Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов [PERSON] , [PERSON] до Запорізької міської ради, третя особа: Універсальна біржа «Хортиця», про визнання договору купівлі-продажу будинку, визнання права власності по 1/2 частині будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтований тим, що [INFO] померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок х господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,510 га, яка виділена на підставі рішення виконкому Запорізької міської ради депутатів трудящих від 25.11.1954 року № 765, про що зроблено запис у міжміському інвентарному бюро за реєстровим № 159/23758 від 09.01.1968 року. Зазначений будинок з господарськими будівлями та спорудами належав померлій на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку № 2014 , зареєстрованого Універсальною біржею «Хортиця» 17.05.1995 року, який 24.05.1995 року був зареєстрований в ЗМБТІ в реєстровій книзі №150 за реєстровим № 23462.. Заповіту [PERSON] не залишила. Спадкоємцям за законом є донька померлої, позивачка [PERSON] , та матір померлої, позивач [PERSON] . Як спадкоємці за законом першої черги, позивачі звернулись з відповідними заяви до Другої Запорізької державної нотаріальної контори для оформлення спадщини після померлої [INFO] [PERSON] , проте постановами нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтв про право на спадщину позивачам відмовлено у зв`язку з відсутністю посвідчення нотаріуса договору купівлі-продажу житлового будинку. На теперішній час сторони договору купівлі-продажу від 17.05.1995 року, а саме покупець [PERSON] та продавець [PERSON] , є померлими особами, що унеможливлює нотаріально посвідчити вказаний договір. На теперішній час оформити спадщину і отримати свідоцтво про право на спадщину у позасудовому порядку позивачі не мають можливості через відсутність нотаріально посвідченого правовстановлюючого документу на вказаний будинок. Позивачі просять визнати договір купівлі продажу житлового будинку № 2014 від 17.05.1995 року, зареєстрованого Універсальною біржею «Хортиця», між [PERSON] , померлою [INFO] , і [PERSON] , померлою [INFO] , дійсним, та визнати за кожною з позивачів по 1/2 частині будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] . Позивачі у судове засідання не з`явились, представник позивачів [PERSON] надала заяву про розгляд справи за їхньої відсутності підтримала позовні вимоги, наполягає на задоволені позову в повному обсязі. Представник відповідача надав заяву про розгляд справи без його участі, просить суд вирішити справу на власний розсуд. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] народилась [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , зареєстрованого Більшовицькою селищною радою Сусуманського району республіки Магадан, про що внесений актовий запис № 3. Батьками у свідоцтві зазначено [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження, зареєстрованого Ленінським відділом РАЦС м. Запоріжжя, актовий запис №2095, [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про смерть, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів громадянського стану Запорізької міської ради, актовий запис № 4630, [INFO] померла [PERSON] . Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 55231470 від 22.02.2019 року, 28 вересня 1999 року Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа за номером у спадковому реєстрі 748132, номер у нотаріуса № 558, в якому спадкодавцем є [PERSON] Спадкова справа № 558 (99) відкрита за заявою [PERSON] , який діяв від імені неповнолітньої дочки [PERSON] , від 28 вересня 1999 року за № 776, відповідно до якої останній приймає спадкове майно спадкодавця за законом. В заяві зазначені інші спадкоємці, а саме мати [PERSON] . До складу спадкового майна за законом належить житловий будинок [ADDRESS] . Того ж дня [PERSON] подана аналогічна заява до нотаріуса про прийняття за законом спадщини № 779. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку № 2014 від 17 травня 1995 року, який зареєстровано на підставі ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» Універсальною біржею «Хортиця» у «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», і зв`язку з чим договору надано інвентарний номер постійного збереження № 2014 , [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок [ADDRESS] . Реєстраційним написом бюро технічної інвентаризації встановлено право власності [PERSON] на житловий будинок, який знаходиться у [ADDRESS] , про що 24 травня 1995 року внесено запис у реєстрову книгу № 15 за реєстровим № 23462. Вказане підтверджується й технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за інвентарним номером № 35079 та реєстровим номером №150/23462 . Постановою державного нотаріуса Другої Запорізької державної нотаріальної контори Федченко О.О. від 02.02.2019 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] у зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ на вищевказаний житловий будинок та реєстрація права власності не відповідають вимогам законодавства. Аналогічною постановою державного нотаріуса Федченко О.О. від 22.02.2019 року відмовлено [PERSON] за вищевказаними обставинами. Зазначена обставина згідно з пунктом 1 частини першої статті 49 Закону України від 02.09.1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» є підставою для відмови нотаріуса у вчиненні цієї нотаріальної дії із роз`ясненням заявникам права на звернення до суду з позовом про визначення розміру належної спадкодавцю частки у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено 17.05.1995 року, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року. Крім цього, ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ «Про товарну біржу» передбачалося, що біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Однак, ст. 47 ЦК УРСР 1963 року передбачалося, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. За змістом статті 153 ЦК Української РСР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ч. 1 ст. 227 цього Кодексу передбачалося, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідченим якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). 3 огляду на зазначене, згідно з вимогами статей 227 Цивільного кодексу УРСР, договір купівлі-продажу квартири, укладений в Універсальній біржі Хортиця» 17 травня 1995 року, інвентаризаційний номер постійного зберігання № 2014, мав бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 16 ЦК України, одним зі способів захисту цивільного права та інтересу є визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом. Під час вирішення справи суд враховує те, що Закон України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», є спеціальним нормативним актом щодо визнання правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним стосовно укладення договорів. Натомість норми Цивільного кодексу Української РСР, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, і якими було передбачено нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, є спеціальними з питань укладання договорів, в т.ч. і визначення форми договору. Аналіз положень законодавства, яке було чинним на час укладення договору купівлі-продажу, свідчить про те, що померлою [PERSON] . правомірно було набуто у власність нерухоме майно, оскільки договір купівлі-продажу був укладений у формі, згідно ЗУ «Про товарну біржу», а його зміст не суперечив вимогам законодавства. Фактично виконані умови, укладеного між ними правочину, у повному обсязі, що підтверджується тим, що вартість будинку була сплачена покупцем продавцеві. Вказаний договір купівлі-продажу будинку не було визнано недійсним відповідно ст.ст.47,48 ЦК УРСР 1963 року. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету України будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Згідно ст.47 ч.2 ЦК УРСР, в разі виконання однією із сторін повністю або частково умов угоди, що потребує нотаріального посвідчення, суд вправі визнати таку угоду дійсною. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п.1 ч.3 ст.3. Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. При вирішенні справи суд враховує, не лише одну біржову угоду, яка не є безумовною підставою для ухвалення рішення про визнання дійсним договору купівлі-продажу. Наданий суду біржовий договір є одним з письмових доказів того, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, однак визнання договору дійсним на підставі ч. 2 ст.47 ЦК УРСР є можливим за наявності сукупності і інших вимог, зазначених у цій правовій нормі. Суд встановив, що на момент укладання біржового договору така угода була законною, відчужувач мав право на розпорядження майном, порушень прав інших осіб при цьому не відбулося. Під час укладення договору купівлі продажу нерухомості волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Угода була направлена на реальне настання правових наслідків. Сторони, які були членами біржі, досягли згоди з істотних умов угоди. Зі змісту біржового договору вбачається відсутність потреби у його нотаріальному посвідченні. Незважаючи на відсутність нотаріального посвідчення, держава, здійснивши реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомості, тим самим визнала право на придбану квартиру за покупцем. У позивачів наявний правовстановлюючий документ та технічний паспорт на спірне майно. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] , на момент укладення договору купівлі-продажу, дійшли згоди щодо виконання всіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, що підтверджується письмовим договором, посвідченим Універсальною біржею «Хортиця», однак, договір купівлі - продажу жилого будинку, в порушення вимог чинного законодавства, не був посвідчений нотаріально, що унеможливлює реалізацію спадкових прав позивачами, та на даний час, у зв`язку із зміною положень законодавства, позивачі позбавлені можливості отримати свідоцтво про прийняття спадщини за законом. Приймаючи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що слід задовольнити позовні вимоги в частині визнання договору купівлі продажу житлового будинку № 2014 від 17.05.1995 року дійсним. Щодо визнання за позивачами по 1/2 частини спірного нерухомого майна в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] , суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від померлої фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, тобто майнові права можуть бути предметом спадкування. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) ЦК України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до роз`яснень викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. На підставі вищевказаних письмових доказів судом встановлено, що на момент відкриття спадщини після померлого [PERSON] [INFO] діяв ЦК УРСР 1963 року, а отже визнання померлого у [INFO] [PERSON] таким, що фактично прийняв спадщину після свого померлого батька [PERSON] слід вирішувати за нормами того закону, який діяв на той час. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України 1963 року, спадкування здійснюється за законом чи за заповітом. Часом відкриття спадщини, згідно зі ст. 525 ЦК України (1963 р.), визнається день смерті спадкодавця. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Заповіту [PERSON] не залишила, тому відповідно до ст. 529 ЦК України (редакції 1963 р.) право на спадщину за законом одержують спадкоємці першої черги. Відповідно до ст. 529 ЦК України (1963 р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Для придбання спадщини, відповідно до ст. 548 ЦК України (1963 р.) необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Частинами 1, 2 ст. 549 ЦК України 1963 року передбачено, що діями, які свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ спадкоємця до управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР (затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31.10.1975 року), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, які прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. На підставі сукупності вищевказаних письмових доказів судом встановлено, що [PERSON] станом на час своєї смерті мала право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Отже, [PERSON] та [PERSON] мають право на спадкування за законом по 1/2 частини будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] станом на час її смерті. Статтею 560 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» також роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved