Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 26.02.2021 за клопотанням представника позивача у якості співвідповідача залучено Державну казначейську службу України. З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 22.03.2021 (а.с. 184), позивач просить стягнути з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 234000,00 грн. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 25.03.2015 органом досудового розслідування, Запорізьким РВ ГУМВС України в Запорізькій області, правонаступником якого є Запорізьке відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України та ч. 1 ст. 125 КК України. За наслідком проведення досудового розслідування 24.04.2015 [PERSON] було повідомлено про підозру, а обвинувальний акт 15.05.2015 передано на розгляд Запорізького районного суду Запорізької області. Ухвалою слідчого судді від 29.04.2015 відносно [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. За результатом розгляду кримінального провадження Запорізький районний Запорізької області ухвалив вирок від 27.12.2016, яким [PERSON] було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Зазначений вирок суду набрав законної сили, оскільки за наслідками перегляду вироку суду, ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04.05.2017 вирок суду першої інстанції було залишено без змін, а постановою Верховного Суду від 12.07.2018 в цій частині без змін. Внаслідок незаконного притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності та взяття під варту, йому була спричинена моральна шкода, яка виразилась в порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні відносин з оточуючими, а також вимагало додаткових зусиль для організації життя. За період перебування в умовах ізоляції погіршився його стан здоров`я та взаємовідносини з рідними, він позбавився умов щодо працевлаштування. Враховуючи, що позивачу була спричинена моральна шкода внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, взяття під варту та тривалого перебування в умовах ізоляції (слідчому ізоляторі та виправній колонії), він просить суд постановити рішення про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування та прокуратури, яку він оцінює у 120000,00 грн. Розрахунок морального відшкодування за період перебування під судом та слідством за період з 24.04.2015 (момент повідомлення про підозру) до 04.05.2017 (момент набуття вироком суду законної сили) є наступним: 24 місяці * 5000,00 грн. = 120000,00 грн. У заяві по збільшення позовних вимог від 22.03.2021 позивач зазначає, що сума відшкодування у розмірі 234000,00 грн. розрахована за період з 25.03.2015 до 12.07.2018 із розрахунку 6000,00 грн. на місяць. У відзиві на позов від 28.12.2020 (а.с. 97-101) Головне управління Національної поліції в Запорізькій області зазначає, що пунктом 5 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що з 07.11.2015 міліція в Україні, як державний орган виконавчої влади припинила своє існування. Виходячи з положень викладених у постанові Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 № 730, Кабінетом Міністрів України зазначено про ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, в тому числі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, і не визначено правонаступників. Кабінетом Міністрів України було прийнято рішення не про реорганізацію, а про повну ліквідацію органів внутрішніх справ. На виконання постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 № 730, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців перебуває в стані припинення з 04.11.2015. Позовні вимоги не можуть пред`являтись до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, оскільки відсутні правовідносини з позивачем. Головне управління Національної поліції в Запорізькій області не вчиняло жодних процесуальних дій, що порушували права та охоронювані законодавством інтереси позивача. Головне управління Національної поліції в Запорізькій області не має відповідати за пред`явленими у позові вимогами. Зважаючи на обмежувальні вимоги ч. 2 ст. 51 ЦПК України, ГУНП не має права заявити клопотання про заміну первісного відповідача на належного - Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, тому залишає це питання на розгляд суду. Позивачем заявлено вимогу щодо стягнення з Державного бюджету України витрат на правничу допомогу у сумі 3000,00 грн. Разом з тим, позивачем на обґрунтування позовних вимог в цій частині не долучено до матеріалів справи жодного доказу. За таких обставин ГУНП погоджується із розрахованим позивачем розміром моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи. У задоволенні витрат на правову допомогу слід відмовити. У відзиві на позов від 11.01.2021 Запорізька обласна прокуратура висловила незгоду із позовними вимогами, обґрунтувавши свою позицію наступним. Так, за обставинами справи [PERSON] обвинувачувався у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 та ч. 1 ст. 125 КК України. На підставі зібраних доказів, а також у зв`язку із підтвердженням [PERSON] своєї причетності до скоєних кримінальних правопорушень при обставинах, встановлених в ході розслідування, відповідне кримінальне провадження було скеровано до суду з обвинувальним актом. Вивченням матеріалів кримінального провадження відносно позивача не встановлено фактів примушування його до самообмови. Відповідних доказів також не надано [PERSON] . За змістом ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 29.04.2015 у справі № 317/1298/15-к, під час обрання запобіжного заходу позивач не заперечував свою причетність до вчинених кримінальних правопорушень, внаслідок чого погодився із відповідним клопотанням слідчого. Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 27.12.2016 [PERSON] визнано винуватим за ч. 1 ст. 125 КК України та, внаслідок зміни своїх показів, виправдано за ч. 2 ст. 185 КК України. У подальшому зазначений вирок був змінений судом касаційної інстанції, а позивач звільнений за нереабілітуючими підставами (п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України) від відбування покарання за ч. 1 ст. 125 КК України. З огляду на підтвердження [PERSON] своєї причетності до вчинених кримінальних правопорушень (протокол допиту підозрюваного; протокол затримання особи, підозрюваної у вчинені злочинів; розписка про добровільну видачу викрадених речей; ухвала про застосування запобіжного заходу від 29.04.2015), мав місце факт самообмови ним на досудовому слідстві, що призвело до притягнення його до кримінальної відповідальності. При цьому така самообмова була добровільною та перешкоджала подальшому з`ясуванню істини. Саме внаслідок підтвердження ним своєї причетності до вчинених кримінальних правопорушень, органами досудового розслідування повідомлено позивача про підозру та щодо нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Самообмова [PERSON] виключає його право на відшкодування моральної шкоди за рахунок державного бюджету. Окрім того, позовні вимоги не підлягають задоволенню внаслідок відсутності повної реабілітації позивача за судовими рішеннями у справі № 317/1531/15-к. Як вбачається зі змісту обвинувального вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 27.12.2016, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та з урахуванням постанови Верховного Суду від 12.07.2018 звільнено від відбування покарання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України. Виправданий він лише за ч. 2 ст. 185 КК України. Судовими рішеннями не встановлено факту незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності, незаконного взяття і тримання під вартою, а тому відсутні підстави для відшкодування йому шкоди. Таким чином, [PERSON] фактично притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення злочину без застосування судом покарання в силу збігу строків давності, а відтак це не свідчить про незаконність притягнення особи до кримінальної відповідальності та не тягне за собою права на відшкодування шкоди. Аналогічними чином вказані положення законодавства застосовані Верховним Судом у постановах від 06.03.2019 у справі № 161/10842/15-ц та від 18.11.2020 у справі № 199/7894/19. Крім того, в обґрунтування моральних страждань позивач посилається на порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення стану здоров`я, відносин з рідними та оточуючими, вжиття додаткових зусиль для організації життя, позбавлення умов щодо працевлаштування. Вказані твердження є лише припущеннями, не підтверджені жодними доказами та направлені на штучне створення видимості завдання йому моральної шкоди та безпідставне стягнення необгрунтованої суми. Позивач залишає поза увагою той факт, що він раніше вже був засуджений за вчинення корисливих злочинів, проте був звільнений від відбування покарання з випробуванням. У цей випробувальний період, будучи офіційно не працевлаштованим, не маючи постійного джерела доходу, ним вчинено новий злочин. Враховуючи вищезазначені факти самообмови, часткове виправдання особи, але визнання її винною за іншим інкримінованим кримінальним правопорушенням, відсутність доказів як незаконності дій органів досудового слідства, так і завдання йому моральної шкоди, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. У відзиві на позов представник Державної казначейської служби України Фокіна А.В. просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що відповідно до ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 29.04.2015 по справі № 317/1298/15-к підозрюваний [PERSON] не заперечував проти задоволення клопотання слідчого СВ Запорізького ГУ МВС України в Запорізькій області про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. [PERSON] до моменту повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 125 КК України, неодноразово був позбавлений волі за вчинення кримінальних правопорушень. Враховуючи викладене, виникає питання чому відносини з оточуючими та рідними у позивача погіршились саме внаслідок його притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, а не в той час, коли позивач неодноразово був позбавлений волі. Крім того, вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 27.12.2016 [PERSON] визнано невинуватим лише за ч. 2 ст. 185 КК України, а за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, визнано винним. Стосовно позбавлення позивача умов щодо працевлаштування відповідач зазначає, що до моменту повідомлення про підозру позивач не був працевлаштований. Маючи усі умови для працевлаштування до моменту притягнення до кримінальної відповідальності, позивач не користувався своїм правом, оскільки мав статус безробітного. Відсутність економічних і соціальних гарантій позивача не турбувала, і лише після незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, на думку позивача, він був позбавлений умов щодо працевлаштування. Отже, моральні страждання, про які позивачем зазначено у позовній заяві, є лише припущенням та загальними фразами. Також не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, втрат немайнової характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність або бездіяльність правоохоронних органів, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Позивачем не було надано жодного судового документа, яким визначено протиправність дій посадових осіб органу досудового розслідування. У зв`язку з тим, що позивачем не надано жодного доказу укладення договору про надання правової допомоги та здійсненої оплати за актом приймання-передавання юридичних послуг, підстави відшкодування витрат на правничу допомогу відсутні. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи позивач [PERSON] до суду не зявився, у заяві від 08.04.2021 підтримав позовні вимоги, просив розглянути позов за його відсутності. Представник позивача, адвокат Турчинський М.І., у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення аналогічні тим, що у ньому викладені. Також представник позивача уточнив, що спочатку [PERSON] знаходився під вартою, потім звільнився. Після цього він знову був взятий під варту, коли його розшукали. Доказів самообмови у справі немає, ці докази не досліджувались судом при розгляді кримінального провадження. На питання суду представник позивача зазначив, що незаконним є саме перебування під слідством, а не взяття під варту. У судовому засіданні представник Державної казначейської служби України Орлова О.О. заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі з підстав, що викладені у відзиві на позов. У судовому засіданні представник Запорізької обласної прокуратури Усатенко Д.І. заперечував проти задоволення позову у повному обсязі з підстав, що викладені у відзиві на позов. У судовому засіданні представник Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Кравченко О.М. зазначив, що позов слід задовольнити частково, стягнувши на користь позивача 120000,00 грн. Він не погоджується із збільшенням ціни позову. Вислухавши доводи учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Вислухавши доводи учасників судового розгляду, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За приписами ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Положеннями ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно із п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затв. наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Судом встановлено, що слідчим відділенням Запорізького РВ ГУМВС України в Запорізькій області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015080230000481 від 25.03.2015 за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 125 КК України. Як видно з реєстру матеріалів досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні 24.04.2015 [PERSON] був повідомлений про підозру, а 15.05.2015 підозра йому була змінена. 29.04.2015 [PERSON] було затримано, про що складено протокол про затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину. Ухвалою слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 29.04.2015 задоволено клопотання слідчого та [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Надалі обвинувальний акт щодо [PERSON] був направлений до Запорізького районного суду Запорізької області. Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 27.12.2016 [PERSON] визнано невинуватим за ч. 2 ст. 185 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеність вчинення ним даного кримінального правопорушення. Цим же вироком [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у вигляді громадських робіт на строк 200 годин, що у відповідності до ст. 72 КК України становить 25 днів позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднане не відбуте покарання за вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 25.01.2013 у вигляді позбавлення волі строком 5 років та за сукупністю вироків остаточно призначено [PERSON] покарання 5 років 25 днів позбавлення волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі. Запобіжний захід [PERSON] до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою та зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 29.04.2015 по 14.09.2015 та з 27.10.2016 по день набрання даним вироком законної сили за правилами ч. 5 ст. 72 КК України - одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04.05.2017 вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27.12.2016 відносно [PERSON] залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 12.07.2018 вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27.12.2016 та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04.05.2017 змінено. Суд касаційної інстанції розпорядився про наступне: - на підставі ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 49 КК звільнити засудженого [PERSON] від покарання, призначеного вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 27.12.2016 за ч. 1 ст. 125 КК України у виді позбавлення волі на строк 25 днів; - вказівку суду про призначення [PERSON] покарання на підставі ст. 71 КК виключити; - вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 25.01.2013, яким [PERSON] засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до позбавлення волі на 5 років та на підставі ст.ст. 75,76 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, виконувати самостійно; - відбуте за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 27.12.2016 покарання зарахувати у невідбуте [PERSON] покарання за вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 25.01.2013; - іспитовий строк, визначений цим вироком на підставі ст. 75 КК, вважати зупиненим з 22.03.2015 по день фактичного звільнення [PERSON] з-під варти, після чого вважати його перебіг продовженим до досягнення терміну 3 роки. Вказаною постановою Верховного Суду [PERSON] звільнено з-під варти. У матеріалах справі немає даних про те, що суд, санкціонуючи тримання під вартою позивача, вказав на незаконність такого затримання, порушення процедури затримання. Також відсутні докази, що [PERSON] оскаржував своє взяття або тримання під вартою і компетентний суд встановив його незаконність. Часткове виправдання [PERSON] , але визнання його винним за ч. 1 ст. 125 КК України, вказує на те, що у даному разі не відбулось його повної реабілітації, а тому він не отримав права на відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Часткове виправдання [PERSON] не свідчить про незаконність дій органів досудового слідства у цілому, а звільнення від покарання за ч. 1 ст. 125 КК України не може бути підставою вважати незаконними дії органів досудового слідства. Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування [PERSON] моральної шкоди, тож у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed