Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

До суду 23 квітня 2018 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , згідно з яким позивач просив: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та усунути [PERSON] перешкоди у користуванні вказаною квартирою шляхом виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. В обґрунтування позову посилався на те, що 30 січня 2015 року він придбав у [PERSON] , який є сином відповідача, квартиру за адресою: [ADDRESS] . Весь цей час, до 04 квітня 2018 року тривали судові тяжби з приводу оскарження відповідачем договору дарування, за яким матір відповідача - [PERSON] , подарувала спірну квартиру онукові - [PERSON] .. Цивільна справа №522/2795/15-ц неодноразово розглядалась судом трьох інстанції та весь цей час квартира перебувала у користуванні відповідача, оскільки останній перешкоджає позивачу у доступі до неї, посилаючись на те, що він, нібито, є єдиним законним власником. Відповідач до теперішнього часу є зареєстрованим у квартирі, що згідно тверджень позивача створює перешкоди у здійсненні своїх правомочностей як власника квартири. Ухвалою суду від 04.05.2018 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 11.05.2018 року позивачем було подано заяву, якою він усунув недоліки, встановлені в ухвалі суду від 04.05.2018 року. Згідно довідки з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 02.05.2018 року, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.05.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду на 18.06.2018 року. Розгляд справи, призначений на 18.06.2018 року, за клопотанням сторін був відкладений на 10.07.2018 року. Ухвалою суду від 10.07.2018 року було розглянуто клопотання представника [PERSON] - [PERSON] (по ордеру серії ОД №299615 від 18.06.2018 року) про зупинення провадження у даній до прийняття остаточного рішення Верховним судом України по справі №522/2795/15-ц за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07.07.2015 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 04.04.2018 року, в задоволені клопотання було відмовлено. Ухвалою суду від 10.07.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 07.11.2018 року. До суду 07.11.2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача - [PERSON] (по ордеру серії ОД №299615 від 18.06.2018р.), згідно якого знову просив зупинити провадження по справі до прийняття остаточного рішення Верховним судом України по справі №522/2795/15-ц за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2015 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 04.04.2018 року. Розгляд справи, призначений на 07.11.2018 року, за клопотанням представника відповідача був відкладений на 29.11.2018 року. У судовому засіданні 29.11.2018 року представник відповідача подане клопотання підтримав та просив задовольнити. Ухвалою суду від 29.11.2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі було відмовлено. Розгляд справи відкладено на 19.02.2019 року. 19.02.2019 року та 15.05.2019 року розгляд справи був відкладений у зв`язку з зайнятістю судді у розгляді іншої цивільної справи. У судовому засіданні 17.07.2019 року були присутні представники сторін: позивача - [PERSON] та відповідача - [PERSON] .. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Посилався на те, що позивач у 2015 році правомірно придбав квартиру у сина відповідача. Договір купівлі-продажу від 30.01.2015 року оскаржувався відповідачем та в позові було відмовлено. Отже, позивач є добросовісним набувачем майна та єдиним власником квартири. Між тим, до теперішнього часу відповідач зареєстрований у спірній квартирі, мешкає у ній та перешкоджає позивачу у користуванні квартирою. Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти вимог позивача, посилався на те, що відповідач втратив право власності на квартиру не по своїй волі, тому не визнає позивача новим власником квартири. При цьому представник відповідача не заперечував, що їм було відомо, що мати відповідача подарувала спірну квартиру її онуку, тобто сину відповідача. Вказував, що даний позов є передчасним та позивач повинен був звертатись до суду з позовом про витребування майна, а не про виселення. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] належала квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 13 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л.. 29 січня 2015 року [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] , що належала їй на праві приватної власності своєму онукові [PERSON] - сину відповідача шляхом укладення договору дарування в присутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бежана А.В., який вказаний договір посвідчив. У подальшому, 30 січня 2015 року новий власник квартири - [PERSON] уклав договір купівлі-продажу квартири із позивачем [PERSON] у присутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Машкіної Н.О., яка вказаний договір посвідчила. Право власності на спірну квартиру того ж дня, 30.01.2015 року, було зареєстровано за позивачем, що підтверджується копією витягу №32933020 від 30.01.2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Між тим, як вбачається з пояснень представників сторін та підстав позову, [PERSON] до теперішнього часу є зареєстрованим у вказаній квартирі та перешкоджає позивачу у користуванні нею, мешкає в ній та не допускає позивача. Також судом встановлено, що у лютому 2015 року [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 29 січня 2015 між [PERSON] та її онуком [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О., визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 30 січня 2015 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О. (справа №522/2795/15-ц). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року рішення місцевого суду скасовано, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування від 29 січня 2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , в іншій частині позову відмовлено. Ухвалою ВССУ від 18.10.2017року рішення апеляційного суду Одеської області від 17.05.2016 року було скасоване та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.25-38). 04 квітня 2018 року апеляційним судом Одеської області було винесено постанову, якою рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочинів недійсними, залишено без змін (а.с.39-43). Таким чином, станом на теперішній час договір відчуження квартири, за яким позивач 30.01.2015 року набув право власності на неї, є дійсним та позивач є законним власником майна. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частини перша та друга статті 328 ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у Постановах від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25.04.2019 року по справі № 761/13293/16-ц, які в силу Закону є обов`язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вимог ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом, позивач - новий власник, який набув право власності на підставі договору купівлі-продажу від 30.01.2015 року, позбавлений можливості одноособово користуватися своєю власністю, оскільки зареєстрований відповідач, який проживає спірному житлі за згоди попереднього власника, відмовляється виселятися з нього. Тривалий строк користування відповідачем спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого він не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд. За вказаних обставин, враховуючи, що відповідач був членом сім`ї попереднього власника квартири за адресою: [ADDRESS] , беручи до уваги те, що після зміни власника будинку, відповідач самостійного права на житло, з підстав передбачених законом (найм, оренда тощо) не набув, його право користування вказаною квартирою було похідним від прав колишнього власника квартири, членом сім`ї якої він був, позивач, володіючи на праві власності квартирою на підставі договору купівлі-продажу від 30.01.2015 року, у вказаній квартирі проживати не має змоги внаслідок реєстрації та проживання у цій квартирі відповідача, що призводить до порушення права володіння та користування квартири, яка належить позивачу, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] в частині усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із квартири без надання іншого житла є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Між тим, вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, суд залишає без задоволення, оскільки правових підстав, визначених ст. 405 ЦК України та ст. 71-72 ЖК України судом не встановлено. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 768. 40 грн.

Outcome: partial