Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси з позовом звернувся Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, у якому просить витребувати у [PERSON] на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,1 га, вартістю 4 379 870,гривень, розташовану по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER].. У судовому засіданні представник прокуратури позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник Одеської міської ради позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив у задоволенні позову відмовити застосувавши строки позовної давності, які сплинули 06.01.2013 року. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2006 за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована по [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі. На підставі зазначеного рішення суду [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по [ADDRESS] серії [NUMBER], від 27.12.2006 року, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № [NUMBER]. Зазначений акт виданий та підписаний Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі та зареєстрований. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.01.2010 зазначене судове рішення за заявою прокуратури Приморського району м. Одеси про перегляд судового рішення за новоявленими обставинами скасоване, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.02.2010 позов [PERSON] залишений без розгляду, у зв'язку з неявкою в судове засідання позивача. Оскільки право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку набуто неправомірно, фактично й відсутня підстава для видачі державного акту на землю. На підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], спірна земельна ділянка відчужена [PERSON] на користь [PERSON] На підставі зазначеної угоди [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка розташована по [ADDRESS], серії [NUMBER], від 05.06.2007, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № [NUMBER]. Зазначений акт виданий та підписаний Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі та зареєстрований. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку витікає з моменту державної реєстрації цього права. Статтею 126 Земельного кодексу України (чинною на момент відчуження земельної ділянки) та п. 1.1. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 № 43 передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до п. 1.16 вказаної Інструкції технічна документація із складання державного акта на право власності на земельну ділянку включає виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі- продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), а також рішення суду. У даному випадку таке рішення суду скасовано ухвалою суду, який його приймав, як незаконне. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України (чинної на теперішній час) право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ч. 1 ст. 14 Конституції України та ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України, ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Частиною 2 ст. 78 Земельного кодексу України, ст. 373 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, та відшкодування збитків. Згідно ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України - порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Згідно до п. 12 Земельного кодексу України (чинного на момент відчуження земельної ділянки) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють міські ради. Отже, власником спірної земельної ділянки, в тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності у межах населених пунктів га яка в межах компетенції не приймала жодних рішень щодо передачі цієї ділянки у власність відповідачам. Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, у тому числі, і земельними ділянками, що перебувають у комунальній власності. Відповідно до п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», ради представляють інтереси територіальної громади та відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» здійснюють повноваження власника майна. Згідно ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, в результаті прийняття незаконного рішення суду щодо визнання права власності на спірну земельну ділянку з комунальної власності територіальної громади м. Одеси, безпідставно та без волі власника, вибула земельна ділянка загальною площею 0,1 га, яка розташована в [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], яка в даному випадку підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння на користь позивача. Відповідно до інформації управління Держгеокадастру у м. Одесі нормативна вартість спірної земельної ділянки станом на 01.01.2016 становить 437987 грн. (вартість 1 квадратного метру становить 4379,87 грн. ) Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до положень ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 25, 26 постанови пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Таким чином, статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. Під час відчуження об'єктів комунальної власності воля територіальної громади, як власника майна, оформлюється, відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішенням органу місцевого самоврядування. Разом з тим, згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, територіальна громада, як власник об'єкту комунальної власності, делегує відповідному органу місцевого самоврядування (раді) повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені в її інтересах, виключно у спосіб та в межах повноважень передбачених законодавством. Тобто, воля територіальної громади, як власника, може виражатись лише у таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. А тому, здійснення відповідною радою права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може оцінюватись вираженням волі територіальної громади, як власника, на вибуття такого майна з його (власника) володіння. Такого висновку щодо застосування положень ст. 388 ЦК України дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 05.10.2016 у справі №916/2129/15. Окрім цього суд вважає за необхідне врахувати, що Верховний Суд України під час розгляду вказаної справи дійшов до висновку, що положення законодавства про позовну давність до позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовується. Так, право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Ураховуючи викладене, строк позовної давності передбачений ст. 257 ЦК прокуратурою області не пропущений. Відповідно до пункту ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Аналогічна норма зазначена в ст.45 Цивільного процесуального кодексу України. Таким чином, виходячи з вищенаведеного суд приходить до висновку про задоволення позову заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради у повному обсязі.

Outcome: approved