Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Київської міської ради, 3-я особа [PERSON] про визначення додаткового строку на прийняття спадщини. Вимоги позиву обґрунтовані тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Після смерті батька залишилась спадщина у вигляді трикімнатної квартири, загальною площею 63,39 кв.м., яка розташована у [ADDRESS] . Для отримання спадщини позивач не змогла у встановлений строк звернутись із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, оскільки сильно захворіла її малолітня дитина. Для лікування дитини позивач брала гроші в борг. Крім цього, після смерті батька позивач залишилась проживати в його квартирі і проживає там разом зі своєю сім`єю станом на сьогоднішній день. Квартиру повністю утримує [PERSON] . Остання сплачує всі комунальні платежі, намагається погашати заборгованість по комунальним платежам, про що зберігає відповідні квитанції, але грошові кошти за комунальні послуги позивач вносить на особистий рахунок, який оформлений на покійного батька, оскільки без правовстановлюючих документів на квартиру вона не можу переоформити особові рахунки на своє ім`я. Наприкінці 2018 року позивач звернулась до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини, проте в нотаріальній конторі їй повідомили про те, що строк для прийняття спадщини пропущений. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі, наполягала на її задоволені з підстав викладених у позовній заяві. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року у вказаній справі було відкрито провадження, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року клопотання позивача [PERSON] про витребування копії спадкової справи після смерті [PERSON] було задоволено. Протокольною ухвалою від 26 червня 2019 року було замінено неналежного відповідача на належного - [PERSON] . Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 05 грудня 2019 року [PERSON] було подано відзив на позовну заяву в якому відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та зазначив наступне. Щодо обґрунтування поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини у зв`язку із хворобою дитини та боргів на її лікування, то матеріали справи не містять відповідних доказів. Також не підтверджені належними та допустимими доказами твердження позивачки, що вона проживала разом зі спадкодавцем. Наданий акт не може бути належним доказом. Крім того, з витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 15 грудня 2016 року позивач не була зареєстрована. Позивачка не проживала на момент смерті зі спадкодавцем. Не свідкувалась з батьком, не проживала у вказаній квартирі, не цікавилась життям батька, оскільки батьки позивачки були розлучені, та батько позивача був позбавлений батьківських прав відносно своєї доньки [PERSON] . Протокольною ухвалою від 09 грудня 2019 року було замінено відповідача [PERSON] на належного - Київську міську раду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року закінчено підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою від 17 лютого 2020 року в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено [PERSON] 17 лютого 2020 року клопотання позивача про виклик свідків було задоволено. Суд, заслухавши думку позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. З пояснень та матеріалів справи вбачається, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (актовий запис №1486) (а.с.10). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне йому майно. Позивач [PERSON] є донькою померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.7). 11 квітня 2019 року позивачем [PERSON] до Десятої Київської державної нотаріальної контори подано заяву, згідно якої спадщину після смерті свого батька позивач приймає та просить видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.29). Постановою державного нотаріуса Десятої Київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В. від 11 квітня 2019 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] її батька [PERSON] , у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини (а.с. 143). Як убачається з матеріалів спадкової справи №241/2017, відкритої щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.50-143), 26 червня 2017 рідним братом померлого [PERSON] - [PERSON] , було подано заяву про прийняття спадщини, однак відповідно до постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 червня 2017 року останньому було відмовлено у зв`язку із пропущенням шестимісячного строку. З витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва зв адресою: [ADDRESS] станом на 15 грудня 2016 року були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.100) За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З наданого акту від 21 лютого 2019 року вбачається, що позивач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проживає з 2005 року по теперішній час. Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. На обґрунтування поважності пропущеного строку позивач зазначає, що на час відкриття спадщини вона проживала разом зі своїм батьком, однак була зареєстрована за іншою адресою та вважала, що автоматично прийняла спадщину у зв`язку із сумісним проживанням зі спадкодавцем. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Покази свідків на підставі ст.76 ЦПК України є доказами по справі, на підставі яких встановлюються наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.78 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 2007 року по день смерті проживала з померлим цивільним шлюбом, який помер в неї на руках. Також зазначила, що позивач на момент смерті свого батька [PERSON] проживала в одній квартирі разом з нею та померлим. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою з 1972 року. Позивач разом з батьками проживала з самого народження. Також позивач, разом зі своєю сім`єю проживала ще до смерті свого батька в даній квартирі та залишися проживати в ній вже після смерті [PERSON] . Крім того, зазначила, що знає третю особу - [PERSON] , але не бачила. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою та проживає по [ADDRESS] . Також знає [PERSON] , але він не проживав в сусідній квартирі. Щодо позивача пояснила, що остання постійно проживає в квартирі 14-15 років. На момент смерті батька проживала разом з ним. Свідок [PERSON] пояснив, що позивач є донькою його покійного друга [PERSON] . З третьою особою не перебуває в будь яких відносинах. Померлий завжди казав, що квартира залишиться позивачу та її дочці. За життя спадкодавця, в квартирі проживали разом. На момент смерті позивач проживала в квартирі разом зі своїм батьком. Відповідно до положень частин 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд приймає до уваги покази свідків, які підтвердили, що позивач зі своїм батьком проживали однією сім`єю за адресою [ADDRESS] , оскільки у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини є обґрунтованими, оскільки спадщина після смерті [PERSON] у визначені законом строки ніким не прийнята, пропущений позивачем строк для прийняття спадщини пропущений з поважних причин. Враховуючи наведене та

Outcome: approved