Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, третя особа: Покровський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що у період з 06.08.2005 по 12.05.2008 вона з відповідачем - [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі. [INFO] в них народилася донька - [PERSON], якій на час складання цього позову виповнилося повних 11 років. [INFO] народився син - [PERSON], якому на час складання цього позову виповнилося повних 10 років. Під час перебування у шлюбі з відповідачем вони вели спільне господарство та придбали майно, яке є спільною сумісною власністю і складається з житлового будинку, розташованого за адресою: Донецька область, м. Покровськ, вул. Привільна (колишня Радгоспна), 6, що підтверджується доданими до позову копіями: договору купівлі-продажу, витягу з Державного реєстру правочинів, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно. Вартість спірного будинку при переоформлені 26.08.2009 технічного паспорту на відповідача складала 89561 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу відповідач зазначений як покупець будинку. Після розлучення з [PERSON] 12.05.2008, він покинув спірне домоволодіння, а діти, за спільною з відповідачем домовленістю, залишилися проживати разом з позивачкою і вони були зареєстровані у спірному житловому будинку. Що стосується розділу рухомого майна, яке відповідно до сімейного законодавства є спільною власністю, сторони дійшли до добровільної згоди, у зв'язку з чим відповідач забрав з собою рухоме майно і став проживати окремо без реєстрації за адресою: м. Покровськ, сел. Шевченко, вул. Весела, 17/3, а позивачці залишив спірний будинок, тому спору по розділу рухомого майна з відповідачем не має, але реєстрацію прав власності позивачка на спірний будинок так і не провела. Відповідача в 2011 році було притягнуто до кримінальної відповідальності, засуджено та направлено для відбування покарання на тривалий термін до місць позбавлення волі. Після набуття вироком суду законної сили, [PERSON] спочатку став відбувати покарання у Микитівський виправній колонії № 87, розташованій в м. Горлівка, Микитівський район, вул. Мальовнича, 1, подальше місце відбування відповідачем покарання не відоме. Згідно до виконавчого листа №1-179, виданого 23.03.2012 Красноармійським міськрайонним судом, на все майно відповідача, в тому числі і на спірний будинок, було накладено конфіскацію майна, що підтверджується наданою суду копією постанови від 04.04.2012 про відкриття виконавчого провадження, винесеного державною виконавчою службою Красноармійського міськрайонного управління юстиції. Оскільки відповідач відбуває покарання в місцях позбавлення волі, то про порядок розділу житлового будинку, який як подружжям було придбано під час шлюбу, позивачка з відповідачем домовитись не змогли. Позивачка вважає, що у неї наявні обставини, що дають право просити суд відступити від засади рівності часток подружжя, шляхом збільшення її частки майна. Такими обставинами є те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї. Так, за рішенням суду відповідач мав сплачувати позивачці аліменти на утримання спільних малолітніх дітей ([PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] р.н.), проте цей обов'язок відповідач не виконував і заборгованість з аліментів станом на 16.05.2012 складала 41077,73 грн. У зв'язку з тим, що після зазначеної дати виконавчий лист № 2-1433/2008 було направлено для виконання до Микитівського відділу державної виконавчої служби Горлівського міського управління юстиції, де 10.07.2013 було відкрито виконавче провадження, і станом на 13.04.2017 назад вищезазначений виконавчий лист до Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби не надходив, що підтверджується листом, наданим на ім'я позивачки Покровським міськрайонним ВДВС від 13.04.2017 за вих. № 15989426/2. Діти мешкають разом з позивачкою і, оскільки вона від відповідача аліментів фактично не отримує, то коштів для забезпечення їхнього фізичного та духовного розвитку недостатньо. На підставі викладеного, позивачка просить суд розділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, між позивачкою та відповідачем - [PERSON] наступним чином: визнати за позивачкою, [PERSON], право власності на 3/4 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]; визнати за відповідачем, [PERSON], право власності на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за вищезазначеною. Позивачка та представник позивачки до судового засідання не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи (а.с.59-60). Відповідач до судового засідання не з'явився, по невідомій суду причині, про час та день судового засідання повідомлявся належним чином, заперечень проти вимог позивачки не висунув. Представник третьої особи Покровського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області до судового засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без їх участі (а.с.45). Частина 1 статті 224 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 8 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який було розірвано 12 травня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 12.05.2008 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис №153 (а.с.26). Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження від 29 січня 2007 року та 08 листопада 2005 року (а.с.24,25). Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 вересня 2006 року, відповідач - [PERSON], перебуваючи у шлюбі з позивачкою, придбав житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8). Згідно технічного паспорту на житловий будинок [PERSON] зазначений як власник будинку (а.с.12-14). В домовій книзі на будинок [ADDRESS] зазначено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за зазначеною адресою (а.с.15-20). Виконавчий лист №2-1433 від 16.04.2008 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей: доньки [PERSON] та сина [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, перебував на виконанні у Покровському міськрайонному відділі ДВС. 16.05.2012 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Заборгованість по аліментам станом на 16.05.2012 року складає 41077,73 грн. (а.с.23). Згідно вироку Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04.10.2011 року [PERSON] визнано винним в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з ізоляцією та знаходженням в кримінально-виконавчому закладі, з конфіскацією майна (а.с.55-58). Відповідно до акту Комунальної установи «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення» від 21.03.2017 року [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS], але фактично не проживає за місцем реєстрації з березня 2008 року (а.с.27). Відповідно до ст. 60 СК України майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, відповідно до зазначеної статті воно вважається таким, що належить подружжю. Відповідно до п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про майно, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є квартира та комплекс будівель та споруд; 2) з'ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. З урахуванням зазначеного, суд робить висновок, щодо належності спірного майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частина 3 статті 368 ЦК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У статті 372 ЦК України зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пленум Верховного Суду України в постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Оскільки сторони не досягли домовленості щодо розподілу нерухомого майна, суд при поділі майна враховує наступне. Майно набуто сторонами під час перебування в шлюбі, не відноситься до переліку яке є приватної власністю чоловіка або дружини, оскільки придбане за договорами купівлі-продажу, воно є спільною сумісною власністю подружжя і частки кожного з них є рівними. Ні домовленістю, чи шлюбним договором не було визначено інший порядок поділу майна подружжя. Відповідач по справі згідно рішення Красноармійського міськрайонного суду повинен сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей, однак станом на 13.04.2017 року заборгованість по аліментам складає 41077,73 грн. Неповнолітні діти проживають разом з позивачкою та перебувають на її утримання. Відповідач, як батько дітей, не надає будь-якої матеріальної допомоги на їх утримання, аліменти не сплачує. Також слід зазначити, що відповідач не з'явившись до судового засідання не скористався своїм правом висловити заперечення на позовні вимоги. Враховуючи положення ст. 70 Сімейного кодексу України, а також те, що неповнолітні діти проживають разом з позивачкою та перебувають на її утриманні, а відповідач, в свою чергу, не надає будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей, має значну заборгованість по сплаті аліментів, суд вважає за можливе відступити від засади рівності часток подружжя. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 68-71 СК України, ст. ст. 368, 372 ЦК України,

Outcome: approved