Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

До суду 31 березня 2017 року надійшла позовна заява [PERSON] до державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» про стягнення компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 31.08.2017 року у розмірі 11523,60 гривень. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона працювала на ДП «ХЕМЗ» з 29.09.1979 року та була звільнена 01.08.2016 року у звязку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні з нею не був проведений остаточний розрахунок по заробітній платі, та до теперішнього часу сума заборгованості по заробітній платі їй не виплачена. До початку судового засіданні 24 квітня 2017 року відповідач надав суду письмову заяву про закриття провадження у справі на підставі ст. 205 ЦПК України, посилаючись на те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25.10.2016 р. з ДП «ХЕМЗ» стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 11532,47 грн. та компенсація в сумі 232,09 грн.; та 05.12.2016 р. Московським районним судом м. Харкова на користь позивача з ДП «ХЕМЗ» стягнуто середній заробіток за час затримки проведення остаточного розрахунку. В судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на її користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.12.2016 року по день остаточного розрахунку у розмірі 15990 грн., з розрахунку середньоденного заробітку у розмірі 123 грн. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності (а.с.10), в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила застосувати строк позовної давності до цих правовідносин та відмовити у задоволенні позовних вимог, про що виклала у письмових запереченнях проти позову, при цьому зазначила, що виплата заборгованості по заробітній платі позивачу на теперішній час не проведена. Суд, заслухавши пояснення сторін, та дослідивши письмові докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] прийнята на роботу в ДП «ХЕМЗ» машиністкою першої категорії згідно наказу № 196-к від 29.09.1979 р. та пропрацювала на підприємстві до 01.08.2016 р. Була звільнена за скороченням штату 01.08.2016 р. за наказом № 140-к, що підтверджується ксерокопією трудової книжки (а.с.4). При звільненні з [PERSON] відповідачем не був проведений остаточний розрахунок. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25.10.2016 р. у справі № 11743/16-ц, що набрало законної сили, з ДП «ХЕМЗ» на користь [PERSON] стягнута заборгованість по заробітній платі у розмірі 11532,47 грн. та компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 232,09 грн. (а.с.15). З примусового виконання вищезазначеного рішення 17.11.2016 р. був виданий виконавчий лист, який звернуто до виконання та постановою державного виконавця УДВС ГТУЮ у Харківській області від 04.01.2017 р. відкрито виконавче провадження ВП № 53229163 (а.с.17). На теперішній час заборгованість по заробітній платі [PERSON] відповідачем не виплачена, рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платі не виконано, що визнали сторони в судовому засіданні Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.12.2016 р. у справі № 643/13087/16-ц, що на теперішній час не набрало законної сили, з ДП «ХЕМЗ» на користь [PERSON] стягнута компенсація середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати за період з 02.08.2016 р. по 24.10.2016 р., тобто за 2 місяці 22 дні, у розмірі 7328,87 грн. (а.с.16). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22.02.2012 р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Беручи до уваги, що на час розгляду справи фактично остаточний розрахунок по зарплаті з позивачем не проведений, вимога відповідача про застосування строків позовної давності до цих правовідносин, та про відмову у задоволенні позову через пропущення позивачем таких строків безпідставна та не підлягає задоволенню. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку просить стягнути позивач. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги та стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення з 05.12.2016 р. по день ухвалення рішення у розмірі 15990 грн. При зверненні до суду позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Суд розподіляє судові витрати, відповідно до ст. 88 ЦПК України, та стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved