КК України виправдано, у межах цієї ж кримінальної справи звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав. Враховуючи наведене, відсутні підстави для відшкодування шкоди на користь позивача згідно з Законом України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки у останнього не виникло право на відшкодування шкоди у зв`язку із відсутністю фактів незаконного засудження або тримання під вартою. Доводи позивача про те, що вироком суду його було визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 209 КК України, а тому у нього виникло право на відшкодування шкоди є необґрунтованими, оскільки факт непідтвердження в суді однієї із кваліфікуючих ознак злочину, чи певного епізоду злочинної діяльності не свідчить про незаконність притягнення особи до кримінальної відповідальності та не тягне за собою права на відшкодування шкоди в порядку статті 1176 ЦК України та Закону, оскільки, будучи фактично притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, без застосування судом покарання, у зв`язку зі спливом строків давності, позивач не був повністю реабілітований. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до частини першої статті 8 ЦПК України 2004 року суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року (далі - Конвенція), кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Також пунктом 3 статті 5 Конвенції встановлено, що кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Згідно з пунктом 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «c» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним. Пункт 5 статті 5 Конвенції гарантує, що кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. При цьому згідно з практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) дотримання пункту 5 статті 5 Конвенції забезпечується тоді, коли існує можливість вимагати відшкодування шкоди, заподіяної позбавленням свободи за умов, які суперечили пунктам 1, 2, 3 і 4 цієї статті. У справі «Мироненко і Мартенко проти України» ЄСПЛ вказав, що право на відшкодування, закріплене в пункті 5 статті 5 Конвенції, виникає після того, як національний орган або суд виявив порушення одного з попередніх пунктів цієї статті. Відповідно до ч. 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Позивач, вимагаючи компенсацію за позбавлення його свободи, в межах цієї або іншої судової справи не надав докази, які б свідчили про незаконність такого обмеження волі. Так, в матеріалах справи є дані про те, що 29.11.2011 року замінено міру запобіжного заходу обрану стосовно [PERSON] з підписки про невиїзд на тримання під вартою. Постанова суду обґрунтована тим, що [PERSON] обвинувачується у скоєні тяжких злочинів та систематично не з`являється у судові засідання без поважних причин. При цьому у справі немає даних про те, що суд, санкціонуючи тримання під вартою позивача, вказав на незаконність такого обмеження волі або порушення процедури затримання. Також відсутні докази, що судом встановлено його незаконність, напроти постанови суду, якими захиснику відмовлялось у задоволенні клопотань про заміну міри обраного запобіжного заходу [PERSON] , мотивовано тим, що обраний стосовно підсудної запобіжний захід - тримання під вартою не суперечить чинному кримінально-процесуальному законодавству, обставини щодо неможливості перебування підсудної у слідчому ізоляторі не встановлені та міра запобіжного заходу відповідає тяжкості та кількості епізодів пред`явленого обвинувачення. В свою чергу, питання законності взяття та тримання його під вартою, позивач поставив у справі, яка розглядається, та наполягав на тому, що [PERSON] реабілітована судом за скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів(ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 209 КК України), за які законодавством можливо було застосувати заходи кримінально-правового примусу у вигляді арешту майна, затримання, міри запобіжного заходи у вигляді взяття під варту, при цьому [PERSON] перебувала під слідством і судом більше 4 років, тривалий час хворіла та перебувала на стаціонарному лікуванні, у тому числі під час знаходження під вартою. Суд враховує, що часткове виправдання особи, але визнання її винною за іншими інкримінованими кримінальними правопорушеннями, не свідчить про незаконність дій органів досудового слідства у цілому, а звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, не може бути підставою для висновку про незаконний характер дій органів досудового слідства. В свою чергу, на думку суду, стосовно позивача було допущено порушення пункту 3 ст. 5 та пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що відповідно до закону дає позивачеві право на відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 155 КПК України 1960 року в редакції чинній на час обрання [PERSON] міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, зазначений запобіжний захід застосовувався в справах про злочини, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі. Таким чином, обвинувачення [PERSON] за ч. 1 ст. 366 КК України не могло бути підставою для її затримання, оскільки статтею 106 КПК України 1960 року затримання можливо у разі підозри особи у вчиненні злочину, за який може бути призначено показання у вигляді позбавлення волі. Згідно з положеннями ст. ст. 125, 126 КПК України 1960 року арешт майна проводився з метою забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Водночас, санкція ч. 1 ст. 366 КК України не передбачала покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та/або конфіскації майна. [PERSON] реабілітована судом за скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів(ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 209 КК України), за які законодавством можливо було застосувати заходи кримінально-правового примусу у вигляді арешту майна, затримання, міри запобіжного заходи у вигляді взяття під варту. [PERSON] перебувала під слідством і судом з 03.03.2011 року до 19.06.2015 року, тобто 4 роки 3 місяці та 16 днів, у тому числі 377 дні перебувала під вартою, тривалий час позивач хворіла та перебувала на стаціонарному лікуванні, у тому числі під час знаходження під вартою, що підтверджується матеріалами справи. Вищезазначене дає підстави зробити висновок про непропорційнійсть та невідповідність кінцевого судового рішення у кримінальній справі і 377-днівного строку перебування під вартою [PERSON] в якості підозрюваного та обвинуваченого. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що [PERSON] реабілітована судом за скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів(ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 209 КК України), за які законодавством можливо було застосувати заходи кримінально-правового примусу у вигляді арешту майна, затримання, міри запобіжного заходи у вигляді взяття під варту, але при цьому вона перебувала під вартою більше року, а під слідством і судом більше 4 років, що беззаперечно є порушує принцип розгляду справи упродовж розумного строку. Крім того, під час знаходження під вартою погіршився стан здоров`я позивача, що підтверджуєтся матеріалами справи, зокрема листамиОдеського слідчого ізолятору ДДУВП України в Одеській області. Приймаючи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд вважає, що під час кримінального переслідування [PERSON] мало місце невиконання Державою пункту 3 ст. 5 та пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що дає право позивачці на відшкодування моральної шкоди у розмірі 150000,00 гривень. Також суд враховує, що аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 161/10842/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 зроблено висновок, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади». Враховуючи викладене, суд вважає безпідставними заперечення відповідача, що позов заявлено до неналежного відповідача та викладає резолютивну частину рішення щодо відшкодування шкоди за рахунок державного бюджету з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 19 червня 2018 року по справі № 910/23967/16. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial