Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

До Казанківського районного суду Миколаївської області звернулася [PERSON] з позовною заявою до Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області, [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на землю за спадщиною, в якій просила суд визнати за нею право на 2/3 земельної ділянки від площі 8,46 га згідно рішення за № 56 Дмитрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області за спадщиною. Позовні вимоги обґрунтовуються тими обставинами, що позивач є спадкоємцем першої черги до майна свого сина [PERSON] , який помер [INFO] . Оскільки позивач вважала, що у зв`язку із смертю сина право на спадщину виникло у його дружини та сина, то вважала їх належними спадкоємцями. Проте, 01 серпня 2018 року, позивач дізналася, що колишня дружина її покійного сина - [PERSON] (відповідач 2 у справі) та її син - [PERSON] (відповідач 3 у справі) не прийняли спадщину, а вона, як спадкоємець першої черги має право на обов`язкову частку у спадщині. Враховуючи наведені обставини, позивач звернулася до суду з даним позовом, де просила визнати за нею право на 2/3 земельної ділянки від площі 8,46 га згідно рішення за № 56 Дмитрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області за спадщиною вартістю 236460,60 грн. Ухвалою суду від 09.04.2019 року провадження у справі було відкрито, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.06.2019 року строк підготовчого провадження було продовжено на тридцять днів. Ухвалою суду від 01.07.2019 року підготовче провадження було закрито, призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, пояснив суду, що позивач не була обізнана про своє право на спадщину, не була обізнана про те, що спадщину не було прийнято та вона є відумерлою, та оскільки позивач має право на обов`язкову частку у спадщини, просив задовольнити позовні вимоги визнавши за позивачем право власності на 2/3 частки земельної ділянки від її загальної площі. Відповідач 1 - Казанківська селищна рада Казанківського району Миколаївської області, в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Другий та третій відповідачі проти позову заперечували, просили в його задоволенні відмовити, як вбачається з наданих суду пояснень, позивач спадщину не приймала та не зверталася до нотаріуса про прийняття спадщини. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, копії спадкової справи, судом встановлено наступне. Як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 20.04.1960 року Дмитрівською сільською радою, позивач є матір`ю [PERSON] , який народився [INFO] . За життя, [PERSON] був включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) із земель державної власності, у зв`язку з чим, на підставі рішення Дмитрівської сільської ради № 56 від 30.01.2001 року був включений до списку осіб, яким було надано дозвіл на виготовлення справи щодо передачі в приватну власність земельних ділянок (паїв). Відповідно до свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 03.05.2001 року, [PERSON] помер [INFO] , у зв`язку з чим відкрилася спадщина. Як вбачається з дослідженої копії спадкової справи № 201/2001 заведеної щодо майна померлого [PERSON] із заявами про прийняття спадщини звернулась дружина спадкодавця, [PERSON] (відповідач 2 у справі) як від свого імені так і в інтересах своїх дітей: [PERSON] та [PERSON] (відповідач 3 у справі). Також з матеріалів спадкової справи вбачається, що свідоцтво про прийняття спадщини відповідачами отримано не було, оскільки правовстановлюючий документ на спадкову річ був виданий на ім`я спадкодавця після смерті останнього, що підтверджується листом Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 18.02.2013 року № 58/02-14. Таким чином, після відкриття спадщини, із заявами про прийняття спадщини до державного нотаріуса звернулись дружина та діти померлого. Будь - яких інших заяв про прийняття спадщини, досліджені судом матеріали спадкової справи не містять. З пояснень представника позивача також вбачається, що до нотаріуса позивач не зверталася. Оцінюючи встановлені обставини та заявлені позовні вимоги, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Як було роз`яснено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абзаці 16 частини 1 листа від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Таким чином, оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилася під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), то положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування майна померлого. Відповідно до статей 524, 525 ЦК Української РСР, визначалось, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно зі статтею 529 ЦК Української РСР визначалось коло спадкоємців першої черги за законом, зокрема те, що: спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Також, статтею 535 цього Кодексу було передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). Статтею 549 ЦК Української РСР визначалось вважати, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В свою чергу, стаття 550 Кодексу встановлювала можливість продовження строку для прийняття спадщини за наявності поважних причин строку для її прийняття. Натомість, статтею 553 ЦК Української РСР було визначено, що вважається відмовою від спадщини того спадкоємця, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Враховуючи наведені норми та обставини справи, суд приходить до висновку щодо безпідставності заявлених позовних вимог. Так, з отриманих пояснень сторін та досліджених матеріалів справи, зокрема матеріалів спадкової справи, судом не встановлено будь-яких обставин, які свідчать про прийняття позивачем спадщини або вчинення дій спрямованих на її прийняття. Той факт, що позивач не знав про своє право на частку, (в тому числі обов`язку частку) спадщини не може вважатися підставою для визнання права власності на частину в спадковому майні за відсутності дотримання встановленого порядку щодо спадкування. Крім того, за результатами судового розгляду не знайшли свого підтвердження обставини, заявлені позивачем, зокрема, про те, що: спадщина не прийнята спадкоємцями, що вона відійшла до власності Казанківської селищної ради, а також про те, що позивач дізналась про право на спадщину лише в серпні 2018 року. Згідно абзацу 17 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», визначено, що особи, які мали право на обов`язкову частку в спадщині на підставі ст. 535 ЦК УРСР, у тому числі й утриманці померлого, проте не здійснили дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР), можуть звернутися з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (ст. 550 ЦК УРСР). В ході судового розгляду даної справи, судом також не встановлено обставин, які свідчать про встановлення додаткового строку позивачу для прийняття спадщини. За таких обставин, враховуючи відсутність дотримання позивачем умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, позаяк питання щодо прийняття спадщини підлягають вирішенню у визначеному цивільним законодавством порядку шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, встановленням додаткового строку для прийняття спадщини тощо. При цьому, суд також звертає увагу, що позивачем при зверненні до суду було визначено склад відповідачів, без виокремлення позовних вимог до кожного з них. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача 1 обґрунтовувались хибною позицію щодо того, що саме відповідач 1 є власником спірного спадкового майна на момент подання позову, а другий та тертій відповідачі є спадкоємцями за законом, тобто особами, які претендують на спадщину. З огляду на наведені висновки, суд вважає, що позовні вимоги до відповідача 1 - Казанківської селищної ради є такими, що заявлені до неналежного відповідача у справі, у зв`язку з чим, в задоволенні вимог до такого відповідача слід відмовити саме з цих підстав. Щодо заявлених вимог до інших відповідачів у справі, то суд вважає їх необґрунтованими та безпідставними, а крім того ще й передчасними, оскільки фактичних дій щодо прийняття спадщини позивачем вчинено не було, а тому спірні відносини щодо спадкового майна та його поділу між спадкоємцями на теперішній час фактично відсутній. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується нормами статті 141 ЦПК України, та вважає, що понесені витрати позивачем у виді сплаченого судового збору за звернення до суду, слід віднести на рахунок позивача. З огляду на наведені обставини,

Outcome: dismissed