Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

До Краснокутського районного суду Харківської області 11 вересня 2015 року звернулася позивач [PERSON] з позовом про встановлення факту її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] та надання їй права на спадкування після померлого [PERSON] разом зі спадкоємцями першої черги. В обгрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона з серпня 1989 року проживала разом із [PERSON] в одному будинку в с. Козіївка, Краснокутського району, Харківської області однією сім'єю, вели спільно господарство, мали подружні обов'язки, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Під час їхнього спільного проживання 3 червня 2003 року [PERSON] отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку . [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме: земельна ділянка згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Позивач має намір заявити свої права на зазначену земельну ділянку, в зв'язку з чим [PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та одержання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, оскільки вважає, що вона відповідно до ч.2 ст.1259 ЦК України має право на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги, так як спадкодавець [PERSON] останні десять років хворів, не мав змоги працювати та забезпечувати себе самостійно, позивач надавала йому матеріальну та моральну допомогу, утримувала його, підтримувала його психічну рівновагу, створювала йому домашній комфорт і затишок, прала його речі та білизну, годувала його, купувала йому одяг та ліки. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги [PERSON] та прохала їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] щодо встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу визнав, а в задоволенні вимог щодо одержання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги прохав відмовити, оскільки позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах діючого цивільного законодавства. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та свідків, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються. Статтями 1 та 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб інтересів держави. Згідно ст.ст. 15,16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Відповідно до ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Частиною 2 ст. 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], Харківська область. З серпня 1989 року за вказаною адресою з [PERSON] став проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] (акт депутата Козіївської сільської ради від 17 листопада 2015 року). Зі свідоцтва про смерть, копія якого долучена до справи, серії [NUMBER], виданого 16 серпня 2012 року Козіївською сільською радою Краснокутського району Харківської області вбачається, що [PERSON] помер [INFO] року року у віці 55 років. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факт проживання позивача [PERSON] однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу з 1989 року по день смерті [PERSON], тобто до [INFO] року. Також вказані свідки суду пояснили, що вони проживали в одному будинку з громадянами [PERSON] та [PERSON] та особисто бачили, як громадянин [PERSON] обслуговує домашнє господарство, самостійно здійснює придбання необхідних продуктів та предметів в магазині, ввечері відпочиває на лавочці поряд з будинком. Також вони не підтвердили той факт, що громадянин [PERSON] останні 10 років хворів, через що не мав змоги працювати та забезпечувати себе самостійно. На їх думку в безпорадному стані [PERSON] перебував з весни 2012 року. Таким чином, суд вважає, що факт проживання однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини, знайшов своє підтвердження. Факт, про встановлення якого просить позивач має для неї юридичне значення, оскільки надає право оформити спадкове майно. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] щодо встановлення факту проживання сім'єю обґрунтовані і підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про одержання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги слід зазначити наступне. Положеннями ст. 3 СК України визначено, що сім'я створюється на підставі шлюбу. Згідно ст. 21 даного Кодексу шлюб є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. У відповідності зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. Натомість, відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1259 ЦК України, черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Як вбачається з листа вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, згідно якого судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. Позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу в судовому засіданні в підтвердження того, що позивач тривалий час опікувалася, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу померлому [PERSON] при наявності в останнього тривалої хвороби чи каліцтва, що призвело до безпорадного стану, хоча згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, а саме: відповіді комунального закладу охорони здоров'я «Центр первинної медико - санітарної допомоги Краснокутського району» від 18.12.2015 року № 1090 нездатність до самообслуговування у хворого [PERSON] настала з 11.06.2012 року після втрати свідомості. Також допитана в судовому засіданні в якості свідка завідувач амбулаторії ЗПСМ с. Козіївка [PERSON]. суду пояснила, що безпорадний стан - це коли людина прикута до ліжка. Також вказала, що факт знаходження громадянина [PERSON] в безпорадному стані було встановлено 11.06.2012 року під час звернення останнього до неї та відповідного огляду. Оскільки [PERSON] перебував на диспансерному обліку з приводу гіпертонічної хвороби 1 ступеня, то відповідно 2 рази на рік оглядався лікарем сімейної медицини. Під час даних оглядів достатніх підстав визнавати, що громадянин [PERSON] перебуває в безпорадному стані, не було. Також не підтвердили факт знаходження [PERSON] тривалий час в безпорадному стані допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] З наведених підстав та наданих позивачем в розпорядження суду доказів в їх сукупності та взаємозв'язку, що беззаперечно підтверджують лише факт спільного проживання з померлим, а не про наявність зареєстрованих сімейних відносин з розподілом взаємних прав та обов'язків, суд приходить до переконання про те, що визнання [PERSON] спадкоємицею першої черги після померлого [PERSON] є таким, що не ґрунтується на нормах діючого ЦК України, а відтак, з огляду на положення ст. ст. 1217,1258, 1259 ЦК України, в задоволенні позовних вимог щодо визнання позивача спадкоємицею першої черги слід відмовити.

Outcome: partial