Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернувся позивач [PERSON] з позовними вимогами про розподіл спільного майна подружжя, у якому просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] (ІПН [NUMBER]) та [PERSON] (ІПН [NUMBER]), визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER]) право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 155,6 кв.м., житловою площею 89,7 кв.м., в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 82 329,00 гривень. У судове засідання представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, надав до суду заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності. Представник відповідачки надав до суду заяву, у якій позов визнав та просив справу розглядати за його відсутності. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, давши оцінку доказам у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні між [PERSON] (надалі - Позивач) та [PERSON] (надалі - Відповідач) 31.12.1974 року було зареєстровано шлюб. Під час перебування з Відповідачкою у шлюбі було придбано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 155,6 кв.м., житловою площею 89,7 кв.м. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за Відповідачкою 25.12.2003 року на підставі Свідоцтва про право власності, тобто під час перебування у шлюбі. У відповідності до ст.60 СК України, майно, придбане подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. У відповідності до ст.68 ч. 1 СК України, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60. 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. На підставі ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними. Відповідно до п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. За положеннями ст.65 СК України дружина і чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільного нажитого у шлюбі майна. За змістом ст..71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ним в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. У разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. На підставі чого суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON], так як придбана у шлюбі квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Позивач надав докази надання йому правової допомоги та відповідної оплати за цю допомогу, звіт про надання правової допомоги згідно положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а тому витрати про надання правової допомоги підлягають стягненню з відповідачки у розмірі 73 000,00 гривень, так як судом не встановлено сплату позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 82 329,00 гривень. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: partial