Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

До Перечинського районного суду Закарпатської області з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів звернулася [PERSON], у якому просить шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований у виконкомі [PERSON] сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №9 розірвати та стягнути з [PERSON] на її користь на утримання доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], аліменти всього у розмірі 1600грн.00коп. щомісяця. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 28 жовтня 2010 року між нею та відповідачем у виконкомі [PERSON] сільської ради Перечинського району було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу в них народилася двоє дітей, а саме: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею. Причиною звернення до суду з даною позовною заявою послужило те, що у неї з відповідачем різні характери та погляди на сімейне життя, а це призводить до частих непорозумінь та сварок, внаслідок чого вона втратила до нього почуття любові, довіри та поваги. Сімейним життям вони уже не проживають. Крім цього зазначає, що відповідач участі у вихованні дітей взагалі не приймає, не цікавиться їх проблемами. Відповідач у добровільному порядку ніякої матеріальної допомоги дітям не надає, а тому вона змушена у судовому порядку просити стягнути аліменти. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні змінили позовні вимоги в частині щодо стягнення аліментів та просили стягувати такі з відповідача на користь дітей у розмірі уже 1/3 частини всіх видів його доходів, а також позивачка просила суд відновити їй після розірвання шлюбу її дошлюбне прізвище Папп. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] змінені позовні вимоги визнали повністю та не заперечили проти їх задоволення. Щодо поданого відповідачем зустрічного позову, то такий вони просили залишити без розгляду. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили суду, що вони являються сусідами подружжя [PERSON] у с.Т.Бистра. Позивачка зявилася у них після того, як вийшла заміж за [PERSON]. За період їхнього подружнього життя будь-якої негативної поведінки вони не проявляли. [PERSON] вони знають виключно як добру, ввічливу та трудолюбиву жінку, яка любить своїх дітей та піклується про них. Орган опіки та піклування Перечинської районної державної адміністрації у дане судове засідання свого представника не забезпечив, однак до початку розгляду справи через канцелярію суду голова державної адміністрації подав заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності представника органу опіки та піклування, при цьому наданий ними висновок по справі підтримують повністю. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Так у судовому засіданні встановлено, що 28 жовтня 2010 року між позивачкою та відповідачем у виконкомі [PERSON] сільської ради Перечинського району було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №09. Також встановлено, що від даного шлюбу в подружжя [PERSON] народилося двоє дітей, а саме: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], Крім цього встановлено, що сторони по справі важко розуміють один одного, мають різні характери та погляди на сімейне життя, відносини між ними ускладнилися, уже протягом декількох місяців вони проживають окремо, взагалі не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, а отже шлюб між ними фактично існує лише формально. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.10 ст.7 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сімї. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.ч.1,2 та 3 ст.55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Разом з цим, відповідно до ч.ч.3,4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.1 ст.111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно ст.112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З урахуванням вищевикладеного та того, що позов подано одним із подружжя, а саме [PERSON], яка продовжувати подальше спільне життя з відповідачем [PERSON] категорично не бажає, застосовані судом заходи щодо їх примирення позитивного результату не дали, а також того, що подальше збереження їхнього шлюбу фактично буде суперечить їхнім же інтересам, а тому суд приходить до висновку, що позов у частині розірвання шлюбу слід задовольнити. Щодо вирішення питання про місце проживання дітей після розлучення, то суд приходить до наступного. Так, відповідно до ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно ж до ч.ч.1,2 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно розяснень, які містяться у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Разом з цим, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Отже, враховуючи те, що подружжя [PERSON] спільним сімейним життям не проживають уже протягом декількох місяців, увесь цей час вони проживають окремо, протягом даного часу відповідач належної уваги та турботи до дітей не проявляє, на даний час дітям виповнилося доньці [PERSON] трохи більше пяти років, а сину [PERSON] трохи більше двох років, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави розлучати дітей з матірю-позивачкою судом не встановлено, а тому суд вважає, що дітей після розлучення слід залишити проживати при матері [PERSON]. Що стосується заявленої позовної вимоги про стягнення аліментів, то суд приходить до такого. Так, у судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] фактично в деякій мірі самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, а саме не має бажання створити належні матеріально-побутові умови проживання для своїх малолітніх дітей, утримувати та забезпечувати їх матеріально. Отже, такими діями відповідач порушує свої зобов'язання, закріплені в статті 51 Конституції України від 28 червня 1996 року та статті 180 Сімейного Кодексу України, згідно яких батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Також, в принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». У ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини... Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст.8 Закону України Про охорону дитинства від 26 квітня 2001 року, кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст.12 даного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Отже, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обов'язок виховувати, навчати, розвивати та утримувати дитину є рівною мірою обов'язок як матері, так і батька. З урахуванням того, що відповідач [PERSON] належним чином не виконує обов'язок щодо утримання своїх малолітніх дітей, а тому суд вважає, що з нього слід стягнути аліменти на їх утримання. Виходячи із змісту ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, суд вважає, що з відповідача необхідно стягувати аліменти у частці від його доходу. Відповідно до ч.1,2 ст.183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує наявність обставин, передбачених ст.182 Сімейного кодексу України, а саме: у відповідача відсутні інші діти, непрацездатні члени сім'ї, яких він зобов'язаний утримувати, стан здоров'я дітей та платника аліментів є задовільними, та ту обставину, що він офіційно працює має регулярний дохід, й вважає, що з відповідача на утримання дітей необхідно стягнути аліменти саме в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. З урахуванням того, що згідно ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, та того, що позовна заява [PERSON] подана 26 травня 2015 року, тому суд вважає, що саме з цього часу повинно бути присуджено стягнення аліментів з відповідача на дітей. В силу ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Також з відповідача підлягає стягненню судовий збір, що відповідає вимогам ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved