Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

До Золочівського районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] , подана представником позивача адвокатом Перепелиця О.В., в якій він просить суд здійснити тлумачення заповіту складеного [PERSON] 25.07.2005 року, посвідченого секретарем Писарівської сільської ради Золочівського району, Харківської області за реєстровим номером 133, що волевиявленням [PERSON] , яке викладене у змісті заповіту, як земельна частка (пай), що знаходиться на території Писарівської сільської ради, дійсно є земельна ділянка № [NUMBER] , кадастровий номер 6322685000:02:002:0306, площею 4,9610 га, яка розташована на території Писарівської сільської ради Богодухівського району Харківської області. Під час вирішення питання про відкриття провадження представник позивача адвокат Перепелиця О.В. просив вирішити питання про витребування додаткових доказів по справі, а саме просив витребувати із Сьомої Харківської державної нотаріальної контори та із Золочівської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії матеріалів спадкових справи заведених після [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги мотивувала тим, що він проживав зі своєю матір`ю. 25 липня 2005 року [PERSON] , його рідний дід, на випадок своєї смерті зробив розпорядження, відповідно до якого будинок та надвірні будівлі заповідав в рівних долях своїм донькам - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Земельну частку (пай), що знаходиться на території Писарівської сільської ради , майновий пай, що знаходиться в СВК ім. Фрунзе заповідав його матері [PERSON] . Вказаний заповіт посвідчений секретарем Писарівської сільської ради М.П. Різниченко, зареєстровано в реєстрі за № 133. Мати разом з сестрами спадщину прийняла, але не встигла оформити.15.01.2015 йому було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавці на підставі того, що [PERSON] , яка прийняла спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] , в якому не визначено те спадкове майно, на яке претендує спадкоємець. В даний час позивач змушений звернутися до суду, оскільки його право не визнається і вона не може розпорядитися своєю власністю. В судове засідання 19.07.2021 позивач та його представник не з`явилися, завчасно через канцелярію суду подали письмову заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позовну заяву задовольнити з наведених мотивів, розгляд вказаної справи просили проводити за їх відсутності. В судове засідання відповідачі [PERSON] [PERSON] та представник Золочівської селищної ради також не з`явилися, завчасно до канцелярії суду подали письмові заяви, в якій просили розгляд справи здійснювати за їх відсутності, не заперечували проти задоволення позовних вимог. У зв`язку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, встановив наступні факти та правовідносини. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. [INFO] у родині [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Писарівською сільською радою Богодухівського району 28.09.1963 року, актовий запис № 46. (а.с. 14) 12 серпня 1989 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області, актовий запис № 13, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу зазначено - [PERSON] . (а.с. 63) У родині [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Палацом новонароджених м. Харкова 11.10.1990 року, актовий запис № 5769. (а.с. 11) На підставі розпорядження Золочівської райдержадміністрації ради народних депутатів від 11 грудня 2002 року № 331, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 4,9610 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Писарівської сільської ради. Землю передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що видано державний акт серії Р2 № 774648 від 03.01.2003, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 164. Ділянка № [NUMBER] , кадастровий номер 6322685000:02:002:0306. [INFO] у віці 78 років померла [PERSON] , про що 10 серпня 2009 року Писарівською сільською радою Золочівського району Харківської області складено актовий запис № 38 та видано відповідне свідоцтво про смерть серії [NUMBER] .(а.с. 16) 25 липня 2005 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, відповідно до якого будинок та надвірні будівлі заповідав в рівних долях [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Земельну частку (пай), що знаходиться на території Писарівської сільської ради , майновий пай, що знаходиться в СВК ім. Фрунзе заповідав [PERSON] . Вказаний заповіт посвідчений секретарем Писарівської сільської ради М.П. Різниченко, зареєстровано в реєстрі за № 133. (а.с.18) [INFO] у віці 73 років помер [PERSON] , про що 02 березня 2012 року Писарівською сільською радою Золочівського району Харківської області області складено актовий запис № 10 та видано відповідне свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . (а.с.15) Після смерті [PERSON] спадщину прийняли його доньки- [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Була заведена спадкова справа № 231/2012, що підтверджується витягом про реєстрації в Спадковому реєстрі № 31233274 від 01.08.2012. (а.с. 17) [INFO] у віці 48 років померла [PERSON] , про що 12 серпня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції складено актовий запис № 10648 та видано відповідне свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . (а.с.9) 11.01.2013 була заведена спадкова справа № 17/2013 після смерті [PERSON] . Спадкова справа була заведена на підставі заяви чоловіку померлої [PERSON] , про відмову від прийняття спадщини на користь сина [PERSON] , який на день її смерті і був зареєстрований з нею за однією адресою, спадщину прийняв фактично. 15.01.2015 [PERSON] було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавці на підставі того, що [PERSON] , яка прийняла спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] , в якому не визначено те спадкове майно, на яке претендує спадкоємець.. (а.с. 21 ) Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Згідно зі статтею 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України. Оскільки у даній справі є спір щодо тлумачення заповіту, то відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснює суд. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту. Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене, тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Відповідно до статей 177, 181, 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Право власності на земельні ділянки як нерухому річ підлягає державній реєстрації. Згідно зі статтями 11, 328 ЦК України, статті 81 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 01 січня 2006 року) право власності на земельну ділянку громадяни набувають на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) тощо. Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України (в редакції Закону України від 01 січня 2006 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Таким чином, право власності на земельну ділянку виникає на підставі правопороджуючих фактів (правочинів, адміністративних актів тощо), а посвідчується таке право державними актами. Як наслідок, до спадщини входять не документи, що посвідчують право, зокрема державні акти про право власності на земельну ділянку, а права на саму земельну ділянку як об`єкт цивільних прав. Відсутність у заповіті прямого посилання на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не відміняє дійсної волі заповідача щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті [PERSON] успадкує земельну ділянку, яка була виділена [PERSON] в натурі (на місцевості) із належних йому земельних часток (паїв), тобто земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За своїм змістом намір (волевиявлення) спадкодавця був спрямований на те, щоб залишити своїй доньці [PERSON] у спадок земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на яку у заповідача на момент складання заповіту було право, посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку . За таких обставин, суд вважає, що слід розтлумачити зміст заповіту, складеного заповідачем [PERSON] 25.07.2005 року на користь [PERSON] , як такий, що містить особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким [PERSON] заповів [PERSON] , 1963 року народження, що мешкає [ADDRESS] , земельну ділянку площею 4,9610 га, кадастровий номер 6322685000:02:002:0306, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р2 № 774648 від 03 січня 2003 року.

Outcome: approved