Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 11 червня 2019 року звернувся [PERSON] з позовною заявою до ПАТ «Державний ощадбанк України» в особі філії Дніпропетровське обласне управління про визнання нікчемним пункту договору та відшкодування моральної шкоди, в якій просив суд визнати нікчемним, таким, що протирічить п. 3.4 ст. 1061 ЦК України і ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» пункт 2.6 договору №66901703 від 09 грудня 2016 року, який передбачає право банку змінювати розмір відсотків на строковий вклад в односторонньому порядку; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 191101 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 09 грудня 2016 року між ним та відповідачем був укладений договір №66901703 на вклад «Мій пенсійний депозит» на строк 18 місяців до 11 червня 2018 року, з виплатою відсотків по депозиту в розмірі 18 % річних. Позивач зазначає, що п.2.6 цього договору є нікчемним, оскільки визначає право банку в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку за договором. Скаргу щодо зміни умови зазначеного пункту банк відмовився задовольнити. Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом, який просив задовольнити. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 11 червня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.5). Ухвалою судді від 14 червня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадбанк України» в особі філії Дніпропетровське обласне управління про визнання нікчемним пункту договору та відшкодування моральної шкоди (а.с.6-7). У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав викладених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Заперечувала проти їх задоволення у повному обсязі, посилаючись на те, що аналогічний спір вже розглянутий по суті, у задоволенні відповідних позовних вимог було відмовлено, рішення про що набрало законної сили. У відзиві на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 10 липня 2019 року, представник відповідача зазначає, що підписуючи договір №66901703 на вклад «Мій пенсійний депозит», позивач погодився з його умовами. Зокрема, умовами договору №66901703 визначено що, якщо вкладник в день повернення депозиту не з`явиться до установи банку для отримання депозиту, то строк дії договору на строк депозиту автоматично продовжується щоразу на строк, вказаний у п.1.1. договору, на умовах та за процентною ставкою, що діятимуть у банку по даному виду вкладу на момент продовження. 11.06.2018р. в день закінчення строку договору депозиту вкладник не з`явився до установи банку для отримання депозиту, у зв`язку з чим договір автоматично було пролонговано на новий строк (18 місяців) відповідно до умов п.2.6 договору, а зобов`язання банка щодо нарахування процентів за ставкою, встановленою п.1.2 договору припинилось з моменту автоматичного продовження строку дії договору та виникло зобов`язання щодо нарахування процентів за ставкою, що діяла на момент продовження строку дії договору. Пункт 2.6 договору передбачає автоматичне продовження строку дії договору на нових умовах щодо нарахування процентів за депозитом, що відповідає вимогам ч.4 ст.1060 ЦК України, та не містить додаткових вимог щодо розміщення оголошення про зміну процентної ставки в установах банку. Відповідно до умов договору, які прийняті та погоджені з позивачем шляхом підписання зазначеного договору, зміна процентної ставки в порядку, передбаченому цим пунктом договору, не вважається одностороннього зміною процентної ставки за депозитом та не потребує укладення між сторонами змін до договору. Також представник відповідача заперечуючи проти задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди, зазначив про їх безпідставність та необґрунтованість, з посиланням на те, що дії банка є цілком правомірними та такими, що не суперечать нормам чинного законодавства, причинно-наслідковий зв`язок між обставинами, на які посилається позивач, та діями відповідача, так само і вина відповідача у їх виникненні відсутні. Суд, вислухавши позивача і представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 09 грудня 2016 року між [PERSON] та АТ «Ощадбанк» в особі завідувача ТВБВ №10003/0607 філії Дніпропетровське обласне управління [PERSON] укладено договір №66901703 на вклад «Мій пенсійний депозит» на строк 18 місяців до 11 червня 2018 року з щомісячною виплатою відсотків в розмірі 18% річних. Договір складено в письмовій формі, засвідчений особистими підписами уповноваженого представника банка та вкладника (а.с. 3). Відповідно до ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Положення ч.ч. 1,3 ст. 1060 ЦК України визначають, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Згідно ч.ч.1,2,5 статті 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Частина 1 статей 627, 628, 631 ЦК України визначає, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Так, підписавши договір №66901703 сторони дійшли згоди та погодили, в тому числі, умови пункту 2.6, яким передбачено, що якщо вкладних в день повернення депозиту не з`явиться до установи банку для отримання депозиту, то строк дії договору на строк депозиту автоматично продовжується щоразу на строк, вказаний у п.1.1. договору, на умовах та за процентною ставкою, що діятимуть у банку по даному виду вкладу на момент продовження. Отже, п.2.6 договору №66901703 від 09 грудня 2016 року передбачає, що строк дії договору та строк депозиту, у разі, якщо вкладник не виявив бажання отримати вклад з настанням строку для його повернення, може неодноразово продовжується без звернення клієнта, та при продовженні дії договору розрахунок відсотків на кожен новий строк проводиться за відсотковою ставкою, яка діє у банку для даного виду вкладу на момент продовження. Пункти 4.12, 4.14 визначають, що вкладник підтверджує, що до моменту підписання цього договору банк надав йому інформацію зазначену в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Надана вкладнику інформація є повною та зрозумілою, вона забезпечує правильне розуміння фінансових послуг, які отримує вкладник відповідно до цього договору, без нав`язування йому банком її придбання. Договір сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується підписами сторін. Виходячи з викладеного суд приходить до висновку, що уклавши зазначений договір на вклад позивач був ознайомлений з умовами, на яких ним будуть розміщені грошові кошти в банківський установі, погодився з порядком нарахування та виплати відсотків, зокрема, у випадку автоматичної пролонгації договору на новий строк і своє волевиявлення на укладення договору на визначених в ньому умовах засвідчив особистим підписом. Судом також встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у цивільній справі № 201/9764/19 за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 22 жовтня 2019 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною зміну відповідачем в односторонньому порядку розміру відсоткової ставки на строковий вклад по договору №66901703 від 09 грудня 2016 року, зобов`язання відповідача встановити на строковий вклад №66901703 від 09 грудня 2016 року з 11 червня 2018 року відсоткову ставку в розмірі 18%, стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10000 грн. Вказане рішення суду було залишено без змін апеляційної і касаційною інстанціями і набрало законної сили. Таким чином, оцінюючи усі докази, які були дослідженні судом у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість і недоведеність позовних вимог позивача до відповідача, у зв`язку з чим вони не підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду цієї цивільної справи не було встановлено порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача, на які посилався останній у своєму позові. Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, беручи до уваги, що ці вимоги носять похідний характер від вимог, у задоволенні яких судом було відмовлено, тому суд вважає за необхідне відмовити й у стягненні з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29). З урахуванням результату розгляду справи, витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цим позовом, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed