Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

До Решетилівського районного суду у травні 2018 року звернулася [PERSON] з позовом про захист прав споживачів та визнання частково недійсним кредитного договору №4274/2378ECLG3I1T від 17 червня 2016 року. На обґрунтування вимог зазначала, що 17 червня 2016 року між нею та ПАТ «Платинум Банк» було укладено кредитний договір, згідно умов якого вона прийняла на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, які повинен був надати їй банк у вигляді кредиту, сплати відсотків та інших платежів за користування кредитом. Підпунктом в) пункту 1.2. кредитного договору №4274/2378ECLG3I1T передбачено сплату комісії щомісячно за обслуговування кредиту в сумі 91,00 грн. Свої зобов`язання позивачка виконала вчасно та станом на 28 липня 2017 року здійснила 12 платежів на загальну суму 3867,00 грн. 07 серпня 2017 року позивачка звернулася із запитом на публічну інформацію, що стосується її особисто до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ПтБ» Ірклієнка Ю.П. щодо стану виконання вказаного договору та інших кредитних договорів. Відповіді на свій запит вона не отримала, як і розписку про одержання виконання зобов`язань по кредитному договору №4274/2378ECLG3I1T від 17 червня 2016 року. Починаючи з вересня 2017 року після звернення позивачки до відповідача, розпочалися щоденні дзвінки із погрозами їй та її родині, якщо вона не сплатить борг по іншим кредитним договорам. Зважаючи на психологічний тиск, вона змушена була звернутися в поліцію із заявою про кримінальне правопорушення. Крім того підписання кредитного договору №4274/2378ECLG3I1T від 17 червня 2016 року стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку ПАТ «ПтБ», а саме: невиконання переддоговірної роботи з позичальником; відсутність детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, зазначених в умовах договору; нав`язування банком непотрібних комісійних послуг за управління кредитом; нав`язування третейського застереження про розгляд справи в Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків «АУБ» (пункт 5.1 договору); нав`язування банком непотрібних страхових послуг в страховій компанії ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ»; відсутність обов`язку банку ПАТ «ПтБ» щодо перерахування страхової премії у розмірі 435,00 грн згідно пункту 3.11 договору в той час, коли ця сума приєднана до кредиту в силу пункту 2.2 договору; позичальником не було відкрито поточний рахунок на ім`я позичальника; банком без згоди позивачки розповсюджувалась інформація про її персональні дані та банківська таємниця; при достроковому погашенні кредиту банком не передбачено перерахунок зобов`язань позичальника, що суперечить чинному законодавству. Позивачка [PERSON] зазначала, що підпункт «в» пункту 1.2 в частині сплати комісії, розділ 3 стосовно страхування позичальника за кредитом та пункт 5.1 кредитного договору (третейське застереження) №4274/2378ECLG3I1T від 17 червня 2016 року підлягають визнанню судом недійсними, оскільки не відповідають нормам чинного законодавства. Зокрема, підпунктом «в» пункту 1.2 вказаного кредитного договору встановлена комісія за обслуговування кредиту в розмірі 91 грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті сплачується позичальником щомісяця за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком 1 до цього договору та його невід`ємною частиною. Відповідно до пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку. А тому умова про сплату комісії за дії банку за обслуговування кредиту в розмірі 91 грн щомісяця суперечить цій Постанові НБУ та є недійсною в силу ч.3 ст.215 ЦК України. Крім цього, діями банку позивачці було завдано моральну шкоду, оскільки починаючи з вересня 2017 року, після звернення позивачки до відповідача, розпочалися щоденні дзвінки із погрозами їй та її родині, якщо вона не сплатить борг по іншим кредитним договорам. Зважаючи на психологічний тиск, вона змушена була звернутися в поліцію із заявою про кримінальне правопорушення. На адресу позивачки востаннє надійшов лист від невідомої організації ТОВ «Кредитекспрес Юкрейн Ел.Ел.Сі» із заявою до прокурора Шевченківської районної прокуратури м. Києва про вчинення злочину [PERSON] за ч.1 ст. 190 КК України, яка шляхом обману заволоділа коштами в сумі 5262,72 грн. До того ж банком без згоди позивачки розповсюджується інформація про її персональні дані та банківська таємниця. Через це позивачка остаточно втратила можливість бути клієнтом у відповідача. Все це спричиняє позивачці та членам її родини до цього часу додаткових моральних страждань. Враховуючи наведене, позивачка [PERSON] просила визнати недійсним підпункт «в» пункту 1.2 в частині сплати комісії, розділ 3 та пункт 5.1 кредитного договору №4274/2378ECLG3I1T від 17 червня 2016 року, зобов`язати ПАТ «Платинум Банк» надати розписку про одержання виконання зобов`язань по кредитному договору в повному обсязі, стягнути з ПАТ «Платинум Банк» на її користь неправомірні комісії, сплачені позивачкою на користь відповідача в сумі 819,00 грн, стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 15000,00 грн. 26 червня 2018 року до суду надійшов відзив відповідача ПАТ «Платинум Банк» за підписом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ПтБ» Ірклієнка Ю.П., в якому відповідач вважає, що позов є необґрунтованим та не підлягає до задоволення, оскільки позивач посилається на кредитний договір, який між ним та банком не укладався, оскільки 17.07.2016 року між [PERSON] та ПАТ «Платинум Банк» було укладено інший кредитний договір, а саме кредитний договір зі страхування життя позичальника та грейс періодами №4204/2378ECLG3I1T, який не являється предметом даного позову. 29.07.2016 р. між [PERSON] з однієї сторони, ПАТ «Платинум Банк» з другої сторони, та Приватним акціонерним товариством «Ренесанс Життя» з третьої сторони було укладено кредитний договір №4274/2378ECLG3131T, по якому станом на 19.06.2018 р. у позивача наявна заборгованість перед банком у сумі 3862,48 грн, з яких по тілу кредиту -1666,01 грн, по відсоткам за користування кредитом - 102,89 грн, по комісії за обслуговування кредиту - 1087,00 грн, по пені - 1006,58 грн. Крім цього позивачем не вказано в чому саме полягає моральна шкода та не зазначає, з чого він виходить, вказуючи суму саме 15000,00 грн. Позивачка на погіршення свого самопочуття не надає жодного доказу, а також не надає інших доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральної шкоди. Відповідач звертав увагу суду на те, що на підставі рішення Правління Національного банку України від 23 лютого 2017 року №95-рш «про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 лютого 2017 року №743 «Про початок процедури ліквідації Публічного товариства «Платинум Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» з 24 лютого 2017 року по 23 лютого 2019 року включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ПтБ» Ірклієнка Ю.П. Відповідач посилається на частину 3 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. З огляду на це просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 19 липня 2018 року до суду надійшла заява про виправлення недоліків позовної заяви, в якій позивачка зазначила, що дійсно нею було зроблено помилку в написанні однієї цифри в номері договору. Однак договір, який оскаржується, доданий до позовної заяви і саме кредитний договір 4204/2378ECLG3I1T від 17.07.2016 р. є предметом оскарження. Провадження у справі було відкрито ухвалою судді [PERSON] від 04.06.2018 р. У зв`язку зі звільненням 27.09.2018 р. у відставку судді [PERSON] справу розподілено судді Лизенко І.В., яка була відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 р. №175/о/15-19 строком на один рік. У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області [PERSON] . Ухвалою суду від 05.08.2020 року по справі призначено підготовче засідання на 03 вересня 2020 року, яке було відкладено на 25 вересня 2020 року за клопотанням представника відповідача. 25 вересня 2020 року по даній цивільній справі проведено підготовче засідання і справу призначено до розгляду по суті. 17 листопада 2020 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з приміщення Шевченківського районного суду м. Києва чи Господарського суду Київської області(а.с.135). Ухвалою суду від 18 листопада 2020 року в задоволенні клопотання було відмовлено, оскільки в ході здійснення заходів з метою резервування майданчика відеоконференції Шевченківського районного суду м. Києва та Господарського суду Київської області для забезпечення участі представниці відповідача [PERSON] у судовому засіданні, призначеному на 10 год. 00 хв. 01.12.2020 року, судом встановлено, що у вказаний час майданчики відеоконференції Шевченківського районного суду м. Києва та Господарського суду Київської області було зарезервовано іншими судами (а.с.141). В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позов, посилався на обставини викладені в позовній заяві та просив його задовольнити. Позивачка [PERSON] та представник відповідача ПАТ «Платінум Банк» в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Платинум Банк» про захист прав споживачів та визнання частково недійсним кредитного договору №4204/2378ECLG3I1T від 17 червня 2016 року підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 17 червня 2014 року між [PERSON] , ПАТ «Платинум Банк» та страховиком ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» було укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника та грейс періодами (рахунок) № [NUMBER] (Поточний Грейс). Відповідно до п.1.1. кредитного договору Банк надає позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на поточні потреби, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії за надання та обслуговування кредиту, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлений даним договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання за даним договором в повному обсязі. Сума кредиту відповідно до пункту 1.2 - 2935 грн., строк кредитування - 12 платіжних періодів, цільове призначення - поточні потреби, дата повернення кредиту - 05.07.2017 р. (а.с.12). Відповідно до цього ж пункту строк кредитного періоду - 3 платіжних періоди з 17.06.2016 р. по 05.10.2016 р. з процентною ставкою за користування кредитом 0,0001% річних, комісія за обслуговування кредиту - 0,00 грн, та 9 платіжних періодів з 06.10.2016 р. по 05.07.2017 р. з процентною ставкою за користування кредитом 12,00 % річних, комісія за обслуговування кредиту - 91,00 грн. Щомісячний платіж встановлено у розмірі 322,00 грн. Додатком 1 до договору №4204/2378ECLG3I1T від 17 червня 2016 року визначено графік платежів з серпня 2016 року по липень 2017 року в розмірі 322,00 грн щомісячно. Загальна сума сплачених платежів має становити 3853,34 грн (а.с.14). На виконання умов договору позивачкою [PERSON] з липня 2016 року по липень 2017 року сплачувалася узгоджена сума щомісячного платежу на користь ПАТ «Платинум Банк». Так, відповідно до поданих копій квитанцій, оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні, [PERSON] з липня 2016 року по жовтень 2016 року сплатила відповідачу в рахунок погашення боргу по кредитному договору №4204/2378ECLG3I1T від 17 червня 2016 року 322,00 грн щомісячно, в листопаді 2016 року - 325,00 грн, з грудня 20116 року по липень 2017 року - 322,00 грн щомісячно (а.с.15-17). Всього позивачкою [PERSON] на користь відповідача ПАТ «Платинум Банк» було сплачено 3867,00 грн. Таким чином, суд доходить висновку, що позивачкою [PERSON] зобов`язання за договором №4204/2378ECLG3I1T від 17 червня 2016 року виконані в повному обсязі та відповідно до встановленого графіку платежів. Щодо посилання представника позивача на те, що пункт 1.2 в частині сплати комісії не відповідають нормам чинного законодавства суд зазначає наступне. Положеннями частини 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно частини 1 статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Положеннями статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту. А тому умови договору про встановлення комісії за обслуговування кредиту в розмірі 91 грн щомісячно в період з жовтня 2016 року по липень 2017 року, які зазначені в підпункті в) пункту 1.1. розділу 1 кредитного договору є недійсними. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі за №6-1746цс16 від 16.11.2016 року. Щодо визнання недійсним розділу 3 кредитного договору №4204/2378ECLG3I1T від 17 червня 2016 року «Умови страхування позичальника за кредитом» суд зазначає таке. Відповідно до розділу 3 вказаного договору, [PERSON] та страховик ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ», підтвердили факт укладення договору добровільного страхування життя між страховиком та страхувальником на підставі Правил добровільного страхування життя ПрАТ «Ренесанс Життя» від 07 травня 2009 року, які є його невід`ємною частиною, та надання в його в рамках страхового покриття за нижче перерахованими страховими ризиками. Пунктами 3.8 - 3.11 кредитного договору №4204/2378ECLG3I1T страхова сума за договором страхування становить 2935,00 грн; страхова виплата визначається в межах страхової суми за договором страхування; страховий тариф (щомісячно) для програм страхування, визначених в п.3.6 договору - 1,23509%; страхова премія (сплачується одноразово) - 435,00 грн. Строк дії договору страхування: договір страхування набуває чинності з 00 годин 17 червня 2016 року та діє до 24 години 00 хвилин 17 червня 2021 року (пункт 3.12 договору). Страхувальник підтверджує, що згодний виступати застрахованою особою за цим договором страхування, ознайомлений з Правилами добровільного страхування (пункт 3.14 договору). Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, позивачка погодилася з умовою добровільного страхування життя в ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ», що підтверджується її підписами в договорі та ці умови є обов`язковими для виконання. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що протягом дії кредитного договору позивачка заперечувала проти даної умови договору. До того ж позивачка була вільна як у виборі фінансових установ для отримання кредиту, так і у виборі форми кредитування. Позивачкою та її представником не доведено, що умови договору в частині добровільного страхування (розділ 3) є несправедливими та не надано доказів, що відповідач вимагав придбати послуги страхування, як обов`язкову умову надання банківських послуг. З огляду на це, підстав для визнання недійсним розділу 3 «Умови страхування позичальника за кредитом» кредитного договору №4204/2378ECLG3I1T від 17 червня 2016 року немає. Щодо визнання недійсним пункту 5.1 розділу 5 кредитного договору №4204/2378ECLG3I1T від 17 червня 2016 року «Порядок вирішення спорів (Третейське застереження» суд зазначає таке. Пунктом 5.1 розділу 5 «Порядок вирішення спорів (Третейське застереження» кредитного договору передбачено, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні даного договору чи у зв`язку з ним, або випливають з нього у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків (далі АУБ) або в Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» (далі ВГО), відповідно до їх регламентів за вибором позивача. Сторони домовилися, що розгляд справи у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків здійснюється третейським суддею Волошиновичем Олегом Петровичем одноособово. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеним у даному пункті суддею, призначення третейського судді сторони доручають голові постійно діючого Третейського суду при АУБ. Розгляд справи у постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» здійснюється третейським суддею одноособово за призначенням Голови Третейського суду при ВГО. Умови цього договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, які не підлягають розгляду третейськими судами. Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12.03.2011 року. На час укладення договору 17 червня 2016 року Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Таким чином, умови, викладені в пункті 5.1 розділу 5 «Порядок вирішення спорів (Третейське застереження)» кредитного договору №4204/2378ECLG3I1T від 17 червня 2016 року суперечать статті 14 Закону України «Про третейські суди», а тому є недійсними. Позивачкою заявлено вимогу про стягнення з ПАТ «Платинум Банк» на її користь неправомірні комісії, сплачені нею на користь відповідача в сумі 819,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн. Судом встановлено, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 лютого 2017 року №743 «Про початок процедури ліквідації Публічного товариства «Платинум Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» було припинено тимчасову адміністрацію ПАТ «Платинум Банк» та запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «ПтБ» строком на два роки з 24.02.2017 по 23.02.2019 включно (а.с.51). Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Статтею 36 згаданого Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси. Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15. Аналогічні за змістом висновки щодо застосування норм матеріального права сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 910/23398/16 і від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц. Частиною 3 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», визначено, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Отже позовна вимога про стягнення моральної шкоди на користь позивачки [PERSON] з Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», який перебуває в стадії ліквідації задоволенню не підлягає. До того ж позивачем на підтвердження завдання їй моральних страждань до позовної заяви долучені докази неправомірних дій банку, які стосуються кредитного договору №3779/2378ECLKA1PT1 від 30.11.2015 р., який не є предметом розгляду даної справи (а.с.25-27). В той же час, суд, встановивши, що умови договору про встановлення комісії за обслуговування кредиту є недійсними, вважає, що сплачена позивачкою [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» комісія в розмірі 819,00 грн, що підтверджується належними доказами про справі, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки [PERSON] . При цьому суд зазначає, що дане стягнення з банку, де введена тимчасова адміністрація, не є додатковим зобов`язанням в розуміння Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та не входить до переліку дій, які не здійснюються під час тимчасової адміністрації, які визначені частиною 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За загальним правилом, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як було встановлено, позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Позов судом задовольняється частково, тому судові втрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволеної частини вимог на користь держави. Позивачем було заявлено чотири самостійні вимоги як майнового, так і немайнового характеру: про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору №4204/2378ECLG3I1T; зобов`язати ПАТ «Платинум Банк» надати розписку про одержання виконання зобов`язання по кредитному договору в повному обсязі; стягнути з ПАТ «Платинум Банк» неправомірно сплачені комісії на користь відповідача; стягнути з відповідача моральну шкоду. На час подання позову (31.05.2018 р.) за вимогу майнового або немайнового характеру сплачувався судовий збір в розмірі 704,80 грн. Отже, позивачка [PERSON] при подачі позову мала б сплатити 2819,20 грн. Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, в сумі 819,00 грн, тобто 5,18 % від ціни позову (15819,00 грн), то з відповідача у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 146,03 грн. На підставі ст.ст. 210,215,217,627 ЦК України, п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»,

Outcome: partial