Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

До суду 10.07.2017 року звернулась [PERSON], [INFO], із позовом про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину, що було видано Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 30.03.2017 року на ім'я [PERSON] на 73/100 частини житлового будинку [ADDRESS] та визнання за позивачкою право власності на обов'язкову частку у спадщині, що відкрилась після смерті [PERSON], який помер [INFO], в розмірі 73/400 часток житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 126,6 кв.м, житловою площею 50,8 кв.м. Під час судового розгляду 18.07.2017 року позивачка уточнила позовні вимоги, та у судовому засіданні представник позивача підтримавши позовні вимоги пояснила, що враховуючи самі позовні вимоги позивач просить визнати свідоцтво про право на спадщину частково недійсним у частині обов'язкової долі позивачки, як непрацездатної, в силу віку , дитини померлого, у спадковому майні, яке залишилось після смерті їх батька. Також позивач та її представник наполягали на тому, що враховуючи факт постійного проживання позивачки в одному будинку разом із спадкодавцем, [PERSON] фактично прийняла спадщину. Представник відповідача заперечуючи проти позовних вимог у письмовому відзиві ( а/с 148) та судовому засіданні наполягала на тому, що позивача не використала свого права на отримання обов'язкової долі у спадщині шляхом звернення до нотаріуса із відповідною заявою у передбачений законодавством строк а тому втратила право на обов'язкову долю. Стосовно прийняття спадщини позивачкою відповідач та її представник також заперечували, та доводили у судовому засіданні що будинок був розділений на дві окремі квартири в яких самостійно проживали сім'я позивачки і батько, а тому позивачка не мешкаючи разом із спадкодавцем не є такою, що фактично прийняла спадщину. Ухвалою суду від 17.07.2017 року було задоволена заява позивача та забезпечено позов шляхом накладення арешту на 73/100 часток житлового будинку [ADDRESS], що належить [PERSON] (а/с 40). Як встановлено у судовому засіданні [INFO] помер [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 73/100 частини житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. Інші 27/100 зазначеного будинку належать позивачці з моменту реєстрації 29.07.2004 року на підставі договору дарування від 25.06.2004 року ( подарував [PERSON] ) У будинку існують два окремих вході до частки яка належать [PERSON] та частки яка належала [PERSON], а будинок технічно розподілений на дві частини шляхом перекриття внутрішнього проходу між частинами. Дані обставини визнані сторонами у справі та у відповідності до вимог ч.1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають додатковому доказуванню. Відповідно до заповіту від 14.09.2011 року [PERSON] заповів все своє майно [PERSON] ( а/с 72). 17.11.2016 року [PERSON] звернулась в Третю Одеську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, в якої зазначила що інших спадкоємців не має ( а/с 61). 13.03.2017 року державним нотаріусом Білик О.Г. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 73/100 часток житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS], що складається в цілому з одного житлового будинку під літ «А», загальною площею 126,6 кв.м, житловою площею 50,8 кв.м, та надвірних споруд: літ « Б» - сарай, літ « В» - вбиральня, літ « Г» - гараж, літ « Д» - сарай, літ « Е» - вбиральня, літ «К» - навіс, 31-7 - огородження, І - вимощення, розташованих на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні. ( а/с 117). Постановою від 11.07.2017 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори О.Г. Білик відмовлено [PERSON], яка звернулась із заявою 29.06.2017 року про прийняття спадщини, у вчиненні нотаріальних дій - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON], померлого [INFO] у зв'язку із тим, що 30.03.2017 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на все спадкове майно спадкоємцю - [PERSON], яка, приховала факт існування інших спадкоємців ( а/с 46). Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК). Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу ( ЦК) України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, що померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з вимогами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення його померлим. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті ( ч.1 ст. 1223 ЦК України). Частиною першою статті 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, про що наголошує ч. 5 ст. 1268 ЦК України. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини ( ч.1 ст. 1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, якій починається з часу відкриття спадщини ( ч.1 ст. 1270 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.. 1270 цього кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає,що непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Суд, проаналізувавши законодавство, надані сторонами докази та матеріали справи приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. На момент смерті [PERSON] - [INFO] позивачці [PERSON], яка є донькою померлого, виконалось 64 роки, і у відповідності до вимог Закону України « Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» , у редакції діючою на той час, вона була непрацездатною особою за віком, тобто згідно вимог ч.1 ст. 1241 ЦК України входила до кола осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Таким чином 73\\400 часток будинку, як обов'язкова частка у спадщини належала спадкоємиці [PERSON] після смерті її батька, незалежно від умов заповіту. Як зазначено у п.19 Постанови пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року: Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України , є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов'язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі),щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку. Враховуючи вищенаведене основним питання у даному випадку є факт встановлення факту прийняття спадкоємцем [PERSON] спадщини, тобто фак. Її проживання разом із спадкодавцем . Законодавець у книзі шостої «Спадкове право» Цивільного кодексу України розмежував поняття «проживання разом» як вимога для прийняття спадщини, і поняття « особи, яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю» як підстави для чергування за законом. Будинок [ADDRESS] в якому проживали спадкоємець та спадкодавець, знаходився у спільної часткової власності даних осіб після того, як спадкодавець у 2004 році подарував своєї донці частину даного будинку. Припинення спільної часткової власності можливо у відповідності до вимог ст..364-367 ЦК України та передбачає певну процедуру, визначену законом. В даному випадку домоволодіння офіційно не було розподілено між співвласниками а тому вважається єдиним об'єктом нерухомості в якому разом мешкали спадкоємець та спадкодавець. Пояснення свідків у судовому засіданні про фактичне проживання [PERSON] окремою сім'єю від батька, факт перекриття внутрішнього проходу між частинами будинку а також наявність двох окремих входів свідчать про проживання батька та доньки окремими сім'ями, що не відноситься до питання «проживання разом» у розумінні вимог ст. 1241 ЦК України. Посилання відповідача та її представника про наявність відокремленої частки будинку в якої проживала [PERSON] із присвоєнням даної частки окремого номеру ( наявність літери «а» у адресі в домової книги) також не свідчить про поділ спільного майна у відповідності до вимог закону а тому не приймається як належний доказ проживання «не разом». На підставі викладеного та

Outcome: approved