Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

До Казанківського районного суду Миколаївської області звернувся [PERSON] , в інтересах [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору позики, укладеного 30.01.2013 року б/н між позивачем та відповідачем, останнім було отримано від позивача позику в розмірі 80000,00 грн., що станом на момент укладання договору становило еквівалент 10000,00 доларів США. Факт отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 80000,00 грн. від позивача підтверджується розпискою від 30.01.2013 року. Відповідно до договору позики та розписки, відповідач зобов`язався повернути борг за першої вимоги. Ухвалою суду від 16.05.2019 року провадження у справі відкрито, призначено підготовче судове засідання. 19 червня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, якою представник відповідача заперечив проти позовних вимог, зазначив, про наявність у позивача декількох договорів позики та розписок, датованих різними датами, які останній використовує в різних судових засіданнях у різних спірних правовідносинах між сторонами з метою стягнення сум грошових коштів, які фактично передбачались для сплати відповідачу за оренду його земельних ділянок позивачем. Так, між сторонами існують договірні правовідносини, за яким позивач орендує у відповідача земельні ділянки та в рахунок оплати за їх використання позивач сплачує відповідачу орендну плату. В ході судового розгляду цивільної справи № 478/737/19 наведені позивачем договір позики та розписка про отримання грошових коштів відповідачем в розмірі 80000,00 грн. були визнані неналежними доказами, а тому не можуть бути належними і в даній справі. Оскільки між сторонами існують судові спори з приводу правомірності договорів оренди земельних ділянок, які використовує позивач, то останній, навмисно подає до суду позовні вимоги до відповідача з аналогічним предметом та з аналогічних підстав безпідставно заявляючи про стягнення з відповідача сум виплаченої орендної плати, мотивуючи такі виплати наданою позикою останньому. При цьому, представник відповідача повідомив суд про незрозумілість обставин, за яких договори позики існують у позивача та про необхідність призначення судово-почеркознавчої експертизи у справі. Крім того, представник відповідача зазначив щодо недоведеності розпискою та договором, валюти позики, яку нібито отримав позивач, оскільки з одного боку, позивач вказує на валюту в доларовому еквіваленті, з іншого, просить стягнути суму боргу позивача в національній валюті, у зв`язку з чим залишається незрозумілою ціна позову та розмір судових витрат. 23 липня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, якою представник позивача заперечуючи проти доводів відповідача викладених його представником у відзиві на позовну заяву зазначив наступне. Так, представник позивача зазначив, що твердження відповідача про отримання грошових коштів від позивача в рахунок орендної плати спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається наявність договірних відносин між сторонами щодо отримання позики відповідачем. Про орендну плату вказані докази не містять будь-яких посилань. До укладених договорів оренди, договір та розписка відповідача про отримання позики від позивача не мають відношення, оскільки дані правовідносини між сторонами виникли з приводу невиконання відповідачем зобов`язань з повернення позичених грошових коштів у позивача, а не з приводу орендної плати. Той факт, що вказані договір та розписку було визнано неналежним доказом в ході судового розгляду цивільної справи № 478/737/19 не доводить їх неналежність в даних правовідносинах. Щодо існування інших розписок та укладених договорів позики, то представник позивача зазначив, що вони є предметом інших спірних правовідносин. Ухвалою суду від 03.09.2019 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи по суті. Вказаною ухвалою було також розглянуто клопотання представника відповідача про призначення судово-почеркознавчої експертизи, в якому було відмовлено через неявки без поважних причин в судові засідання відповідачем - [PERSON] . Ухвалою суду від 04 листопада 2019 року, суд розглянувши повторне клопотання відповідача та його представника, задовольнив частково клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 10.02.2020 року було задоволено клопотання експерта та погоджено строк проведення судової почеркознавчої експертизи, понад 90 календарних днів. Ухвалою суду від 22 квітня 2020 року, судом було поновлено провадження у справі у зв`язку з поверненням матеріалів цивільної справи без виконання від експертної установи через несплату відповідачем рахунку на оплату вартості проведення експертизи. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 315 047,95 грн. Суду пояснив, що суму заборгованості відповідача слід рахувати моментом звернення позивача до суду, і саме дата звернення до суду із даним позов є днем платежу заборгованості відповідача, на який розраховано заборгованість в еквіваленті доларам США. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини своєї неявки в судове засідання не повідомили, будь-яких клопотань про відкладення судового засідання суду не надали. За таких обставин, суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та заперечень, приходить до такого висновку. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як було встановлено судом, 30 січня 2013 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було укладено договір позики б/н. Відповідно до вищезазначеного договору позики від 30.01.2013 року б/н, позивач (позикодавець) зобов`язався передати у власність відповідачу грошові кошти в сумі 80000 грн. 00 коп., що станом на день укладання договору відповідно до курсу Національного банку України становить еквівалент 10000,00 доларів США, а відповідач (позичальник) зобов`язувався повернути отримані грошові кошти на вимогу позикодавця. З огляду на розписку від 30.01.2013 року відповідач отримав від позивача на підставі договору позики від 30.01.2013 року грошові кошти в розмірі 80000,00 грн., що станом на дату укладання договору відповідно до курсу Національного банку України становить еквівалент 10000,00 доларів США. Згідно підпункту 2.6 договору позики, за користування позикою, позичальник прийняв на себе зобов`язання зі сплати на користь позикодавця 10 процентів річних за користування грошовими коштами. Вимогою від 18.03.2019 року, направленою позивачем на адресу відповідача, що підтверджується фіскальним чеком, накладною та цінним листом з описом вкладення у поштове відправлення від 18.03.2019 року, [PERSON] просив [PERSON] виконати свої зобов`язання за договором позики від 30.01.2013 року та сплатити заборгованість, яка складається з грошових коштів позики та процентів річних, за користування грошовими коштами. Вказану вимогу відповідач отримав особисто 19.03.2019 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Враховуючи дослідженні судом докази та наведені норми законодавства, суд дійшов до переконання, що між сторонами дійсно мали місце правовідносини, до яких можуть застосовуватись положення передбачені ст. 1046-1049 ЦК України. Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує також, що згідно з частиною 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 524 ЦК України, також визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Частиною другою вказаної статті визначено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У частині другій статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Як було встановлено судом, 30 січня 2013 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого, позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 80000 грн. 00 коп., що станом на день укладання договору відповідно до курсу Національного банку України становить еквівалент 10000,00 доларів США. Свої зобов`язання щодо повернення позики за першою вимогою, відповідач не виконав, у зв`язку із чим у нього утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню. Враховуючи ту обставину, що сторони договору позики домовилися про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягає сплаті у гривні, на підставі частини другої статті 533 ЦК України має визначатися за офіційним курсом долару США на момент її платежу. З огляду на статтю 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, суд знаходить обґрунтованими позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 30.01.2013 року в гривні, розмір якої повинен визначатися за офіційним курсом долару США на момент її платежу. При цьому, з огляду на заявлені позивачем вимоги та пояснення представника позивача, момент платежу, з якого визначається розмір грошових коштів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача є, відповідно - дата подання позову. Крім цього, суд знаходить підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача процентів, передбачених договором позики від 30.01.2013 року. Так, статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. З огляду на частину 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як було встановлено судом, згідно підпункту 2.6 договору позики від 30.01.2013 року, за користування позикою позичальник сплачує на користь позикодавця проценти у розмірі 10 процентів річних. Відтак, враховуючи суму позики, яка дорівнює 80000,00 грн. за весь період користування відповідачем позикою, кількість днів користування, що складає 2289 днів, а також відсоткову ставку у розмірі 10 процентів річних, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості заявленого розміру позивачем розміру процентів, який дорівнює 50 147,95 грн., у зв`язку з чим, вказані позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому, суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо надуманості вказаної позики та фактичної удаваності договору позики, оскільки судом не встановлено обставин, які свідчать про отримання відповідачем за договором позики від 30.01.2013 року та розпискою від 30.01.2013 року грошових коштів саме в рахунок оплати за договорами оренди земельних ділянок. Більш того, з наданих представником відповідача копій матеріалів цивільної справи №478/1956/17 вбачаються інші спірні правовідносини між сторонами, пов`язані із розірванням договорів оренди земельної ділянки, які було вирішено судом апеляційної інстанції. При цьому, в ході розгляду такої справи, предметом доказування обставин справи не слугували договір позики від 30.01.2019 року та розписка від 30.01.2019 року щодо отримання [PERSON] грошових коштів в сумі 80000,00 грн. та наведені докази не були оцінені судом, визнані неналежними чи недопустимими, як і не встановлювалась їх справжність, достовірність або недійсність тощо. Крім того, ставлячи під сумнів взагалі наявність правовідносин між позивачем та відповідачем щодо отримання позики, стороною відповідача не надано суду будь-яких доказів на підтвердження власних заперечень проти позову. Згідно норм цивільного процесуального законодавства, рішення суду є законним та обґрунтованим, якщо його ухвалено на підставі верховенства права та з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому наведені відповідачем сумніви є припущенням, правдивість яких не доведено суду. Між іншим, суд враховує, що частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, з огляду на заявлені стороною відповідача заперечення щодо укладання та підписання договору позики від 30.01.2013 року б/н та розписки від 30.01.2013 року, судом вживались заходи щодо призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи. В ході підготовчого судового засідання, відповідач не з`являвся в судове засідання для розгляду клопотання щодо призначення відповідної експертизи, чим унеможливив виконання судом обов`язку щодо відібрання у встановленому законодавством порядку експериментальних зразків почерку у останнього, забезпечення отримання вільних та/або умовно вільних зразків, дотриматися іншої встановленої процедури. Наслідком наведених дій, слугувало закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до розгляду по суті. Натомість, в ході судового розгляду справи по суті, за клопотанням сторони відповідача відповідну експертизу було призначено судом, витрати на проведення покладено на відповідача. З огляду на лист Науково-дослідного інституту судових експертиз від 14.04.2020 року № 07-19/19-1327, матеріали цивільної справи разом із об`єктами, які підлягали експертному дослідженню було повернуто з причин не сплати відповідачем рахунків за оплату відповідної експертизи. За таких обставин, суд приходить до висновку щодо того, що відповідач фактично ухилився від участі в експертизі, що призвело до неможливості її проведення. Відповідно до статті 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити стороні відповідача у визнанні обставин, на які вона посилається як на підставу для своїх заперечень проти позову в частині не підписання договору позики та розписки від 30.01.2013 року. З огляду на все наведене вище, суд приходить до висновку про те, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором позики від 30.01.2013 року у розмірі 315 047,95 грн., яка складається із заборгованості за позикою, в розмірі 264 900,00 грн., що на дату подання позову (моменту платежу) еквівалентно 10000,00 доларів США, а також із процентів в розмірі 50147,95 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача згідно розміру задоволених вимог також підлягають стягненню понесені останнім судові витрати. Згідно з квитанцією № КП/9756/1 від 07.05.2019 року, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3150, 49 грн. за позовні вимоги, які судом задоволено повністю. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем у виді судового збору на суму 3150, 49 грн.

Outcome: approved