Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON], до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Запорізька районна державна адміністрація Запорізької області як орган опіки та піклування про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У своїй заяві [PERSON] вказала, що 25.09.2004 між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, [INFO] від спільного подружнього життя у сторін народилась дитина - донька [PERSON], 25.11.2008 шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Також позивачка зазначила, що їх спільна з відповідачем донька зареєстрована та фактично проживає за однією адресою разом з нею та відповідачем, а саме: [ADDRESS]. На теперішній час [PERSON] сплановано туристичні подорожі до Республіки Португалія з метою розширення світогляду доньки у період її шкільних канікул, а саме: з 01.06.2018 по 20.08.2018 та з 25.12.2018 по 15.01.2019, але батько дитини не бажає надавати нотаріально засвідчену згоду, у зв'язку з чим позивачка вимушена звернутись до суду із вказаним позовом в якому просила суд: надати [PERSON], [INFO], як громадянину, який не досяг 16-річного віку, дозвіл на виїзд з України до Республіки Португалія у супроводі матері - [PERSON], [INFO], з 01.06.2018 по 20.08.2018 та з 25.12.2018 по 15.01.2019 без згоди та супроводу другого з батьків, а саме батька - [PERSON], [INFO] У судове засідання позивачка не з'явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Представник позивачки - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі. Уточнила позовні вимоги, просила надати [PERSON], [INFO], дозвіл на виїзд з України до Республіки Португалія у супроводі матері - [PERSON], [INFO], з моменту набрання рішенням суду законної сили по 20.08.2018 та з 25.12.2018 по 15.01.2019 без згоди та супроводу другого з батьків, а саме батька - [PERSON], [INFO] Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначив, що він проти виїзду їх спільної з позивачкою дитини за кордон. Зауважив, що не проти переїзду дитини до Республіки Португалія на постійне місце проживання разом з її матір'ю, однак заперечує проти тимчасових її виїздів за межі України. Представник третьої особи - Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області як органу опіки та піклування у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Раніше голова райдержадміністрації [PERSON] надав письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти позовних умов не заперечує. Позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі, бо виїзд має тимчасовий, а не постійний характер (а.с. 25 - 26). Крім того, головним спеціалістом служби у справах дітей Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області Дупліною І.М. раніше надано до суду заяву, відповідно до якої просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 27). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до наступного. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.04.2005, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 327 (а.с. 8). Факт перебування сторін у шлюбі підтверджується копією Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 25.09.2004, виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, запис № 1085 (а.с. 9). Згідно з копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 25.11.2008, виданою Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 507, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано 25.11.2008 (а.с. 10). Відповідно до довідки № 0404 від 09.03.2017, виданої Виконавчим комітетом Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, [PERSON], [INFO], зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] з 09.03.2017 по теперішній час (а.с. 11). Зі змісту позовної заяви, а також з пояснень представника позивачки, наданих у судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] має намір на тимчасовий виїзд разом з дитиною - [PERSON], [INFO], до Республіки Португалія у період її шкільних канікул, а саме: з моменту набрання рішенням суду законної сили по 20.08.2018 та з 25.12.2018 по 15.01.2019 з метою забезпечення повноцінного відпочинку доньки задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Не дивлячись на неодноразові звернення позивачки до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд їх спільної дитини за кордон з поверненням її в Україну, відповідач зазначеної згоди не надав. Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з протоколом № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на вищевикладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або за рішенням суду, при відсутності згоди одного з батьків. Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в тому числі, шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. За змістом наведеного, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Згідно зі ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до п. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст.ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на пояснення представника позивача в судовому засіданні щодо перешкод в отриманні дозволу відповідача - батька дитини на виїзд дитини за кордон, врахувавши письмовий відзив третьої особи, суд вважає доведеними доводи, викладені позивачем у позовній заяві щодо того, що позивач не має можливості отримати згоду батька малолітньої [PERSON], [INFO], на виїзд за кордон, в тому числі з метою оздоровлення. Судом встановлено, що позивачка має намір поїхати з дитиною за кордон до Республіки Португалія, в період з моменту набрання рішенням суду законної сили по 20.08.2018 та з 25.12.2018 по 15.01.2019 з метою забезпечення повноцінного відпочинку дитини у період канікул. У даному випадку, тимчасовий виїзд за межі України забезпечується в інтересах дитини, зумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини. Тимчасовий виїзд дитини за кордон не позбавляє відповідача можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Враховуючи, що на даний час між батьками дитини існує непорозуміння, яке негативно впливає на можливості матері в повній мірі забезпечити виховання та розвиток дитини, надання матері дозволу на тимчасове вивезення дочки за межі України без згоди батька, в період з моменту набрання рішенням суду законної сили по 20.08.2018 та з 25.12.2018 по 15.01.2019, з зворотнім поверненням на територію України, відповідає інтересам дитини. Тому суд вважає за необхідне заявлені позовні вимоги задовольнити. З урахуванням положень ст. 141 СК України про те, що батьки мають рівні права та обов'язки щодо своєї дитини, суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд позивачки разом з дитиною до Республіки Португалія у зазначений вище проміжок часу не порушить права ані батька, ані дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved