Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 10 червня 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до Житлово-будівельного кооперативу «Зоря» про визнання права власності за кожним по Ѕ частини квартири [ADDRESS] . На обґрунтування вимог позивачі посилаються на те, що з 22 грудня 1963 року вони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Після одруження, з метою вирішення житлового питання, позивачі вступити до ЖБК «Зоря», КОД ЗКПО 23608945, що знаходиться за адресою: б-p Б. Хмельницького, 29, м. Маріуполь, Донецька область, та після сплати внеску 1 701 руб., що підтверджується квитанцією до приходного ордеру № 50, на ім`я [PERSON] виданий ордер від 09 квітня 1966 року № 9911 на право заняття та вселення до 2-кімнатної квартири, житловою площею 31,33 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . Після вселення позивачів до вказаної квартири вони щомісячно сплачувати залишок позики вартості квартири та сплатили у період часу з квітня 1966 року по квітень 1981 року, грошову суму (залишок позики) у сумі 2 405 руб. (при повній вартості квартири у розмірі 4 008 руб.), про що на ім`я [PERSON] у 1981 році головою кооперативу «Зоря» видана довідка з печаткою кооперативу. Тобто, під час шлюбу за спільні грошові кошти позивачами сплачена грошова сума 4106 руб. (1701 руб. + 2405 руб.), що дорівнює вартості вказаної кооперативної квартири, у розмірі 4008 руб та вартості технічних та інших послуг, у тому числі позики - 98 руб. Позивачі належним чином купили вказану квартиру, виплативши її вартість кооперативу «Зоря», та вважали, що за ними автоматично буде зареєстровано право власності на цю квартиру, як за власниками по 1/2 частини, оскільки придбали її як подружжя під час шлюбу. Посилаючись на положення ст. ст. 15, 16 Закону України «Про власність», ст. ст. 128, 328, 384 ЦК України, позивачі просили позовні вимоги задовольнити. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 червня 2021 року відстрочено [PERSON] , [PERSON] сплату судового збору за звернення з указаною позовною заявою до ухвалення судом рішення, відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті указану цивільну справу. Позивачі та їх представник - адвокат Кривич О.В. - надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, в якій підтримали позовні вимоги. Від представника ЖБК «Зоря» - Подбєльцевої С.Г. - до суду надійшла заява, в якій вона визнала позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] належним чином на підставі ордеру на вселення отримали право на користування спірною кооперативною квартирою [ADDRESS] , стали членами кооперативу та сплатили повністю за нею пайовий внесок до ЖБК «Зоря», а після сплати своєчасно не отримали свідоцтво про право власності на це майно та не зареєстрували його у Маріупольському БТІ та у Державному реєстрі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилався позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 22 грудня 1963 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Палацом одруження м. Жданова Донецької області. ЖБК «Зоря» 09 квітня 1966 року виданий ордер № 9911 на ім`я [PERSON] на право заняття 2-кімнатної квартири, житловою площею 31,33 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . У переліку осіб, які вселяються за ордером із правом на площу зазначена дружина [PERSON] . Відповідно до квитанції від 03 листопада 1965 року, виданої ЖБК «Зоря», від [PERSON] прийнято 1 701 руб. Згідно з довідкою, виданою ЖБК «Зоря», [PERSON] у період з квітня 1966 року по квітень 1981 року виплатив ссуду за квартиру у сумі 2405 руб. (60 %), загальна вартість квартири 4 008 руб. Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 січня 2016 року № 51516603 вбачається, що земельна ділянка [ADDRESS] , кадастровий номер 1412336300:01:003:0264, цільове призначення: для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, площа 0,3759 га, форма власності: приватна, власник: ЖБК «Зоря», код ЄДРПОУ: 23608945. З домової книги ЖБК «Зоря» на будинок за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] з 07 серпня 1967 року. Відповідно до довідки, виданої ЖБК «Зоря» 03 лютого 2021 року, [PERSON] , [INFO] , народилася за адресою: [ADDRESS] , та з дні народження зареєстрована та проживає за вказаною адресою. З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ЖБК «Зоря», код ЄДРПОУ 23608945, знаходиться за адресою: [ADDRESS] Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. Мотиви суду. Відповідно до ст. 2 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Згідно із ст. 128 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року, який діяв під час виплати позивачами пайових внесків, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Стаття 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в силу ЦК України від 2003 року, передбачала, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Пунктом 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз`яснено, що за ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Пунктом 6 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Повна виплата позивачами пайового внеску ЖБК «Зоря» за вказану квартиру підтверджується квитанцією про сплату 1 701 руб. та довідкою про сплату 2 405 руб. при загальній вартості квартири 4 008 руб. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми, набуте подружжям за час шлюбу майно, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статі 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається таким чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Позивачами у позові зазначено, що ними під час шлюбу за спільні грошові кошти сплачена повна вартість кооперативної квартири. Указані обставини ніким не оспорювалися та не спростовані, тому приймаються судом. Позивачами у позовній заяві порушується питання про визнання за ними права власності на спірну квартиру по Ѕ частини за кожним. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України). Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. У зв`язку з викладеним, у межах даної справи відсутні підстави для вирішення судом питання про визначення частки суб`єкта права спільної сумісної власності, оскільки спору про поділ майна між позивачем та відповідачем не існує. За вимогами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до положень ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Право власності відповідно до ст. 328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі викладеного, враховуючи що позивачем сплачений у повному обсязі пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] , у період виплати пайових внесків у повному обсязі виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації, пайові внески виплачені позивачами у період шлюбу за спільні кошти, відповідачем визнані позовні вимоги у повному обсязі і таке визнання позову не суперечить закону, а також не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про доцільність визнання права спільної сумісної власності позивачів на квартиру. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. У даній справі судом відстрочено сплату позивачами судового збору до ухвалення рішення суду, тому, враховуючи, що відповідачем до початку розгляду справи по суті визнаний позов, половина судового збору, який підлягав сплаті при подачі позовної заяви у розмірі 551 грн. (1102 (1% ціни позову) : 2 = 551), покладається на відповідача.

Outcome: partial