Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська надійшла зазначена позовна заява, в обґрунтування якої позивач посилається на те, що в період з 06 червня 1992 року по 21 травня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], з яким з 2000 року не проживала разом, проте шлюб їхній шлюб не було розірвано з цього часу. З 2000 року позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], від якого [INFO] народила доньку [PERSON]. Оскільки на час народження дитини позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], батьком дитини у свідоцтві про її народження записаний [PERSON], прізвище дитини «[PERSON]», по батькові - «[PERSON]». [PERSON] лише після досягнення дитиною позивачки і [PERSON] однорічного віку звернувся до нотаріальних органів за посвідченням заяви про те, що він не визнає себе батьком дитини, народженої [INFO] його офіційною дружиною. Через юридичну необізнаність позивач, [PERSON] і [PERSON] не звертались до суду із заяви про оспорювання і визнання батьківства відповідно. 27 жовтня 2006 року був зареєстрований шлюб між позивачем і [PERSON], від якого народилось ще двоє дітей. [INFO] [PERSON] загинув під час проходження військової служби в зоні проведення АТО. За рішенням суду до актового запису про народження [PERSON] були внесені зміни до її прізвища «[PERSON]», по батькові «[PERSON]», відомості про [PERSON] як про батька цієї дитини були виключені та внесено дані, що батьком дитини є [PERSON] Звернувшись із усною заявою до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про надання матеріальної допомоги на трьох дітей у зв'язку із загибеллю їхнього батька, позивач отримала усну відмову з посиланнями на те, що старша дитина [PERSON] була народжена під час перебування у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. У зв'язку із зазначеним [PERSON] звернулась до суду з даним позовом і просила встановити факт батьківства [PERSON], загиблого [INFO], відносно дитини позивача [PERSON], [INFO]; визнати за позивачем право на отримання пенсії у зв'язку з втратою годувальника для своєї неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], після смерті її батька [PERSON], загиблого [INFO]. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав у ньому викладених. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що до компетенції відповідача не входить встановлення фактів, які мають юридичне значення, а оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, яким є відповідач, має вирішуватись в порядку адміністративного судочинства. Від третьої особи на адресу суду надійшла заява про розгляд даної цивільної справи без участі її представника. Суд, вислухавши позивача і представника відповідача, розглянувши подані сторонами матеріали, приходить до наступного. Судом встановлено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] [PERSON] [INFO] від фактичних шлюбних відносин з [PERSON] народила доньку [PERSON], у свідоцтво про народження якої були внесені дані про батька - офіційного чоловіка позивача - [PERSON], у зв'язку з чим прізвище і по батькові дитини були записані відповідно «[PERSON]», «[PERSON]». Викладене підтверджується матеріалами справи (а.с. 11, 13, 14). 27 жовтня 2006 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 1000 був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON], внаслідок чого прізвище останньої було змінено на «[PERSON]» (а.с. 15). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 04 листопада 2015 року відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції. [PERSON] помер [INFO] (а.с. 16). Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року був частково задоволений позов [PERSON] і виключено з актового запису про народження дитини [PERSON], [INFO], відомості про батька - [PERSON], [INFO] (а.с. 22). Зазначене судове рішення мотивоване, в тому числі, висновком судово-медичного молекулярно-генетичного дослідження № 203 від 27 травня 2016 року, відповідно до якого вірогідність того, що [PERSON] дійсно є біологічним батьком [PERSON], [INFO], складає не менше 99,99999%. Тобто батьківство [PERSON] у відношенні дитини [PERSON], [INFO], виключається (а.с. 17-21, 22). Дані обставини не потребують доведення відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України. На підставі рішення суду від 09 жовтня 2017 року виконавчим комітетом Криничуватської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області повторно було видано свідоцтво про народження доньки позивача і [PERSON] [PERSON], в якому батьком дитини записаний [PERSON], прізвище дитини «[PERSON]», її по батькові «[PERSON]» (а.с. 23). Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з вимогами п.1), п. 3).ч.1 ст.129 Конституції України одними з основних засад судочинства є:1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Оцінюючи усі докази, які було досліджені судом у ході судового засідання в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині встановлення факту родинних відносин, а саме того, що [PERSON] [INFO] є донькою [PERSON], який загинув [INFO], у зв'язку з чим ці позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права на отримання пенсії у зв'язку з втратою годувальника для своєї неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], після смерті її батька [PERSON], загиблого [INFO], суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, який передбачає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та на підставі ч. 4 ст. 188 ЦПК України, якою визначено, що не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. Тобто, з урахуванням того, що відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України відповідач Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є суб'єктом владних повноважень, позивач фактично оскаржує рішення цього суб'єкта владних повноважень щодо відмови у призначенні пенсії у зв'язку із втратою годувальника, що згідно з ч. 2 ст. 20 КАС України має розглядатися окружним адміністративним судом, провадження у справі в зазначеній частині позовних вимог підлягає закриттю. На підставі викладеного,

Outcome: partial