Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у березні 2017 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі [PERSON]Я.), [PERSON] (далі [PERSON]В.) до [PERSON] (далі [PERSON]П.) про стягнення коштів, яку згідно із протоколом від 31 березня 2017 року передано для розгляду судді Ходаківському М.П. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилалися на те, що вони разом із відповідачем мешкають у квартирі № 82, розташованій в будинку № 6 по провулку Добровольців у місті Дніпрі, 2/5 частини якої на праві власності належать [PERSON], а власниками решти квартири є позивачі та [PERSON], яка мешкає за іншою адресою. З часу заселення до вказаної квартири відповідач мешкає у ній, користується усіма комунальними послугами, що надаються за адресою квартири, проте участі у витратах на утримання квартири не приймає, хоча має таку можливість; позивачі самостійно сплачують за комунальні послуги, утримання квартири та прибудинкової території. У звязку із зазначеним позивачі просили стягнути на їхню користь із відповідача в рахунок повернення витрат за комунальні послуги 14\~469,00 грн., що становить 40 % від понесених позивачами витрат та відповідає 2/5 частинам квартири, належним відповідачу; також просили стягнути із відповідача витрати зі сплати судового збору у розмірі 640,00 грн. Від позивачів на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі. В даній заяві позивачі зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просили їх задовольнити; не заперечували проти заочного порядку розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою його місця реєстрації, причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03 грудня 1997 року виконкомом міської Ради народних депутатів у місті Дніпропетровську, на праві спільної власності належить квартира № 82, розташована в будинку № 6 по провулку Добровольців у місті Дніпропетровську (а.с. 19, 30). Крім того, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори [PERSON] 15 червня 2002 року, [PERSON] також набув право власності на 1/5 частину зазначеної квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] (а.с. 35). З довідок про склад сімї та місце реєстрації за адресою квартири № 82, розташованої в будинку № 6 по провулку Добровольців у місті Дніпрі, копії яких наявні в матеріалах справи, вбачається, що за даною адресою зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 17, 18). Факт проживання [PERSON] за вказаною адресою також підтверджується копією його переписки з органами виконавчої влади (а.с. 26, 27), а також листами правоохоронних органів, адресованих [PERSON], щодо її заяв про протиправну поведінку [PERSON] (а.с. 45-51). Згідно із платіжними документами, копії яких додано позивачами до позовної заяви (а.с. 59-97), витрати з оплати комунальних послуг за адресою квартири № 82, розташованої в будинку № 6 по провулку Добровольців у місті Дніпропетровську, у 2014 році склали 5\~881,76 грн., у 2015 році 6 664,93 грн., у 2016 році 8\~760,26 грн., за період з січня по березень 2017 року 4\~685,07 грн. Дані витрати були понесені [PERSON] Положеннями ст. 360 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Відповідно до ч. 68 Житлового кодексу Української РСР наймач зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. При цьому ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, ураховуючи те, що відповідач є власником 2/5 частин квартири № 82, розташованої у будинку № 6 по провулку Добровольців у місті Дніпрі, де він фактично мешкає з часу заселення, проте витрати з утримання квартири (оплати комунальних послуг, послуг з утримання будинку та прибудинкової території) з 2014 року несе виключно [PERSON], суд приходить до висновку про можливість стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] частини витрат з утримання вказаної квартири за період з 2014 року по березень 2017 року у розмірі 10\~396,81 грн., що становить 40 % від загальних витрат у розмірі 25\~992,02 грн. та відповідає 2/5 частинами квартири, які належать відповідачу на праві власності, частково задовольнивши таким чином позовні вимоги в цій частині. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат з утримання квартири, суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у звязку з відсутністю доказів на підтвердження понесення [PERSON] таких витрат. Приймаючи до уваги результат розгляду справи, у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial