Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов [PERSON] до АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позов обґрунтований тим, що наказом №НОК-205/ОС від 12.03.2018 року позивач був прийнятий на роботу на посаду заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Рішенням Синельниковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.12.2018 року по справі №191/1953/18-ц за позовом [PERSON] до ПАТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позовні вимоги задоволені повністю: [PERSON] поновлений на роботі на посаді заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця»,вирішено питання про стягнення середнього заробітку та розподілу судових витрат. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання на підставі п.4 ч.1 ст. 430 ЦПК України. У зв`язку із викладеним, наказом №НОК-1221/ОС від 22.12.2018 року позивача було звільнено з посади на підставі п.6 ч.1 ст. 40 КЗпП України - поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. При цьому, за змістом ч.2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 та 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Звільняючи позивача, відповідач не дотримався процедури звільнення та не запропонував іншої посади. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.03.2019 року рішення Синельниковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.12.2018 року по справі №191/1953/18-ц скасовано, позовні вимоги залишені без задоволення. 26 квітня 2019 року позивач звернувся із заявою до відповідача про поновлення на роботі, однак відповідачем не вчинено жодних дій щодо поновлення. Позивач просив скасувати наказ регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» НОК-1221/ОС від 22.12.2018 року про звільнення [PERSON] з посади заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на підставі п.6 ч.1 ст. 40 КЗпП України, поновити його на посаді заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу. Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Надав заяву щодо слухання справи за відсутності представника позивача. Представник відповідача надав заяву щодо слухання справи за його відсутності. Надано відзив, відповідно до якого твердження позивача про недотримання процедури звільнення є необґрунтованим, оскільки позивач на момент звільнення перебував під вартою по кримінальному провадженні. Також, зазначив, що позивачем пропущений строк звернення до суду. Просив відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] . Дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступного. Відповідно до трудової книжки [PERSON] позивач був прийнятий на роботу наказом №НОК-205/ОС від 12.03.2018 року на посаду заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Рішенням Синельниковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.12.2018 року по справі №191/1953/18-ц за позовом [PERSON] до ПАТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позовні вимоги задоволені повністю: [PERSON] поновлений на роботі на посаді заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця»,вирішено питання про стягнення середнього заробітку та розподілу судових витрат. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання на підставі п.4 ч.1 ст. 430 ЦПК України. Наказом №НОК-1221/ОС від 22.12.2018 року позивача було звільнено з посади на підставі п.6 ч.1 ст. 40 КЗпП України - поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Позивач ознайомлений з наказом 26 грудня 2018 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.03.2019 року рішення Синельниковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.12.2018 року по справі №191/1953/18-ц скасовано, позовні вимоги залишені без задоволення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Тобто, звільнення за п. 6 ст. 40 КЗпП України застосовується лише у в крайніх випадках, коли у роботодавця об`єктивно немає такої можливості, або у разі, якщо працівник відмовиться від такого переведення. Однак, позивач зазначав, що за наявності вакантних посад, всупереч ч. 2 ст. 40 КЗпП України, відповідач не запропонував йому іншої роботи, що вказує про незаконність прийнятого наказу про звільнення. Доказів на спростування зазначених тверджень позивача відповідачем не надано, а судом не здобуто. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частинами 4, 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, звільнення [PERSON] відбулося з порушенням процедури, оскільки відповідачем не було запропоновано іншої роботи чи посади. Між тим, позовні вимоги не можуть бути задоволенні через пропущення позивачем строку звернення до суду з позовом. Відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності як підстави для відмови в задоволення позову, а позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строків звернення з позовом про поновлення на роботі. Вимоги щодо стягнення з відповідача середньомісячньої заробітної плати за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про поновлення на роботі.

Outcome: dismissed