Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

До суду 25.10.2018 року звернулось Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси ( далі КЕВ) з позовом про виселення [PERSON] та [PERSON] із житлового приміщення ( двохкімнатного блоку площею 37,44 кв.м ) у гуртожитку МОУ за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] 31.08.2007 року було звільнено з військової служби в запас, у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України ( остаточне звільнення здійснено02.04.2015 року ), та у зв`язку із тим, що відповідач та члені його сім`ї на квартирному обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Збройних Силах України не знаходяться, у відповідності до вимог ст. 127,128,132 Житлового кодексу України, вони підлягають виселенню із гуртожитку, який займали під час проходження служби, без надання іншого житла. Від відповідачів [PERSON] та [PERSON] були подані письмові відзиви на позов та заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідачі не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, обґрунтовували свої заперечення тим, що згідно положення ст. 125 Житлового кодексу України, вони не можуть бути виселені, без надання іншого житла, так як проживали у даному гуртожитку більш ніж десять років а кім того, [PERSON] було звільнено у зв`язку із скороченням штатів. Як встановлено у судовому засіданні згідно наказу начальника кафедри військової підготовки Одеської національної юридичної академії №122 від 31.08.2007 року майор [PERSON] , викладач кафедри військової підготовки, звільненого наказом заступника Міністра оборони України від 28.08.2007 року №166 з військової служби у запас за пунктом 63, підпункт «г» ( у зв`язку із скороченням штатів), у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, слід вважати таким, який здав справи та посаду і виключений зі списків особового складу кафедри і направленим для зарахування на військовий облік до Київського РВК м. Одеси. Наказом командира військової частини польова пошта [NUMBER] 312 від 02.04.2015 року підполковника [PERSON] ,, командира батальйону територіальної оборони військової частини, звільненого наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних сил України ( по особо мову складу) від 20є03є2015 року №77 з військової служби у запас за пунктом 4 Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 «про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 15.01.2015 року №113-VIII, слід вважати таким, що справи та посаду здав. Зі змісту наказів вбачається стаж безперервної служби [PERSON] - 24 роки; загальна вислуга у Збройних силах України становить 25 років 06 місяців 22 дні. У гуртожитку, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] з 19.07.2004 року проживали і були офіційно зареєстровані ( на підставі ордеру №5 від 14.04.2004 року ), що підтверджується довідкою керівника організації, яка здійснює експлуатацію даного гуртожитку, копією листа заступника військового прокурора Південного регіону України на ім`я начальника Одеського інституту сухопутних військ про сприяння у вирішенні питання щодо розширення службової житлової площі [PERSON] , який разом із дружиною та донькою проживає в одній кімнаті у гуртожитку [ADDRESS] на території факультету Тилового забезпечення ОІСВ та копією ордеру. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України). Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Правовідносини, пов`язані із користуванням гуртожитками ( отримання, проживання та виселення ) врегульовані Житловим Кодексом України, 1983 року ( далі ЖК ). Так, у відповідності до вимог ч.1 ст. 127 ЖК для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Частинами 1-4 ст. 132 ЖК визначено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у\~статті 125\~цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим\~частиною другою\~статті 114 цього Кодексу. Без надання іншого жилого приміщення, не може бути виселено, зокрема: - осіб, яки пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове приміщення, не менш як десять років; - осіб, звільнених у зв`язку із ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників ( ч.1 ст. 125 ЖК ). Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 28.03.2018 року у справі № 357/3258/16-ц, і у відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України повинно бути врахована судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. В даному випадку суд, враховує, що будівля, яка розташована за адресою: [ADDRESS] є нерухомим військовим майном, - гуртожитком, яке розташовано на території військового містечка № [NUMBER] у м. Одесі - належить міністерству оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Одеси. Дані обставини ( викладені у позовної заяві ) визнаються сторонами, тому у відповідності до ч. 1 ст. 82ЦПК України, не підлягають додатковому доказуванню. Зазначену кімнату у гуртожитку відповідачі отримали на законних підставах на підставі ордеру, та були зареєстровані за даною адресою, що свідчить про визнання їх права на користування даним об`єктом балансоутримувачем. Факт наявності на момент звільнення у 2007 року із строком безперервної служби у 24 роки та підставі звільнення скорочення штатів, надають суду змогу, прийти до висновку, що на відповідачів розповсюджується вимоги ст..125 ЖК України: неможливість виселення без надання іншого приміщення. Наявність нового призиву та звільнення в 2015 році , у зв`язку із частковою мобілізацією, не змінює правового статусу відповідачів. Факт знаходження відповідачів на квартирному обліку у районної адміністрації а ні ув одеському гарнізоні, також, не змінює зазначеного правового статусу та прав відповідачів на отримання іншого житла при виселенні. У сукупності вищезазначені обставини надають змогу суду прийти до висновку, що виселення відповідачів з гуртожитку, без надання іншого житла, як форма втручання держави у право на повагу до житла, в даному випадку не відповідає Закону, а тому не може бути застосована, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог . У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України відмова у задоволенні позову є підставою і для відмови у стягуванні з відповідачів понесених позивачем судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed