Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до [PERSON], в якому просив суд постановити рішення в силу якого, стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмір 23 185,27 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 19.10.2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 16 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення. Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, та тарифами банку, складає між нею та банком договір. Позивач вказує, що свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Відповідач, у свою чергу, зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, не вносить грошові кошти для погашення заборгованості зі кредитом, відсотками, а також іншими витратами, у зв'язку з чим і утворилася заборгованість, яка станом на 24.07.2014 року становить 23 185,27 грн. Представник позивача, Падалка І.О., яка діє на підставі довіреності від 13.02.2014 року, в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлений позов підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У зв'язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 169 та ст.ст. 224-225 ЦПК України, вважає необхідним провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і представник позивача по справі. Дослідивши надані позивачем і долучені до матеріалів справи письмові докази, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступних обставин. Розглядаючи даний позов суд виходить з положень ст. 57-60 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні було встановлено, що на думку представника позивача, 19.10.2011 року [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг про що нею було складено Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку №0201131000251573785. (а.с. 6) В даній заяві відповідачем вказано, що вона виявляє бажання оформити на своє ім'я платіжну карту «Кредитка «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом по платіжній картці у розмірі 1 000 грн. [PERSON] погодилась, що дана заява разом з пам'яткою клієнта та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між нею та банком Договір про надання банківських послуг. (а.с. 6) Отже, на думку представника ПАТ КБ «Приватбанк», 19.10.2011 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір №б/н про надання банківських послуг, шляхом приєднання. Також [PERSON] була ознайомлена с фінансовими умовами надання платіжної картки «Кредитка Універсальна» та прикладами сум до сплати за використання кредитних коштів. (а.с. 7) Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Представник позивача в тексті позову зазначає, що банк виконав свої зобов'язання за договором, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач, у свою чергу, не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв'язку з чим, станом на 24.07.2014 року має заборгованість у сумі 23 185,27 грн., яка складається з наступного: 15 568,44 грн. - заборгованість за кредитом; 5 286,58 грн. - заборгованість за відсотками; 750,00 грн. - заборгованість з пені та комісії; штраф - 500,00 грн. (фіксована частина), 1080,25 грн. (процентна складова). Отже, на думку представника позивача, відповідач [PERSON] не виконує належним чином зобов'язання за договором, чим порушує норми законодавства та умови кредитного договору. Але, суд не погоджується з такими ствердженнями позивача та не приймає жоден із його доводів до уваги, у зв'язку з наступним. На підтвердження укладання договору про надання банківських послуг позивач посилається на Анкету-заяву відповідача від 19.10.2011 року, яка наведена вище, та згідно якої відповідач [PERSON] виявляла бажання на отримання кредитної картки з кредитним лімітом у розмірі 1 000 грн. Однак, суд не має можливості встановити, що Анкету-заяву від 19.10.2011 року укладала саме [PERSON], у зв'язку з тим, що з неї взагалі неможливо встановити чи підписана вона відповідачем, а тому суд не приймає її до уваги. ( а.с. 6) Позивач в тексті позову вказував, що [PERSON] отримала кредит у розмірі 16 000 грн., але матеріали справи не містять жодного доказу про отримання відповідачем платіжної картки «Кредитка «Універсальна» з кредитним лімітом 16 000 грн. У зв'язку з невиконанням взятих на себе зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 15 568,44 грн., при цьому матеріали справи не містять жодного доказу про надання відповідачу кредиту ані у розмірі 1 000 грн., ані у більшому розмірі. Так, суд не вбачає законних підстав виникнення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитом у розмірі 15 568,44 грн., а тому і зобов'язання відповідача щодо сплати цієї заборгованості в даному випадку відсутні. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Щодо загального розміру заборгованості [PERSON] у сумі 23 185,27 грн., то представник позивача посилається на розрахунок заборгованості за договором №б/н від 19.10.2011 року, укладеного між Приватбанком та [PERSON], станом на 24.07.2014 року. (а.с. 5) Проте, даний розрахунок заборгованості також не є належним і допустимим доказом у справі і тому не може бути взятий судом до уваги. Так, розрахунок заборгованості не містить інформації щодо заборгованості, яка утворилася по тілу кредиту та розрахунку відсотків. В ньому не зазначено дати та розміри погашення кредиту та відсотків по кредиту, з посиланням на відповідні платіжні документи. Також цей документ не містить відомостей, що б дозволили суду перевірити підстави виникнення заборгованості, збільшення кредитного ліміту, отримання готівкових коштів з платіжної картки, вірність нарахування відсотків позивачем, строки виникнення заборгованості за кожним платежем. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом, підготовлений співробітниками банку, - є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідачів. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту. Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Порядок оформлення таким документів визначено Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні, затверджену Постановою Національного банку України від 01.06.2011 № 174. Проте, позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов'язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір. Враховуючи недоведеність надання [PERSON] кредиту у розмірі 16 000 грн., суд не вбачає підстав і для нарахування позивачем відсотків за користування кредитом, комісії та штрафів за договором про надання банківських послуг від 19.10.2011 року. Крім того, ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Отже, Закон містить вимогу обов'язкового повідомлення боржника про дострокове повернення кредиту, зазначивши, що це повідомлення направляється листом (цінним з описом та повідомленням про вручення) чи доставляється кур'єром за адресою позичальника. В матеріалах справи відсутні докази направлення позивачем вимог до відповідача про повне дострокове повернення споживчого кредиту. З огляду на вищевикладене,

Outcome: dismissed