Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради та служба у справах дітей Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до свідоцтва про народження, виданого 10 липня 2008 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у місті Одесі, батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис №1116. Між тим, із моменту народження дитини, батько його долею не цікавиться, матеріально не утримує, в вихованні дитини участі не приймає, наразі проживає окремо від сина та жодним чином свої батьківські обов`язки не виконує. Дитина із моменту народження зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] , разом із позивачем, перебуває на утриманні позивача, останні мешкають як одна родина (як батько з сином), оскільки починаючи з 2012 року він, [PERSON] , проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з матір`ю дитини - [PERSON] , по день її смерть - [INFO] . Отже, оскільки рідний батько дитини не цікавиться її життям та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, на думку позивача, наявні підстави для позбавлення його, [PERSON] , батьківських прав. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.08.2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування та служба у справах дітей Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини було передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Матеріали справи суддя отримала 07.10.2020 року. Ухвалою суду від 13.10.2020 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 09.11.2020 року. У підготовче засідання, призначене на 09.11.2020 року, з`явилися [PERSON] та представник третьої особи Каневська В.В., розгляд справи відкладено на 21.12.2020 року у зв`язку з відсутністю висновку органу опіки та піклування та для повторного сповіщення сторін. У підготовче засідання 21.12.2020 року з`явилися [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , інші учасники справи в підготовче засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Позивач [PERSON] просив відкласти розгляд справи та надати час для закінчення збирання документів, розгляд справи відкладено на 01.03.2021 року. У підготовче засідання 01.03.2021 року [PERSON] не з`явився, надав суду заяву, в якій просив закрити підготовче засідання та призначити справу до розгляду по суті. Справу просив розглядати за його відсутністю. Представник служби у справах дітей Одеської міської ради - Каневська В.В. не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила закрити підготовче засідання та призначити справу до розгляду по суті. Справу просила розглядати за її відсутністю. Інші учасники справи в підготовче засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Стороною відповідача заяв, клопотань та відзиву на позов суду не було надано. Ухвалою суду від 01.03.2021 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 13.04.2021 року. Представником органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради 22.03.2021 року (на електронну пошту суду) та 29.03.2021 року (поштовою кореспонденцією) було подано до суду висновок від 22.03.2021 року №01-05-3/43вх., згідно якого визначено доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина - [PERSON] , [INFO] .. Також подано заяву, згідно якої позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, розгляд справи просили проводити за їх відсутності (а.с.48-54). У судовому засіданні 13.04.2021 року були присутні: позивач та представник служби у справах дітей Одеської міської ради - Каневська В.В.. які позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Розгляд справи був відкладений на 18.05.2021 року для належного повторного сповіщення відповідача. У судовому засіданні 18.05.2021 року були присутні: позивач та представник служби у справах дітей Одеської міської ради - Каневська В.В.. Позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилався на те, що він є вітчимом [PERSON] , [INFO] , із 2012 року за ним піклується, коли почав проживати у фактичних шлюбних відносинах із матір`ю дитини - [PERSON] .. Мати дитини померла [INFO] та фактично з дня народження дитини його рідний батько - [PERSON] життям сина не цікавиться, вихованням не займається. Вказував, що відповідач зловживає алкогольними напоями та неодноразово з`являвся до них в стані алкогольного сп`яніння. Останнього разу був в 2017 році, проте був нетверезий, а тому позивач вивів його з квартири. Зазначив, що з 2012 року він із дитиною проживають як одна родина, як батько з сином; він (позивач) за ним доглядає, одягає, готує їжу, відвозить до школи (тобто фактично займається вихованням дитини), разом проводять вільний час (їздять на велосипедах, гуляють біля моря). Зазначив, що вони проживають у квартирі батька матері дитини, якого позивач також доглядав, оскільки той тривало хворів та який помер через 2 тижні після смерті доньки - [PERSON] , яка хворіла, він та її син за нею доглядали, лікували , навіть самі робили уколи, які було призначено. Проте, дитини не може прийняти спадщину після матері та дідуся, бо залишився без піклувальника. Зазначив, що він має власне житло по [ADDRESS] , працює вантажником та має постійний дохід; в іншому шлюбі не перебуває та інших дітей не має; бажає піклуватись про дитину як про власного сина та хоче щоб у нього була своя квартира. Представник служби у справах дітей Одеської міської ради - Каневська В.В. зазначила, що позовні вимоги вони підтримують та не заперечують проти позбавлення відповідача батьківських прав. Мати дитини померла, а батько його вихованням не займається, був наказ від 03.04.2020 року згідно якого дитина була тимчасово влаштована до родини [PERSON] , останній ним опікується та взяв на себе всі обов`язки з виховання дитини. Рідний батько дитини - відповідач по справі фактично проживає в с. Світле, вони направляли туди запит та було надано відповідь, що відповідач зловживає алкоголем. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Будь-яких клопотань та заяв по суті справи не подавав. У матеріалах справи наявна заява представника органу опіки та піклування, згідно якої просили справу розглядати за їх відсутності. Україна Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Згідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З урахуванням викладеного, зважаючи на обізнаність сторін про існування відповідного спору, суд вважає за можливе вирішити спір по суті за відсутності відповідача, сповіщеного належним чином, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про народження, виданого 10 липня 2008 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у місті Одесі, [INFO] народився [PERSON] , про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис №1116 (а.с.3). Батьками дитини згідно свідоцтва вказані : мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 02.03.2020 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] померла [INFO] (а.с.7). Малолітній [PERSON] , [INFO] , залишився без батьківського піклування, оскільки батько дитини - [PERSON] вихованням дитини не займається, не цікавиться її здоров`ям, фізичним розвитком та навчанням, матеріально дитини не допомагає. Інших близьких родичів не має. З 01.03.2020р. дитиною піклується , виховує та забезпечує тільки [PERSON] , який знаходився з його матір`ю у фактичних шлюбних відносинах з липня 2008р. та проживали всі разом . Відповідно до наказу служби у справах дітей від 03.04.2020 року №70 до прийняття остаточного рішення про форму влаштування, малолітній [PERSON] був тимчасово влаштований до родини [PERSON] , 1981 р.н.. Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради як органом опіки та піклування було надано до суду висновок від 22.03.2021 року №01-05-3/43вх. (а.с.49-50), з якого вбачаються наступні обставини. [PERSON] навчається з першого класу в Одеській загальноосвітній школі №71 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області; [PERSON] підтримує тісний зв`язок із класним керівником, турбується про успіхи хлопчика у навчанні. Згідно зі свідченням суддів та знайомих сім`ї, після смерті матері дитини [PERSON] , обов`язки із догляду та виховання дитини взяв на себе [PERSON] .. Згідно пояснень позивача, він, [PERSON] , із 2012 року був у фактичних шлюбних відносинах із матір`ю дитини - [PERSON] , до її смерті, та вони разом проживали за адресою [ADDRESS] . Згідно довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС в Одеській області від 09.07.2020 року, відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але фактично проживає за адресою : [ADDRESS] . Відповідно до інформації, наданої Фонтанською сільською радою Одеського району Одеської області, під час зустрічна зі спеціалістами Фонтанської сільської ради [PERSON] було повідомлено про існування в Приморському районному суді м. Одеси відповідного позову до нього про позбавлення батьківських прав. Під час спілкування [PERSON] мав вигляд людини під дією алкоголю , про що сам зізнався; також із його слів відомо, що він постійної роботи та стабільного доходу не має. Повідомив, що проти позбавлення батьківських прав, проте документів щодо його готовності та здатності виховувати сина не надав. Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради як органом опіки та піклування у висновку від 22.03.2021 року №01-05-3/43вх. (а.с.49-50) висловлено позицію щодо доцільності позбавлення [PERSON] ( [INFO] ) батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . При цьому, Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, приймаючи таке рішення, виходила із того, що батько дитини - [PERSON] самоусунувся від виховання сина, не піклується про нього, не дбає про його фізичний та духовний розвиток та свідомо поклав виконання цих обов`язків на вітчима дитини - позивача по справі. Зазначене не спростовано відповідачем. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 27 Конвенції передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України. Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з наданими позивачем та третіми особами доказами, суд приходить до висновку, що відповідач - [PERSON] дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню свого малолітнього сина - [PERSON] , з 2012 року нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з ним, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча б мала це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про застосування крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] у відношенні його малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , оскільки останній тривалий час (з 2012 року) не виконує своїх батьківських обов`язків та свідомо відмовився від такого права. Доказів протилежного суду не надано. У зв`язку з викладеним, суд вважає, що позов [PERSON] у частині позбавлення відповідача батьківських прав підлягає задоволенню. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Із приводу вимог про стягнення аліментів суд враховує наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав не звільняє від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст.166 Сімейного кодексу України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до статей 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За положеннями статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до частини 2 статті 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Суд враховує, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, допомоги на утримання сина не надає та їх вихованням не займається, а тому кошти на утримання дитини (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду. Між тим, суд вбачає, що позивач станом на час вирішення справи судом ще не є офіційним опікуном дитини, а тому його вимоги щодо стягнення на його користь аліменти на утримання дитини не підлягають задоволенню. При цьому суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав та відсутність на цей час опікуна, не позбавляє дитину права на отримання аліментів, а тому вважає за можливе їх стягнути із відповідача шляхом зарахування на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Із приводу розміру аліментів суд враховує, що відповідач є особою працездатного віку, між тим доказів щодо його працевлаштування та доходів матеріалів справи не містять. Окрім того, згідно висновку опіки та піклування, відповідач постійного заробітку не має. У відповідності до ст. 7 закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік», прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень; Отже, враховуючи, що мінімальний розмір аліментів не може бути меншим 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за відсутності доказів можливості відповідача сплачувати аліменти у більшому розмірі, суд вважає за можливе стягнути із [PERSON] на користь малолітнього [PERSON] , [INFO] , мінімальний гарантований розмір аліментів у сумі 1197, 50 грн. із урахування індексації, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 07.07.2020 року і до повноліття дитини, тобто до [INFO] . Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial