Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 14.01.2016 року звернувся позивач [PERSON] з позовною заявою до ПАТ «Альфа-Банк», [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору, зазначаючи, що 28.12.2015 року йому стало відомо, що його дружина [PERSON], без його згоди уклала кредитний договір №500334942 (далі «Кредитний договір») з ПАТ «Альфа-Банк», за умовами якого, ПАТ «Альфа-Банк» надав [PERSON] кредит в сумі 19\~944 грн. строком до 11.01.2016 року. Згідно умов кредитного договору, станом на 11.01.2016 року [PERSON] зобовязана повернути суму кредиту, проценти, комісійні, вартість страхування, тощо на загальну суму 49\~613, 63 грн. Оскільки, своєї згоди як чоловіка на отримання кредиту позивач не надавав, він вважає, що кредитний договір належить визнати недійсним на підставі порушення вимог ст. 65 СК України, а також вказує, що [PERSON], підписуючи кредитний договір, не розуміла його змісту, значення та наслідків. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги №198 від 02.03.2016 року позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник ПАТ «Альфа-Банк» [PERSON] за довіреністю №001879/15 від 17.09.2015 року просив розглянути справу за його відсутності та надав до суду письмові заперечення на позовну заяву, посилаючись на те, що положення ст. 65 СК України стосуються договорів, які подружжя або один із них укладає з іншими особами щодо майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Крім того, посилання позивача на те, що [PERSON] є глухонімою, ніяк не впливає на чинність кредитного договору, оскільки від цього не залежить її психічний стан та розуміння і усвідомлення своїх дій та наслідків під час укладання кредитного договору. [PERSON], надаючи пояснення мовою жестів, за допомогою перекладача, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 09.01.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» укладений кредитний договір №500334942, відповідно до умов якого, ПАТ «Альфа-Банк» надав [PERSON] кредит в сумі 19\~944 грн., а [PERSON] зобовязалась повернути кредитні кошти зі сплатою 0,01% річних строком до 11.01.2016 року. Згідно додатку №1 до кредитного договору, станом на 11.01.2016 року [PERSON] зобовязана повернути суму кредиту, проценти, комісійні, вартість страхування, тощо на загальну суму 49\~613, 63 грн. Обґрунтовуючи позов, позивач посилався не те, що він не надавав своєї згоди як чоловік [PERSON] на укладення спірного договору, що, на його думку, є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до частин 1-3\~ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одного з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення статті 65 СК України\~ щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Виходячи з цього, відсутність згоди позивача на укладення кредитного договору його дружиною не є підставою визнання його недійсним. Також, суд не приймає до уваги твердження позивача, що [PERSON], підписуючи кредитний договір, не розуміла його змісту, значення та наслідків в силу того, що вона глухоніма, виходячи з наступного. За ст. 203 ЦК однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Частиною першою ст. 225 ЦК України визначено умови фактичного стану, які не дозволяють фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину. Для визнання правочину таким, що має дефекти волі і волевиявлення, а врешті і недійсним необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: щоб вона не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати своїми діями. Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року №9, правила\~статті 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Позов про визнання договору недійсним на підставі ч.1 ст. 225 має подаватись саме особою, яка уклала даний договір. Таким чином, позивач позбавлений права заявляти вимогу про визнання договору недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України. За викладених обставин у суду відсутні правові підстави для визнання недійсним кредитного договору.

Outcome: dismissed