Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області 09 серпня 2017 року із вказаним позовом звернулися позивачі та просили суд визнати за ними права власності по ? частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] та визнати за ними право по ? частки земельної частки (паю) розміром 2,71 га в умовних кадастрових гектарах в АП імені Бузницького, яка розташована на території міста Миронівка Миронівського району Київської області, в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовували тим, що [INFO] померла їхня мати -[PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, спадковим майном є, зокрема житловий будинок під номером [ADDRESS] та земельна частка (пай) розміром 2,71 га в умовних кадастрових гектарах в АП імені Бузницького, яка розташована на території міста Миронівка Миронівського району Київської області. Будучи спадкоємцями померлої за заповітом, позивачі належним чином оформити спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину не мають змоги, оскільки у померлої відсутні правовстановлюючі документи на земельну частку (пай) та житловий будинок. У судове засідання позивачі не з'явилися, подали до суду заяви, в яких просили розгляд справи проводити у їх відсутності, позовні вимоги підтримали. Представник відповідача Росавської сільської ради Миронівського району Київської області в судове засідання не з'явилася. В надісланій до суду заяві сільський голова Бондар Т.С. просила розглядати справу у відсутності представника сільської ради, проти задоволення позову не заперечила. Представник відповідача Миронівської міської ради в судове засідання не з'явився. В надісланій до суду заяві міський голова Савенко В.М. просив слухати справу у відсутності представника міської ради, проти задоволення позову не заперечив. Представник відповідача Миронівської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не з'явилася. В надісланій до суду заяві представник адміністрації Ахметова О.І. просила слухати справу у її відсутності, проти задоволення позову не заперечила. Представник відповідача відділу Головного управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не з'явився. В надісланій до суду заяві представник відділу Кравченко О.І. просив слухати справу у відсутності їх представника. Згідно з ст. 169 ЦПК України неявка в судове засідання належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи відповідачів та інших учасників, не є перешкодою для розгляду справи. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позовна вимога, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є визнання судом цього права. Позивачі звернулися за судовим захистом у зв'язку із невизнанням державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Вашекою С.В. права на отримання у власність в порядку спадкування після смерті [PERSON], яка померла [INFO], земельної ділянки площею 2,71 га в умовних кадастрових гектарах в АП імені Бузницького, яка розташована на території міста Миронівка Миронівського району Київської області та права на отримання у власність житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25-26). У судовому засіданні встановлено, що [INFO] в місті Миронівка Київської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданим 25 жовтня 1999 року відділом реєстрації актів громадського стану Миронівського рай управління юстиції Київської області, актовий запис № 144 (а.с.11). Частиною 1 ст. 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 Цивільного кодексу України). До складу спадщини, як зазначено у статті 1218 Цивільного кодексу України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 1 статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов'язання встановлено законодавством у зв'язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ст. 1220 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. На випадок своєї смерті [PERSON] 12 квітня 1995 року склала заповіт, зареєстрований в реєстрі під номером 10, згідно якого все майно, де б воно не було і з чого не складалося і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право вона заповіла [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Факт того, що [PERSON] є [PERSON] підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданий 02 листопада 1991 року відділом загсу Миронівського райвиконкому Київської області, актовий запис №116, де вказано, що [PERSON] після укладення шлюбу змінила своє прізвище на [PERSON]. Отже, позивачі є спадкоємцями за заповітом померлої [INFO] [PERSON], тому у випадку прийняття спадщини вони мають право отримати свідоцтво про право на спадщину на майно і права, що належали спадкодавиці за її життя, згідно заповіту. В встановлений статтею 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк після смерті [PERSON], позивачі звернулися до державного нотаріуса Миронівської районної державної нотаріальної контори Вашеки С.В. із заявами про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право власності на спадщину їм було відмовлено, у зв'язку із відсутністю документів, які підтверджують право власності на спадкове майно, що підтверджується матеріалами спадкової справи № ІІ/7-467. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Спадковим майном є житловий будинок під номером [ADDRESS] та земельна частка (пай) розміром 2,71 га в умовних кадастрових гектарах в АП імені Бузницького, яка розташована на території міста Миронівка Миронівського району Київської області. Житловий будинок був побудований у 1950 році, що підтверджується технічним паспортом, виготовленим 23 червня 2017 року Комунальним підприємством Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації», у якому не відображено, що будинок відноситься до категорії самовільних, має ознаки перепланування, перебудови чи реконструкції (а.с. 27-30). Будинок, з приводу якого заявлено позов, не відноситься до категорії самовільно збудованих з наступних підстав. Господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам, що збудовані до ухвалення Указу Президії Верховної Ради УССР від 22.01.1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель» і при їх технічній інвентаризації не відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних. При вирішенні цього спору суд керується законодавством, яке регулювало виникнення у спадкодавця права на житловий будинок, зокрема, положеннями Закону СРСР «Про власність в СРСР» від 1990 року, Законом України «Про власність» від 1991 року, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Згідно зі ст. 3 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності можуть бути земля, будівлі, споруди та інше майно. Статтею 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» встановлено, що у власності громадян можуть бути жилі будинки. Статтею 6 Закону СРСР «Про власність в СРСР» передбачено, що власність громадян створюється і примножується за рахунок інших трудових доходів. Для ведення селянського й особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилих будинків і задоволення інших потреб, передбачених законом, громадянам надається земля в довічне успадковуване володіння. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Судом встановлено, що будинок під номером [ADDRESS] був побудований на земельній ділянці, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку, що підтверджується довідкою, виданою Росавською сільською радою Миронівського району Київської області від 04 серпня 2017 року № 170 (а.с.23). Із довідки Росавської сільської ради Миронівського району Київської області від 07 серпня 2017 року № 455 вбачається, що згідно погосподарських книг виконкому сільської ради [PERSON] була головою домогосподарства з 1982 року до дня смерті [INFO] (а.с.24). Запис в книгах погосподарського обліку Росавської сільської ради Миронівського району Київської області як голови двору [PERSON] підтверджує факт належності житлового будинку під номером [ADDRESS] саме їй. Даним будинком померла [PERSON] володіла та користувалася на праві власності. Після її смерті в порядку спадкування за заповітом право власності на будинок набули позивачі [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] за життя отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) розміром 2,71 га в умовних кадастрових гектарах в АП імені Бузницького, яка розташована на території міста Миронівка Миронівського району Київської області, що підтверджується сертифікатом серії [NUMBER], виданого 08 лютого 2000 року Миронівською районною державною адміністрацією (а.с.31). Проте, як вбачається з експертного висновку №056/544-а/2 від 31 липня 2017 року виданого Українським бюро лінгвістичних експертиз у документах, наданих для експертизи, а також інших документах зазначеної особи та її родичів є ідентичними. Розбіжності в записах виникли внаслідок сплутування та фіксації в офіційних документах етимологічно споріднених особових імен [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (див. Скрипник Л.Г., Дзятківська Н.П. Власні імена людей. Словник-довідник. - К.: Наукова думка, 1996, с.144; Трійняк І.І. Словник українських імен. - К.: Довіра, 2005, с.156). За правилами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними. Оскільки позивачі, будучи спадкоємцями померлої [PERSON] за заповітом, мають перешкоди у оформленні спадкових прав відповідно до вимог законодавства у зв'язку із відсутністю документа, що підтверджує їх право власності на спадкове майно, порушене право підлягає захисту, питання визначення належності спадкового майна має вирішуватись у судовому порядку. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивачів є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 3, 6, 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР», ст. 12 Закону України «Про власність», ст. ст. 16, 328, 1216 - 1218, 1222, 1223, 1233, 1270, 1296, 1297 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved