Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

До суду звернувся позивач з вказаним позовом, мотивуючи тим, що на виконання постанови КМ України №268 на підставі наказу начальника ТУ №144\\1\\к від 23.12.2015 р. Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Київській області було виплачено працівникам місцевих загальних судів Київської області матеріальну допомогу на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань при наданні щорічної відпустки у розмірі посадового окладу у межах коштів на оплату праці. Але в подальшому територіальне управління отримало від Державної судової адміністрації України рекомендації до Звіту за результатами проведення планового аудиту де зазначено про необхідність відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів на заробітну плату працівникам апаратів судів у розмірі 43700 грн., а тому позивач просить суд стягнути з відповідача 1218 грн., як безпідставно нараховані кошти відповідно до рекомендацій та звернень ДСАУ. В судове засідання позивач не направив свого представника, подали лист де просять провести розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належно, жодних заяв, клопотань суду не подав. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач на виконання постанови КМУ №268 виплатив відповідачу в 2015 році кошти в сумі 1218грн., які відповідач відмовився повернути на прохання позивача. Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року за № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» Надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці: надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу). Відповідно до ст. 127 КЗпПУ відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Згідно ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті:1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; Також, при вирішенні даної справи, суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 22 cічня 2014 року по справа № 6-151 цс 13 відповідно до статті 1215 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. Згідно ст.. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України є обовязковими для всіх судів України. Таким чином, позивачем не доведено факту отримання працівником Білоцерківського міськрайонного суду [PERSON] коштів, як безпідставно набутих, чи набутих внаслідок рахункової помилки, або внаслідок недобросовісності з боку набувача, чи недобровільного нарахування і виплати цих коштів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed