Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

До Приморського районного суду м.Одеси було подано позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛОМОТО ЛТД», Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 29 квітня 2014 року він придбав у відповідача мотоцикл марки VIPER VP110, двигун № [NUMBER] , шасі № [NUMBER] , вартістю 9 100 грн. На підтвердження укладеної угоди купівлі-продажу ТОВ «ВЕЛОМОТО ЛТД» видано довідку рахунок №495258 від 10.06.2014 року, яка на час придбання транспортного засобу була документом, який підтверджує право власності на транспортний засіб. В липні 2020 року позивач звернувся до Територіального сервісного центру № 1444 Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області з приводу реєстрації мотоцикла, в чому йому було відмовлено оскільки з 18.11.2015 року довідка-рахунок не є документом, який підтверджує право власності на транспортний засіб. Позивач зазначив, що після придбання мотоциклу останній зберігався за місцем його проживання та не був експлуатований. Просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на мотоцикл марки VIPER VP110, двигун № [NUMBER] , шасі № [NUMBER] . Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 23 вересня 2020 року було відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛОМОТО ЛТД», Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю. 26.02.2021 року засобами електронного зв`язку на адресу суду було подано відзив Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області. Аргументи відповідача були засновані на правомірності відмови в проведенні державної реєстрації права власності на рухоме майно та відсутності спору щодо належності даного майна позивачу. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідача ТОВ «ВЕЛОМОТО ЛТД» було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи шляхом направлення на його юридичну адресу судових повісток. Однак, представник відповідача в судове засідання не прибув, про наявність поважних для цього причин суд не повідомив, відзив на позов не подав. Частиною 2статті 247ЦПК Українипередбачено,що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. 29 квітня 2014 року позивач придбав у ТОВ «ВЕЛОМОТО ЛТД» мотоцикл марки VIPER VP110, двигун № [NUMBER] , шасі № [NUMBER] , вартістю 9 100 грн. На підтвердження укладеної угоди купівлі-продажу ТОВ «ВЕЛОМОТО ЛТД» видано довідку рахунок №495258 від 10.06.2014 року, яка на час придбання транспортного засобу була документом, який підтверджує право власності на транспортний засіб. (а.с.10-15). Територіальний сервісний центр № 1444 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області МВС України 21.07.2020 року відмовило позивачу у реєстрації мотоциклу на підставі довідки-рахунку, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України № 941 від 18.11.2015 року «Про внесення змін до деяких постанов КМУ з питань реєстрації транспортних засобів» скасовано використання довідки-рахунку при купівлі-продажу та оформленні транспортних засобів (а.с.18-19). Згідно зі ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з п.9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності на транспортний засіб у відповідності до п.8 Порядку. Відповідно до положень ч.1 - ч.4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що факти, викладені у позовній заяві на обґрунтування заявлених вимог підтверджені письмовими доказами, які не викликають сумнівів щодо їх достовірності, визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб. З іншого боку, відповідачами не надано належних та допустимих доказів які б спростовували фактичні обставини наведені позивачем. Крім того, аргументи відповідача - Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області підтверджують обставини правомірності відмови в проведенні державної реєстрації і жодним чином не оспорюють правомірність придбання та володіння Позивачем вищевказаним транспортним засобом. Щодо посилання Відповідача на Постанову Донецького апеляційного суду від 17 березня 2020 року у справі №263/13149/19, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч.2 -ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Чинним цивільним процесуальним кодексом України не встановлено обов`язку суду застосовувати практику судів першої чи апеляційної інстанції при розгляді і вирішенні справи. В свою чергу, аргументи наведені в зазначеній постанові Донецького апеляційного суду є аналогічними тим що були наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву і, як наслідок, були враховані судом при вирішенні даної справи. Суд також звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини (далі- ЄСПЛ), викладену, наприклад, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89). У вказаному рішенні ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.). Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивач протягом п`яти років добросовісно, відкрито та безперервно володіє мотоциклом марки VIPER VP110, двигун № [NUMBER] , шасі № [NUMBER] , однак у встановленому законом порядку позбавлений можливості оформити своє право власності на нього, у зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved