Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошову суму у розмірі 246 760 грн. 00 коп. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 05.04.2012 року між ним і [PERSON] укладено попередній договір, який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим А.В. і зареєстровано в реєстрі за № 384, згідно з яким сторони зобов`язалися у майбутньому до 01.05.2012 року укласти і нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за яким [PERSON] буде продавцем, а [PERSON] - покупцем майна. Відповідно до п.п. 3 і 4 зазначеного вище попереднього договору, істотною умовою договору є ціна - 160 000 грн. 00 коп., передача грошей здійснюється до укладення основного договору, факт отримання грошей буде підтверджений відповідними розписками. На виконання вказаних пунктів договору [PERSON] було передано [PERSON] грошові кошти у розмірі 160 000 грн. 00 коп., що підтверджується відповідною розпискою від 06.04.2012 року. Тобто, позивачем фактично було сплачено аванс за придбання у майбутньому квартири на підставі договору купівлі-продажу, який сторони мали намір укласти. Пунктом 6.1 попереднього договору встановлено, що зобов`язання сторін припиняються, якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про укладення основного договору. Жодна із сторін такої пропозиції другій стороні не направила, а основний договір не був укладений протягом строку, встановленого в п. 1 попереднього договору (до 01.05.2012 року). Отже, у [PERSON] з 01.05.2012 року виникло зобов`язання щодо повернення [PERSON] грошової суми у розмірі 160 000 грн. 00 коп. У зв`язку з викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошову суму з урахуванням індексу інфляції за час прострочення (2013 рік, 2014 рік і за січень, лютий, березень 2015 року) у розмірі 231 360 грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 14 400 грн. 00 коп. за період з 01.05.2012 року по 01.05.2015 року, а разом грошову суму у розмірі 246 760 грн. 00 коп. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно і належним чином, представник позивача надав суду заяву, в якій просив суд розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзиву чи будь-яких інших заяв та клопотань до суду не надавав. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У матеріалах справи містяться письмові пояснення представника відповідача [PERSON] , згідно з якими укладений стронами попередній договір є удаваним правочином і фактично приховує інший правочин, а саме: договір позики з таким видом забезпечення зобов`язання як порука, відповідно до якого [PERSON] є позикодавцем, [PERSON] - позичальником, [PERSON] - поручителем. [PERSON] коштів не отримував, хоча і написав відповідну розписку. Фактично суму коштів виплачену позивачем отримав [PERSON] . Так, у березні 2012 року до відповідача підійшов партнер по бізнесу [PERSON] і запропонував йому стати його поручителем перед [PERSON] і передати йому квартиру в заставу під його кредит, на що [PERSON] погодився. Для укладення договору застави необхідно було отримати згоду дружини відповідача, оскільки квартира була придбана у шлюбі, однак остання категорично відмовилася. Тому вони уклали попередній договір, на що така згода потрібна не була. Крім того, до правовідносин, що виникли між сторонами при підписанні попереднього договору від 05.04.2012 року не можуть застосовуватис норми права, що регулюють питання завдатку. Не зрозуміло з припиненням якого саме зобов`язання позивач повязує необхідність повернення завдатку. Відповідно до попереднього договору від 05.04.2012 року, якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про укладення основного договору, зобов`язання сторін просто припиняються без жодних фінансових наслідків. Також договір не містить дати, до якої відповідач був би зобов`язаний повернути кошти. Позивач жодного разу не пред`явив відповідачу вимоги щодо виплати коштів, отриманих на підставі попереднього договору, тому застосовувати наслідки, передбачені ст. 625 ЦК України, не можливо. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, доходить наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 05.04.2012 року між [PERSON] (сторона 2) і [PERSON] (сторона 1) укладено попередній договір (а.с. 4), який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим А.В. і зареєстровано в реєстрі за № 384, згідно з яким сторони зобов`язалися у майбутньому до 01.05.2012 року укласти і нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за яким [PERSON] буде продавцем, а [PERSON] - покупцем майна. Відповідно до п. 3 попереднього договору від 05.04.2012 року однією із істотних умов основного договору є ціна - 160 000 грн. 00 коп. Згідно з п. 4 попереднього договору від 05.04.2012 року передача грошей стороною 2 стороні 1 здійснюється до укладення основного договору. Факт отримання грошей буде підтверджений відповідними розписками, що видаються стороною 1. На підставі п.п. 5.2, 5.3 попереднього договору від 05.04.2012 року, якщо у термін до 01.05.2012 року сторона 2 відмовляється від укладення основного договору купівлі-продажу, гроші, сплачені стороною 2 згідно з цим договором, залишаються у власності сторони 1 без будь-якої компенсації. Якщо у термін до 01.05.2012 року сторона 1 відмовляється від укладення основного договору купівлі-продажу, сторона 2 має право вимагати в судовому порядку визнання права власності на відчужувану квартиру при умові сплати повної ціни квартири, а у випадку сплати грошових коштів у сумі, меншій за ціну квартири, передбаченої в п.3 цього договору, сторона 1 повертає суму попередньої оплати стороні 2 та сплачує неустойку у сумі, що дорівнює отриманої попередньої оплати за цим договором. Пунктом 6.1 попереднього договору від 05.04.2012 року встановлено, що зобов`язання сторін припиняються, якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про укладення основного договору. Відповідно до п. 6.2 попереднього договору від 05.04.2012 року сторони мають право відмовитися від цього попереднього договору шляхом укладання договору про розірвання. У випадку розірвання договору сторона 1 має повернути всі отримані згідно з договором гроші. На виконання вказаних пунктів попереднього договору від 05.04.2012 року [PERSON] було передано [PERSON] грошові кошти у розмірі 160 000 грн. 00 коп., що підтверджується відповідною власноручно написаною [PERSON] розпискою від 06.04.2012 року, в якій зазначено, що останній отримав від [PERSON] 160 000 грн. 00 коп. в рахунок платежів за попереднім договором (а.с. 5). Основний договір купівлі-продажу квартири у встановлені попереднім договором строки укладений не був. Правовідносини сторін випливають з укладеного між ними попереднього договору, правовим наслідком якого є укладення основного договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Згідно з частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума у загальному розмірі 160 000 грн. 00 коп. є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12. Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 754/9154/16-ц. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання. Тобто, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. З огляду на викладене, встановивши, що у передбачений попереднім договором строк сторони не уклали договору купівлі-продажу квартири, суд дійшов висновку про те, що платіж, переданий [PERSON] за попереднім договором, є авансом та підлягає поверненню власникові в розмірі 160 000 грн. 00 коп. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач надав грошові кошти іншій особі, а не відповідачу. При цьому, саме відповідачем була власноручно написана розписка про отримання грошових коштів. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц (провадження № 61-22875св19) зазначено, що дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦКУкраїни. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, правовідносини, які склалися між сторонами, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності. Оскільки свій обов`язок повернути аванс позивачу відповідач не виконав, тому суд стягує з останнього 3 % річних від простроченої суми і нарахувані інфляційні втрати на суму боргу. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд доходить висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved