Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

До суду 20.11.2018 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. У спірному житлі, окрім позивачки, зареєстровані також відповідач [PERSON], [INFO], колишня дружина відповідача [PERSON], [INFO], та дитина відповідача [PERSON], [INFO], які у свою чергу не є близькими родичами та не є членами сімї позивачки. Вказувала, що відповідач у спірному приміщенні не проживає з липня місяця 2016 року, з моменту добровільного залишення житлового приміщення спірної квартири відповідач по даний час у ній не зявляється та особистих речей у ній не має. Позивачка посилалась на те, що реєстрації відповідача у квартирі позбавляє її як власника спірного житла можливості вільно розпоряджатись майном. Вона вимушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг із розрахунку на зареєстрованого у житловому приміщення відповідача. За викладених обставин звернулась до суду з дійсним позовом. До суду 30.11.2018 року повернулась відповідь щодо місця реєстрації відповідача. Ухвалою суду від 06.12.2018 року її прийнято до провадження та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. У підготовче судове засідання 04.02.19 року сторони не зявились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Ухвалою суду від 04.02.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 24.04.2019 року. У звязку з перебуванням судді на лікарняному 24.04.2019 року розгляд справи був відкладений на 26.06.2019 року. У судове засідання 26.06.2019 року позивач не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, до суду подала заяву про слухання справи за її відсутності, зазначила, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, про що свідчать матеріали справи. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У звязку з цим, датою складення цього судового рішення є 02.07.2019 року. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником квартири за адресою: [ADDRESS]: - 1/4 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКХ виконкому Одеської міської ради 31.03.1993 року р. №8-271 (дата реєстрації 03.05.1993 року, книга 15пр, стр.60, р. №231); - 2/4 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 25.06.1998 року, р.№2-4874 (дата реєстрації 28.07.1998 року, книга 259пр, стр.74, р. №231); - 1/4 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 05.09.2007 року, р.№2-2368 (дата реєстрації 03.10.2007 року, книга 622пр, стр.62, р. №231); Зазначене підтверджується листом КП «БТІ» Одеської міської ради від 29.08.2018 року №7932-10/1747В (а.с.8). У спірному житлі, окрім позивачки, зареєстрован також відповідач [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідь з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеські й області від 30.11.2018 року (а.с.13). Між тим, згідно позову, з липня місяця 2016 року відповідач у спірному приміщенні не мешкає, особистих речей у ній не має, про що також мешканцями будинку №6 складено відповідний акт від 08.10.2018 року (а.с.10). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. З врахуванням наведеного, оскільки на даний час позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS], а дозвіл на проживання зареєстрованого в цій квартирі відповідача позивач не надає, який, в той же час, не є членом її сім`ї, суд вважає, що позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved