Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мазаратій Ірина Володимирівна в якій просила: -Визнати недійсним Заповіт, складений від імені [PERSON] , [INFO] щодо майна померлої [INFO] - на користь [PERSON] та виданого 29 грудня 2016 року на його підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1991, по спадковій справі № 46/2016, номер у Спадковому реєстрі, виданого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мазаратій Іриною Володимирівною, скасувавши записи про реєстрацію права власності за №18397146 від 29.12.2016 року. -Застосувати наслідки недійсності правочинів та встановити порядок прийняття спадщини за законом для спадкоємців, щодо майна, померлої [INFO] [PERSON] [INFO] , шляхом визнання права власності за [PERSON] , та виділення в натурі її 1/2 частки у спадщині за законом з 1/2 частини квартири [ADDRESS] . -Усунути перешкоди у користуванні [PERSON] , шляхом визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] між нею та [PERSON] повної компенсації ним грошової вартості [PERSON] квартирі через продаж квартири іншим покупцям. -Визнати право власності в порядку спадкуванням за законом на 1/4 частини, спадкового майна, яка складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] , після померлої [PERSON] , [INFO] -Стягнути з на користь [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати пов`язані з розглядом даної справи. Свою позовну заяву позивачка обґрунтувала тим, що [INFO] померла [PERSON] у віці 75 років про, що було складено відповідний актовий запис №6490 та видано Свідоцтво про смерть, Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. [PERSON] є матір`ю позивачи [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частина квартири [ADDRESS] , загальною площею 80,1 кв.м. Власниками квартири [ADDRESS] , загальною площею 80,1 кв.м. є [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності. Квартира була приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та підставі Розпорядження органу приватизації № 182818 від 16 червня 2004 року. Уповноваженим власником квартири визначено [PERSON] . Згідно Розпорядження Суворовської районної адміністрації №808 р від 02 серпня 2002 року було відкрито особистий рахунок на [PERSON] для утримання та обслуговування даної квартири. Право приватної спільної часткової власності за ними на дану нерухомість було зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 21 вересня 2004 року згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Після смерті своєї матері [PERSON] - позивачка [PERSON] від прийняття спадщини за законом не відмовлялась, заяв не надавала та не підписувала. Позивачка [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак її було повідомлено листом № 410/02-14 від 27.12.2016 року про те, що що в матеріалах спадкової справи № 46/2016 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] наявний чинний заповіт, складений померлою не на користь [PERSON] 03 січня 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про надання копії заповіту з інформацією, коли саме його складено, ким та ім`я кого було його складено. 10 січня 2017 року позивачці [PERSON] надано Відповідь № 3/01-16 про те, що: «щодо отримання копії заповіту від імені [PERSON] повідомляю, що відповідно до документів, які зберігаються в спадкові справі № 46/2016 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , Ви не є спадкоємцем після її смерті, у зв 'язку з чим згідно ст. 8 ЗУ «Про нотаріат» Ви не маєте права ознайомлюватись з матеріалами спадкової справи». Згідно Інформаційної довідки № 78285726 від 17.01.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно було внесено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мазаратій Іриною Володимирівною номер запису про право власності: 18397146 від 29.12.2016 року о 10:53, про право приватної спільної часткової власності на 1/2 квартири [ADDRESS] на [PERSON] . Підстава внесення запису: Свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 1991, виданого 29.12.2016 року Приватним нотаріусом Мазаратій І.В. [INFO] відповідач [PERSON] помер. На час відкриття спадщини спільно із спадкодавцем [PERSON] постійно однією сім`єю проживали дружина спадкодавця [PERSON] та малолітня дитина. Позивачка [PERSON] просить визнати заповіт недійсним, у зв`язку з тим, що спадкодавець [PERSON] дуже важко хворіла через онкозахворювання, вона постійно знаходилась на лікуванні, зокрема шляхом агресивного медикаментозного лікування, перебувала на амбулаторному обстеженні та лікуванні в диспансері. Також, з урахуванням вікових особливостей [PERSON] , емоційного стану, індивідуально-психологічних особливостей, рівня розумового розвитку та умов мікросередовища, характеру та складності лікування, вона не могла усвідомлювати реальний зміст власних дій та відповідно не в повній мірі [PERSON] могла передбачати їх наслідки, тому правочин має бути визнано недійсним, а майно, що належало Спадкодавцю розподілено в порядку спадкування за законом між спадкоємцями. Стосовно вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою, позивачка [PERSON] зазначає наступне. Позивачка [PERSON] разом зі своєю матір`ю [PERSON] проживала в спірній квартирі довгий час, тоді як у [PERSON] було інше місце проживання знаходження, в деякі періоди вони навіть не знали де він знаходиться те перебуває. За життя їхньої матері, питання щодо користування цією квартирою не виникало. Більше того, повністю всі комунальні платежі та витрати на утримання цієї квартири здійснювала позивачка [PERSON] , на її ім`я відкривались розрахункові книжки, починаючи з 2004 року, [PERSON] ніякої участі в цьому не приймав та не прикладав жодних зусиль щодо утримання цієї квартири. Перед смертю матері [PERSON] брат позивачки [PERSON] разом зі своєю дружиною, переїхав в спірну квартиру і там поселився, а позивача [PERSON] вигнав, змінив замки на вхідних дверях, постійно погрожував їй та не допускає її до квартири, навіть не зважаючи, що 1/2 квартири належить позивачці. Дані обставини стали підставою звернення до суду. У судове засідання з`явився представник позивачки [PERSON] - адвокат Стогній О.В., позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. У судове засідання з`явився представник відповідачки [PERSON] - адвокат Радіонов А.В. заперечував проти задоволення позову. У судове засідання приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлася судом належним чином. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони по справі, вислухавши пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , суд вважає про те, що позов є доказаним, є обґрунтованим, тому підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено про те, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 16.06.2004р., яке видане Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради (а.с.32, т.1), розпорядженням органу приватизації від 18.06.2004р. № 182818 (а.с.33, т.1), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомості № 4806530 від 21.09.2004р. (а.с.35, т.1), інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.40-42, т.1). Позивачка [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.46, т.1). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №6490 (а.с.24, т.1). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Судом встановлено про те, що за життя [PERSON] склала заповіт на ім`я [PERSON] , якому заповіла усе своє майно, де б воно не було та з чого воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй і на що вона за законом матиме право. Даний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Затолкіною К.Я., зареєстровано в реєстрі за № 335 (а.с.87, т.1) та підтверджується інформаційною довідкою з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів № 112886692 від 29.12.2016р. (а.с.88, т.1). З матеріалів справи вбачається про те, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. відкрито спадкову справу № 46/2016 щодо майна померлої [PERSON] , що підтверджується Витягом з Спадкового реєстру № 44870132 від 25.08.2016р. (а.с.26, т.1). 26.12.2016р. позивачка [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. з заявою про видачу свідоцтва про спадщину за законом (а.с.97, т.1). 27.12.2016р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. повідомлено позивачку [PERSON] про те, що в матеріалах спадкової справи № 46/2016 щодо майна померлої [INFO] її матері - [PERSON] наявний чинний заповіт, складений не на її користь (а.с.29). З матеріалів справи вбачається про те, що 29.12.2016 р. до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. звернувся син померлої [PERSON] - [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про спадщину за законом (а.с.107, т.1). 29.12.2016р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. було видано сину померлої [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано в реєстрі №1991, та здійснено реєстрацію права власності за №18397146 від 29.12.2016 року (а.с.113, т.1). Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 1/2 (однієї другої) частки чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 80,1 кв.м., в тому числі житловою площею 50,3 кв.м., що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства [Одеської міської ради 16.06.2004 року за реєстровим №12-27170, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 21.09.2004 року за номером І запису: 41 в книзі: 545пр-2. 03.01.2017р. позивачка [PERSON] звернулася до приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. з заявою в якій просила надати їй копії заповіту (а.с.30,т.1). Однак, на адресу позивачки [PERSON] від приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. надійшов лист № 3/01-16 від 10.01.2017р. з якого вбачається про те, що позивачці було відмовлено, оскільки вона не є спадкоємцем після смерті [PERSON] (а.с.31,т.1). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України). Отже, оскільки заповіт є, перш за все, юридичною угодою, тому всі правила чинного законодавства, які стосуються питання недійсності угод, в однаковому ступеню відносяться й до заповіту. Заповіт як угода, яка проявляє волю заповідача щодо розпорядження належним йому майном після його смерті, вимагає посвідчення дійсності волевиявлення й тотожності волі заповідача і змісту заповіту, тому закон пред`являє до заповіту підвищені вимоги в дотриманні умов укладання заповіту. Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України). За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Згідно статті 1247 заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадови чи службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних , родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч. 2 ст. 203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Частина 2 ст. 1257 ЦК України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13.11.2019р. призначено посмертну судово-психіатричну експертизу відносно [PERSON] , [INFO] ,яка померла [INFO] (а.с.167-168, т.1). Разом з матеріалами цивільної справи № 523/11346/19 до КНП «Одеському обласному медичному центру психічного здоров`я» було направлено оригінал амбулаторної карти № 02003/3, відкритої на ім`я [PERSON] , [INFO] , на 12 арк.; оригінал медичної карти КУ «ООКЛ» амбулаторного хворого № 5440 від 29.09.2015р. відкритої на ім`я [PERSON] , [INFO] , на 6 арк.; оригінал медичної карти ОКУ «Одеський обласний онкодиспасер» амбулаторного хворого № 4569/15м від 30.09.2015р., відкритої на ім`я [PERSON] , [INFO] , на 13 арк. 08.07.2020р. від КНП «Одеському обласному медичному центру психічного здоров`я» надійшов висновок судово-психіатричних експертів №194 від 28.04.2020 р. Відповідно до висновку судово-психіатричних експертів №194 від 28.04.2020 р. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , в період часу який відноситься до укладання і підписання заповіту від 09.06.2016 року, померла [PERSON] страждала на тимчасовий функціональний розлад психіки із і порушенням фізіологічних процесів в організмі у вигляді: «Органічного емоційно-лабільного розладу, глибока астенія на фоні ракової інтоксикації» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики Е06.6 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), внаслідок чого вона абсолютно не усвідомлювала значення своїх дій та не керувала ними. (а.с.179-178, т.1). Таким чином, [PERSON] , [INFO] на момент складання заповіту від 09.06.2016р. не усвідомлювала значення своїх дій та не керувала ними. При таких обставинах, суд приходить до висновку про те, що позовна вимога про визнання недійсним заповіту, який складений від імені [PERSON] , [INFO] щодо майна померлої [INFO] на користь [PERSON] підлягає задоволенню. Стосовно позовної вимоги про визнання права власності в порядку спадкування суд зазначає наступне. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Питання, що пов`язані зі спадкуванням, чітко регламентовані положеннями Книги шостої ЦК України. Так, відповідно до статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з частинами 1, 3, 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Як регламентує стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» («Kechko v. Ukraine», заява №63134/00) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Першого Протоколу, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Першого Протоколу (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98). Водночас Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заяви №10522/83; №11011/84; №11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland», заява №12742/87), визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи. У параграфі 35 рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» («Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine», заяви №68385/10 та №71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» («Kopecky v. Slovakia», заява №44912/98, п. 52). Досліджені матеріали справи підтверджують наявність у позивачки [PERSON] охоронюваного законом інтересу, спрямованого на відповідну частину спадкового майнова у порядку спадкування після померлої [PERSON] . З урахуванням викладеного, а також оскільки за загальним правилом спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття та незалежно від часу її прийняття (частина 5 статті 1268 ЦК України), суд зазначає, що майнові права [PERSON] на спадщину охоплюються категорією «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Такі права особи підлягають захисту та дієвим механізмом захист цих прав є їх визнання. Таким чином, судом доходить висновку про те, що позовна вимога про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкуванням за законом на 1/4 частини (яка складається з Ѕ частини) квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] - підлягає задоволенню. Стосовно позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст.321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхтонеможебути протиправнопозбавленийцьогоправачи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житловою площею, яка знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку (квартири), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] - підлягають задоволенню. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, предбачених законом. Частиною 1,2 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до чч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими,речовими іелектронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків. У відповідності до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 2 цієї статті встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. про визнання заповіту недійсним, про визнання розміру частки при спадкуванні майна за законом, про усунення перешкод у користуванні квартирою, про визнання права власності у порядку спадкування за законом підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір. Таким чином, підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 3055,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved