Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

До Решетилівського районного суду у листопаді 2017 року звернулася позивачка [PERSON] з позовом про захист прав споживачів та визнання частково недійсним кредитного договору №3779/2378ECLKА1РТ1 від 28 листопада 2015 року. На обґрунтування вимог зазначала, що 28 листопада 2015 року між нею та ПАТ «Платинум Банк» було укладено кредитний договір, згідно умов якого вона прийняла на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, які повинен був надати їй банк у вигляді кредиту, сплати відсотків та інших платежів за користування кредитом. Підпунктом д) пункту 1.2. кредитного договору №3779/2378ECLKА1РТ1 передбачено сплату комісії щомісячно за обслуговування кредиту в сумі 194,00 грн. Свої зобов`язання позивачка виконала вчасно та станом на 03 серпня 2017 року здійснила 24 платежі на загальну суму 9770,00 грн. 03 серпня 2017 року позивачка звернулася із запитом на публічну інформацію, що стосується її особисто до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ПтБ» Ірклієнка Ю.П. щодо пункту 1.2 кредитного договору про сплату комісії та просила внести в договір зміни про визнання цього пункту недійсним та надати розписку про одержання зобов`язань по кредитному договору в повному обсязі. На початку вересня 2017 року вона отримала лист за №60-02/7270-Л від 28.08.2017, яким позивачку повідомлено, що станом на 28.08.2017 сума для повного погашення становить 1812,41 грн без будь - яких пояснень та розрахунків. Крім того підписання кредитного договору №3779/2378ECLKА1РТ1 від 28 листопада 2015 року стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку ПАТ «ПтБ», а саме: невиконання переддоговірної роботи з позичальником; відсутність детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, зазначених в умовах договору; нав`язування банком непотрібних комісійних послуг за управління кредитом; нав`язування третейського застереження про розгляд справи в Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків «АУБ» (пункт 6 договору); нав`язування банком непотрібних страхових послуг в страховій компанії ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ»; банком без згоди позивачки розповсюджувалась інформація про її персональні дані та банківська таємниця. Позивачка [PERSON] зазначала, що підпунктом «д» пункту 1.2 кредитного договору №3779/2378ECLKА1РТ1 встановлена комісія за обслуговування кредиту в розмірі 194 грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті сплачується позичальником щомісяця за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком 1 до цього договору та його невід`ємною частиною. Відповідно до пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку. А тому умова про сплату комісії за дії банку за обслуговування кредиту в розмірі 91 грн щомісяця суперечить цій Постанові НБУ та є недійсною в силу ч.3 ст.215 ЦК України. Враховуючи наведене, позивачка [PERSON] просила визнати недійсним підпункт «д» пункту 1.2, пункти 4.1-4.14 та 6 кредитного договору №3779/2378ECLKА1РТ1 від 28 листопада 2015 року, зобов`язати ПАТ «Платинум Банк» надати розписку про одержання виконання зобов`язань по кредитному договору в повному обсязі. Провадження по справі було відкрито ухвалою судді [PERSON] від 21 листопада 2017 року. Заочним рішенням Решетилівського районного суду від 05 квітня 2018 року позов [PERSON] було задоволено частково, визнано недійсним підпункт «д» пункту 2.1 кредитного договору №3779/2378ECLKА1РТ1 від 28.11.2015, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Платинум Банк», у решті позовних вимог було відмовлено. Ухвалою Решетилівського районного суду від 13 вересня 2018 року заяву ПАТ «Платинум Банк» про перегляд заочного рішення Решетилівського районного суду від 05 квітня 2018 року задоволено та зазначене рішення суду скасовано. У зв`язку зі звільненням 27.09.2018 р. у відставку судді [PERSON] справу розподілено судді Лизенко І.В., яка була відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 р. №175/о/15-19 строком на один рік. Ухвалою суду від 02 квітня 2019 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 16 липня 2019 року. У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області Зіненка Ю.В. Ухвалою суду від 07 серпня 2020 року по справі призначено підготовче засідання на 07 вересня 2020 року, яке було відкладено на 27 жовтня 2020 року за клопотанням представника відповідача. 27 жовтня 2020 року по даній цивільній справі проведено підготовче засідання і справу призначено до розгляду по суті. 22 грудня 2020 року до суду від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ПТБ» Грошової С.В. надійшло клопотання про залучення до участі в справі правонаступника у зв`язку зі зміною кредитора, відповідно до якого просила залучити до участі в справі в якості відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит - Капітал», як правонаступника ПАТ «ПтБ» у зв`язку із зміною кредитора у зобов`язанні. Ухвалою суду від 29 березня 2021 року залучено до участі у справі правонаступника відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал». 06 травня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»за підписом представника за довіреністю Малюги І.І., в якому відповідач вважає, що позов є необґрунтованим та не підлягає до задоволення, оскільки з умовами кредитного договору позивачка ознайомлена, про що свідчить її підпис, тому пункт 1.2 кредитного договору є законним. Щодо тверджень позивача, що умова про сплату комісії за дії банку за обслуговування кредиту в розмірі 194,00 грн щомісяця суперечить поставові НБУ від 26.05.2007 № 168, в зв`язку з чим на підставі ч.3 статті 215 ЦК України ця умова є недійсною, зазначила, що ця постанова НБУ втратила чинність, а тому посилання на неї є неприпустимим. Також позивач посилається на нечинні положення ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме на п.2 ст. 11 даного закону, оскільки у статті 11 існує лише одна частина, що не стосується посилання позивача. Щодо переддоговірної роботи банку з позичальником, то позивачка була в повному обсязі ознайомлена з умовами кредитного договору та у відповідності до чинного законодавства, що підтверджується кредитним договором та оформленою заявою - анкетою. До підписання кредитного договору та складання вказаної угоди, анкет позивачка також детально ознайомилася текстом даного договору та додатків до нього, була ознайомлена та згодна з умовами кредитування, які були надані їй у письмовій формі. При укладенні кредитного договору сторони дійшли взаємної згоди щодо всіх істотних умов договору, про що свідчить, про що свідчить її підпис у кредитному договорі. Щодо тверджень позивача про нав`язування банком непотрібних комісійних послуг, третейського застереження, страхових послуг, представник відповідача зазначила, що відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Отже, підписуючи даний договір позивач погодилася, що вона до його підписання ознайомилася з усіма умовами, на яких банк здійснює кредитування, а також свідомо обрала умови кредитування, викладені у кредитному договорі. Щодо розповсюдження інформації про персональні дані та повідомлення про виконання умов кредитного договору третім особам, то відповідно до п.7.3 кредитного договору позичальник надає дозвіл банку на отримання, обробку, зберігання та конфіденційне використання інформації, що стосується безпосередньо позичальника та яка стала відома банку у зв`язку з діловими стосунками з позичальником. Зважаючи на факт підписання кредитного договору, вона надала свою згоду на обробку персональних даних, повідомлений про мету їх обробки. Позичальник надав свою згоду банку на передачу третім особам відомостей, в тому числі таких, що становлять банківську таємницю. Зважаючи на викладене, просила позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення, розгляд справи провести за відсутності представника відповідача. Сторони та їх представники в судове засідання 11 травня 2021 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в матеріалах справи міститься заява позивачки про те, що позовні вимоги вона підтримує, справу просить розглянути за її відсутності (а.с.143). Враховуючи заяви учасників справи, фіксація судового процесу технічними засобами не проводилася згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, враховуючи позицію правонаступника відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, приходить до висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Платинум Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит - Капітал», про захист прав споживачів та визнання частково недійсним кредитного договору №3779/2378ECLKА1РТ1 від 28 листопада 2015 року підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 28 листопада 2015 року між [PERSON] , ПАТ «Платинум Банк» та страховиком ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ» було укладено кредитний договір зі страхування життя позичальника та можливістю перенесення платежу (рахунок) № [NUMBER] (Перенесення платежу Поточний) (а.с.20). Відповідно до п.1.1. кредитного договору Банк надає позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на поточні потреби, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії за надання та обслуговування кредиту, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлений даним договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання за даним договором в повному обсязі. Сума кредиту відповідно до пункту 1.2 - 6170,00 грн., строк кредитування - 39 платіжних періодів, цільове призначення - поточні потреби, дата повернення кредиту - 05.03.2019 року. Відповідно до цього ж пункту договору фіксована процента ставка за користування кредитом - 12,0000% річних, комісія за надання кредиту - 0,00 грн, комісія за обслуговування кредиту - 194,00 грн. Пунктом 2.7. кредитного договору визначено, що платежі в погашення суми заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та комісії за обслуговування кредитом та комісії за здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів. Погашення позичальником заборгованості за кредитом здійснюється щомісячно рівними платежами в сумі 399,00 грн, починаючи з першої дати сплати заборгованості (пункт 2.8 договору). Додатком 1 до договору №3779/2378ECLKА1РТ1 від 28 листопада 2015 року визначено графік платежів з січня 2016 року по березень 2019 року в розмірі 399,00 грн щомісячно, в тому числі комісія 194 грн. Загальна сума сплачених платежів має становити 14361,08 грн (а.с.22). На виконання умов договору позивачкою [PERSON] з березня 2016 року по вересень 2017 року сплачувалася узгоджена сума щомісячного платежу на користь ПАТ «Платинум Банк» (а.с.120-124). Відповідно до поданих квитанцій позивачкою було сплачено 7630,00 грн. Позивачкою також було додано копії квитанцій, в яких в графі «призначення платежу» зазначено: приймання платежу за послугою «Поповнити ощадну карту «Економка» (а.с.а.с.125, 127), поповнення рахунку [NUMBER] (а.с.126). Суд не приймає до уваги копії вказаних квитанцій, оскільки позивачкою не було доведено, по - перше, що сплата коштів здійснювалася саме позивачкою [PERSON] , а по - друге, що вони мають відношення до погашення заборгованості за кредитним договором №3779/2378ECLKА1РТ1. До того ж по окремим із них дата здійснення операції зазначена як 28.08.2015, 28.09.2015, 23.10.2015, в той час як кредитний договір №3779/2378ECLKА1РТ1 було укладено 28.11.2015. Таким чином, суд доходить висновку, що позивачкою [PERSON] не було доведено належним чином, що зобов`язання за кредитним договором №3779/2378ECLKА1РТ1 від 28 листопада 2015 року були виконані в повному обсязі відповідно до встановленого графіку платежів, отже, позов в частині зобов`язання ПАТ «Платинум Банк» надати розписку про одержання виконання зобов`язання по кредитному договору в повному обсязі до задоволення не підлягає. Щодо посилання позивачки на те, що положення підпункту д) пункту 1.2 в частині сплати комісії не відповідають нормам чинного законодавства суд зазначає наступне. Положеннями частини 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно частини 1 статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Положеннями статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 ) банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Конституційний Суд України у своєму рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-рп/1999 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. З огляду на це, суд не приймає посилання представника відповідача на те, що ця постанова НБУ втратила чинність, оскільки вона була чинною на час укладення кредитного договору 28 листопада 2015 року, а чинність втратила на підставі Постанови Національного Банку України від 08.06.2017. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту. А тому умови договору про встановлення комісії за обслуговування кредиту в розмірі 194 грн, які зазначені в підпункті д) пункту 1.1. розділу 1 кредитного договору, та які включені в склад щомісячних платежів, є недійсними. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі за №6-1746цс16 від 16.11.2016 року. Щодо визнання недійсними пунктів 4.1-4.14 розділу 4 кредитного договору №3779/2378ECLKА1РТ1 від 28 листопада 2015 року «Умови страхування позичальника за кредитом» суд зазначає таке. Відповідно до розділу 4 вказаного договору, [PERSON] та страховик ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ», підтвердили факт укладення договору добровільного страхування життя між страховиком та страхувальником на підставі Правил добровільного страхування життя ПрАТ «Ренесанс Життя» від 07 травня 2009 року, які є його невід`ємною частиною, та надання в його в рамках страхового покриття за нижче перерахованими страховими ризиками. Пунктами 4.8 - 4.11 кредитного договору №3779/2378ECLKА1РТ1 передбачено, що страхова сума за договором страхування становить 6170,00 грн; страхова виплата визначається в межах страхової суми за договором страхування; страховий тариф (щомісячно) для програм страхування, визначених в п.3.6 договору - 0,52574%; страхова премія (сплачується одноразово) - 1170,00 грн. Строк дії договору страхування: договір страхування набуває чинності з 00 годин 28 листопада 2015 року та діє до 24 години 00 хвилин 28 листопада 2018 року (пункт 4.12 договору). Страхувальник підтверджує, що ознайомлений та згоден з Правилами добровільного страхування, інформацією щодо Договору страхування, обраними програмами страхування (пункт 4.14 договору). Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, позивачка погодилася з умовою добровільного страхування життя в ПрАТ «РЕНЕСАНС ЖИТТЯ», що підтверджується її підписами в договорі та ці умови є обов`язковими для виконання. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що протягом дії кредитного договору позивачка заперечувала проти даної умови договору. До того ж позивачка була вільна як у виборі фінансових установ для отримання кредиту, так і у виборі форми кредитування. Позивачкою та її представником не доведено, що умови договору в частині добровільного страхування (розділ 3) є несправедливими та не надано доказів, що відповідач вимагав придбати послуги страхування, як обов`язкову умову надання банківських послуг. З огляду на це, підстав для визнання недійсним розділу 4 «Умови страхування позичальника за кредитом» кредитного договору №3779/2378ECLKА1РТ1 від 28 листопада 2015 року немає. Щодо визнання недійсним пункту 6.1 розділу 6 кредитного договору №№3779/2378ECLKА1РТ1 від 28 листопада 2015 року «Порядок вирішення спорів (Третейське застереження») суд зазначає таке. Пунктом 6.1 розділу 6 «Порядок вирішення спорів (Третейське застереження» кредитного договору передбачено, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні даного договору чи у зв`язку з ним, або випливають з нього у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків (далі АУБ) або в Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» (далі ВГО), відповідно до їх регламентів за вибором позивача. Сторони домовилися, що розгляд справи у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків здійснюється третейським суддею Волошиновичем Олегом Петровичем одноособово. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеним у даному пункті суддею, призначення третейського судді сторони доручають голові постійно діючого Третейського суду при АУБ. Розгляд справи у постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» здійснюється третейським суддею одноособово за призначенням Голови Третейського суду при ВГО. Умови цього договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, які не підлягають розгляду третейськими судами. Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12.03.2011 року. На час укладення договору 28 листопада 2015 року Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Таким чином, умови, викладені в пункті 6.1 розділу 6 «Порядок вирішення спорів (Третейське застереження)» кредитного договору №3779/2378ECLKА1РТ1 від 28 листопада 2015 року суперечать статті 14 Закону України «Про третейські суди», а тому є недійсними. Таким чином позовні вимоги в частині визнання недійсним підпункту д) пункту 1.2 та пункту 6.1 кредитного договору підлягають до задоволення За загальним правилом, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як було встановлено, позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Позов судом задовольняється частково, тому судові втрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволеної частини вимог на користь держави. Позивачем було заявлено дві самостійні вимоги немайнового характеру: про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору №3779/2378ECLKА1РТ1; зобов`язати ПАТ «Платинум Банк» надати розписку про одержання виконання зобов`язання по кредитному договору в повному обсязі. На час подання позову (20.11.2017) за вимогу майнового або немайнового характеру фізичною особою сплачувався судовий збір в розмірі 640,00 грн. Отже, позивачка [PERSON] при подачі позову, за відсутності підстав звільнення від сплати судового збору, мала б сплатити 1280,00 грн. В пункті 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (із змінами) зазначено про те, що якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Враховуючи вищевикладене, положення ч.1 ст.131, ч.1 ст.141 ЦПК України та те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] , з відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» на користь держави слід стягнути 640,00 грн (половину від суми збору, який повинен бути сплачений при подачі цього позову). На підставі ст.ст. 210,215,217,627 ЦК України, ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»,

Outcome: partial