Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов вищезазначений позов, поданий в інтересах недієздатного [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві власності в порядку спадкування за законом та належним чином було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. 09.10.2009 року [PERSON] продав належну йому квартиру за договором купівлі-продажу [PERSON], яка в свою чергу 11.12.2009 року продала вказану квартиру своїй сестрі [PERSON] Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 14.06.2010 року [PERSON] було визнано недієздатним, над ним встановлено опіку та призначено опікуном [PERSON] Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.11.2010 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 09.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON], було визнано недійсним. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.10.2013 року було задоволено позов, заявлений [PERSON] в інтересах недієздатного [PERSON] та витребувано квартиру у [PERSON] і повернуто її у власність [PERSON] Після придбання квартири відповідачка [PERSON] зареєструвалась в останній та намагалась зареєструвати право власності на квартиру в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, але їй було відмовлено. [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON], відомості про якого внесла в особовий рахунок. А ні сам [PERSON], а ні його опікун [PERSON] та ніхто інший, хто представляє інтереси [PERSON], належним чином в квартиру увійти не мають можливості. В зв'язку з цим, посилаючись на те, що [PERSON] є одноособовим власником квартири, остання була витребувана з незаконного володіння відповідачки та вона не набула права користування квартирою, проживає в ній незаконно, договір найму укладати не бажає та своїм проживанням та реєстрацією перешкоджає власнику повноцінно користуватись та розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд, позивач просив суд усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS], виселивши [PERSON] та її сина [PERSON] з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення, а також зняти останніх з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою. В судовому засіданні представники позивача підтримали заявлений позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представники в своїх письмових запереченнях та поясненнях під час судового засідан-ня проти позову заперечували та просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що ні [PERSON], ні її малолітня дитина іншого житла не мають, на теперішній час сплачені [PERSON], кошти за квартиру в повному обсязі їй не повернуто, що позбавляє її придбати житло для проживання з дитиною. А тому, рішення про їх виселення та зняття з реєстрації поставить їх у становище бездомних осіб. Також посилались на те, що раніше судом було ухвалено рішення про витребування квартири на користь позивача, а тому відсутні підстави для розгляду фактично аналогічного позову про усунення перешкод в користуванні, а передбачений ст.391 ЦК України спосіб захисту не може бути реалізований через ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», оскільки вказана правова норма містить виключний перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання. Представники третіх осіб в судовому засіданні просили прийняти рішення виходячи із фактичних обставин справи на розсуд суду. Прокурор проти задоволення позову в частині виселення та зняття з реєстрацію малолітньої дитини [PERSON] заперечував. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві власності в порядку спадкування за законом, на підставі відповідного свідоцтва від 18.09.2001 року (а.с.8 т.1). 09.10.2009 року [PERSON] продав належну йому квартиру за договором купівлі-продажу [PERSON] (а.с.9-11 т.1), яка в свою чергу 11.12.2009 року продала вказану квартиру [PERSON] (а.с.12-13 т.1). На підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2009 року за [PERSON] 15.12.2009 року було зареєстровано право власності на квартиру в реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.96 т.1). Після придбання квартири [PERSON] вселилась до квартири та зареєструвалась в останній. [INFO] [PERSON] народила дитину - сина [PERSON], який також був зареєстрований в спірній квартирі та проживає в останній разом із матір'ю по теперішній час (а.с.58,59 т.1). Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 14.06.2010 року, яке набрало законної сили, [PERSON] було визнано недієздатним, над ним встановлено опіку та призначено опікуном його сина [PERSON] (а.с.15 т.1). Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.11.2010 року, що набрало законної сили, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 09.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON], було визнано недійсним (а.с.16 т.1). Відповідно до рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.10.2013 року, що набрало законної сили, було задоволено позов, заявлений [PERSON] в інтересах недієздатного [PERSON] та витребувано квартиру [ADDRESS] у [PERSON] і повернуто її у власність [PERSON] (а.с.23-25 т.1). 23.09.2016 року на підставі свідоцтва про право власності за законом від 18.09.2001 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.10.2013 року право власності на квартиру було зареєстроване за [PERSON] (а.с.203 т.1). Частинами 1,3,4 ст.67 ЦК України встановлено, що опікун зобов'язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Згідно ч.ч.1,4 ст.72 ЦК України опікун зобов'язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах. Якщо підопічний є власником нерухомого майна або майна, яке потребує постійного управління, опікун може з дозволу органу опіки та піклування управляти цим майном або передати його за договором в управління іншій особі. Враховуючи зазначені положення ЦК України та рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14.06.2010 року, суд вважає, що [PERSON], як опікун недієздатного [PERSON] має право на звернення до суду з позовом в інтересах останнього особисто, або через уповноважених за довіреністю представників та відхиляє відповідні заперечення сторони відповідача щодо відсутності повноважень представників на захист в суді майнових прав недієздатного [PERSON] У відповідності до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України). Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.386 ЦК України, власник може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення дій які можуть порушити його право та усунення перешкод в користуванні власністю. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи з аналізу наведених вище норм права, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власністю. Звертаючись до суду з позовом в інтересах недієздатного [PERSON], його опікун просив усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS], виселивши з квартири відповідачку [PERSON] та її сина [PERSON] без надання іншого житлового приміщення, а також просив зняти останніх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та доведеність їх належними доказами суд враховує наступне. Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Разом з тим, звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні належною [PERSON] квартирою шляхом виселення відповідачки з дитиною, сторона позивача не конкретизувала та не довела яким чином та кому саме чиняться перешкоди в користуванні квартирою з боку відповідачів, за умови, що недієздатний [PERSON] та його опікун [PERSON] зареєстровані та постійно мешкають в м.Києві та з огляду на положення ч.5 ст.29 ЦК України, якою встановлено, що місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. А відповідно до ч.1 ст.74 ЦК України якщо у особи, над якою встановлено опіку чи піклування, є майно, що знаходиться в іншій місцевості, опіка над цим майном встановлюється органом опіки та піклування за місцезнаходженням майна. Крім того, суд враховує, що виселення є категорією житлового законодавства. В зв'язку з цим, вимоги про усунення перешкод в користування жилим приміщенням шляхом виселення, що ґрунтуються лише на нормах ст.ст.386,391 ЦК України є безпідставними, оскільки виселення осіб, у тому числі, без надання іншого жилого приміщення, можливе лише у випадках, визначених ЖК України. Проте, позивачем в позовній заяві не наведено відповідних норм ЖК України та передбачених цими нормами підстав на яких ґрунтується його правова позиція позивача щодо виселення відповідачки з дитиною без надання іншого жилого приміщення, а зазначені позивачем норми ст.ст.150,155 ЖК України вказане питання не регулюють та не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. В той час, як ст.47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Частиною 4 ст.9 ЖК України та ч.4 ст.311 ЦК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст.ст.10,11,31,119 ЦПК України визначати предмет та підстави позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача. Реалізуючи передбачене ст.55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа викладає в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи. Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до ст.ст.3,11,31 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст.4 ЦПК є обов'язком суду. За вказаних вище обставин та положень законодавства, враховуючи, що стороною позивача не доведено факт чинення відповідачами перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] та підстав для виселення відповідачки з дитиною без надання іншого жилого приміщення, а також приймаючи до уваги, що відповідачка вселилась до квартири як добросовісний набувач, придбавши останню за оплатним договором, іншого житла з дитиною на момент розгляду справи не має, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення відповідачки з дитиною без надання іншого жилого приміщення на теперішній час задоволенню не підлягають. В зв'язку з цим, не підлягає задоволенню і вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідачів, які є похідними від вимоги про виселення з огляду на положення ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Крім того, суд враховує, що ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється також на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення та інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Проте, заявляючи вимогу про зняття відповідачів з реєстрації та посилаючись на те, що відповідно до рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.10.2013 року відповідачі втратили право користування квартирою, позивач не навів доказів тому, чи звертався він в передбаченому ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» порядку до уповноваженого органу реєстрації з заявою щодо зняття відповідачів з реєстрації в квартирі, чи отримував відмову в цьому відповідно до ст.9-1 зазначеного Закону та таким чином не навів доказів, які б свідчили, що позивач не має можливості захистити свої права в передбаченому законом позасудовому порядку. Таким чином в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити повністю. Вирішуючи питання в порядку ст.88 ЦПК України та враховуючи відмову в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати по справі слід покласти на останнього. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed