Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшов зазначений вище позов, який позивач мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON], її колишній чоловік та батько двох дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Зазначає, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] та 1/2 частини земельної ділянки у Київській області пл. 0,1288 га. Вказує, що в установлений законом строк звернулася в інтересах своїх дітей до П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. На підставі заяви було відкрито спадкову справу щодо майна померлого. Зауважує, що під час розгляду цивільної справи Деснянським районним судом м. Києва у 2014 р. з'ясувалося, що спірна земельна ділянка була відчужена на користь відповідачки на підставі договору дарування земельної ділянки від 01.12.2003 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Прилипко В.В., зареєстрованого у реєстрі за №2599. Зазначає, що із [PERSON], перебувала у шлюбі з 05.01.2000 р. і спірну земельну ділянку придбали під час перебування у шлюбі за сімейні кошти для подальшого будівництва будинку. Вказує, що оспорюваний договір дарування є недійсним оскільки спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя і для укладення договору про відчуження земельної ділянки необхідна письмова згода подружжя, яку позивач не надавала. Тобто зауважує, що 1/2 частина земельної ділянки належить позивачці. Також зазначає, що [PERSON] заповіту не склав, а тому спадкування після його смерті здійснюється за законом. Спадкоємцями першої черги після смерті померлого [PERSON] є його малолітні діти - [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Тому просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 01.12.2003 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу - Прилипко В.В., зареєстрований у реєстрі за №2599; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], пл. 0,1228 га; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], пл. 0,1228 га.; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], пл. 0,1228 га; стягнути із [PERSON] судові витрати. Представники позивача в судове засідання з'явилися, підтвердили обставини викладені у позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання з'явився, заперечував щодо позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин. Представник Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, причини та докази поважності неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення і заперечення представників сторін по справі, заслухавши показання позивача в якості свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 05.01.2000 р., зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено запис №04. Згідно свідоцтва про народження Серія [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO], та її батьками є [PERSON] та [PERSON]. 25.10.2001 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого останній купив земельну ділянку пл. 1228 кв. м., що розташована в [ADDRESS]. На підставі вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER], а саме земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], пл. 0,1228 га. 01.12.2003 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку пл. 1228 кв. м., що розташована в [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про народження Серія [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO]., та її батьками є [PERSON] та [PERSON]. 07.08.2008 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія [NUMBER]. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис №12589. Відповідно до статті 48 Цивільного кодексу УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Статтею 59 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Крім того, вказані вище приписи Закону знайшли своє відображення у Цивільному кодексі України. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Враховуючи встановлені судом обставини та зазначені вище норми Закону, надаючи юридичну оцінку письмовим доказам по справі, оскільки спірна земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], пл. 0,1228 га, була подарована [PERSON] [PERSON] за договором дарування земельної ділянки від 01.12.2003 р. без письмової згоди [PERSON], яка на час укладення вказаного правочину була дружиною дарувальника, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 01.12.2003 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №2599. Так як судом визнається недійсним договір дарування земельної ділянки від 01.12.2003 р., укладений між [PERSON] та [PERSON], на підставі статей 60 та 70 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що частки [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO], в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], пл. 0,1228 га, є рівними і становлять по 1/2 частині за кожним із співвласників. Тому суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], пл. 0,1228 га. Статтею 1261 Цивільного кодексу України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, виходячи із встановлених судом обставин, оскільки [PERSON] на день смерті належала 1/2 частина земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], пл. 0,1228 га, тому в порядку спадкування за законом після його смерті право власності на частину вказаної земельної ділянки, зокрема, повинно перейти до його неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частині кожній. Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки [PERSON] стало відомо про договір дарування земельної ділянки від 01.12.2003 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], лише у 2014 р., про що позивач повідомила суд під час її допиту в якості свідка у судовому засіданні, і на підставі цього подала до суду заяву про зміну предмету позову у 2015 р., тому суд вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки судом задоволено позов, тому суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved