Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вказаним позовом звернулася позивач та просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок № 60 по вулиці Героїв Небесної Сотні у місті Миронівка Київської області в порядку спадкування за заповітом після померлої 26 грудня 2014 року [PERSON]. Свою позовну вимогу обґрунтовувала тими обставинами, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті матері [PERSON], яка за життя була власником вказаного житлового будинку. Після смерті матері вона прийняла спадщину, тому право власності на цей будинок перейшло до неї в порядку спадкування. В судове засідання позивач та її представник не зявилися. Представник позивача подала до суду заяву, в якій просила суд розгляд справи проводити у їх відсутності, позовну вимогу підтримала та просила її задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився. В надісланій до суду заяві представник Миронівської міської ради Київської області просила розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги визнала. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позовна вимога, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Частиною 1 ст. 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна за заповітом. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 Цивільного кодексу України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ст. 1220 Цивільного кодексу України). Статтею 1223 Цивільного кодексу України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У судовому засіданні встановлено, що 26 грудня 2014 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК № 327671, виданим 26 грудня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 195 (а.с. 8). Спадковим майном після смерті [PERSON] є житловий будинок, що знаходиться за адресою: Київська область, місто Миронівка, вулиця Героїв Небесної Сотні, 60. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 Цивільного кодексу України). На випадок своєї смерті [PERSON] 27 лютого 1992 року склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Миронівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі під номером 298. Згідно зазначеного заповіту, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження: «Все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати мені на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю дочці [PERSON]». Таким чином, судом встановлено, що позивач є спадкоємцем [PERSON] за заповітом. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, виданого 07 травня 2001 року Миронівською міською радою народних депутатів Київської області, спадкодавець [PERSON] була власницею земельних ділянок загальною площею 0,2952 гектари, які знаходяться за адресою: Київська область, місто Миронівка, вулиця Горького, 60, цільове призначення яких «будівництво та обслуговування житлового будинку», а також «ведення особистого підсобного господарства». Рішенням Миронівської міської ради Київської області від 29 січня 2016 року, вулицю «Горького» перейменовано на вулицю «[PERSON] Сотні». Згідно з технічним паспортом, виготовленим Комунальним підприємством Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 13 червня 2016 року, житловий будинок за адресою: Київська область, місто Миронівка, вулиця Героїв Небесної Сотні, 60, збудований у 1987 році. Відповідно до довідки Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 13 червня 2016 року № 1204, під час технічної інвентаризації спірного будинку, самочинного будівництва не виявлено. Таким чином, спірний житловий будинок збудований у 1987 році на земельній ділянці цільове призначення якої «будівництво та обслуговування житлового будинку». При вирішенні цього спору суд керується законодавством, яке регулювало виникнення у спадкодавця права на житловий будинок, зокрема, положеннями Закону СРСР «Про власність в СРСР» від 1990 року, Законом України «Про власність» від 1991 року, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Згідно з ст. 3 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності можуть бути земля, будівлі, споруди та інше майно. Статтею 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» встановлено, що у власності громадян можуть бути жилі будинки. Статтю 6 Закону СРСР «Про власність в СРСР» передбачено, що власність громадян створюється і примножується за рахунок інших трудових доходів. Для ведення селянського й особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилих будинків і задоволення інших потреб, передбачених законом, громадянам надається земля в довічне успадковуване володіння. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці. Відповідно до розяснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Оскільки спірний будинок збудований на земельній ділянці, що на праві приватної власності належала спадкодавцю, збудований у 1987 році, під час технічної інвентаризації ознак самовільного будівництва не виявлено, суд приходить до висновку, що він належав на праві приватної власності спадкодавцю [PERSON]. Позивач 13 січня 2015 року звернулась до Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини померлої 26 грудня 2014 року [PERSON]. Згідно з частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобовязання встановлено законодавством у звязку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. У відповідності до пункту 4.15 ч. 1 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Державний нотаріус Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області 16 червня 2016 року листом № 637/02-14 відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок після смерті [PERSON], у звязку з відсутністю у останньої права власності на цей будинок. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є визнання судом цього права. Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання права на власність, особа право якої порушується, оспорюється чи не визнається має право звернутися до суду по його захист шляхом визнання такого права. Позивач звернулася за судовим захистом у звязку із невизнанням державним нотаріусом її права на отримання в порядку спадкування права власності на спірний житловий будинок. Власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Заповіт відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України є різновидом одностороннього правочину, а тому на його підставі, особа може набувати право власності на майно, що належало спадкодавцеві. Частиною 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У матеріалах справи відсутні докази того, що спадкодавець [PERSON] втратила право власності на вказану нерухомість. Таким чином, позивач відповідно до ст. ст. 1216, 1218, 1222, 1223, 1233, та ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України отримала право власності на майно спадкодавця, в тому числі і право власності на житловий будинок № 60, розташований по вулиці Героїв Небесної Сотні міста Миронівка Київської області. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, на підставі ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 3, 6, 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР», ст. 12 Закону України «Про власність», ст. ст. 16, 328, 392, 1216, 1218, 1222,1223, 1233, 1268 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved