Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

До Дружківського міського суду Донецької області надійшла позовна заява представника позивача Сологуба С.А. який діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обгурунтування позовних вимог зазначено, що позивач [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ), 10 грудня 2011 року уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції здобрено відповідний актовий запис № 398. В період шлюбу народилась спільна дитина [PERSON] та [PERSON] - син [PERSON] [INFO] . Рішенням Дружківського міського суду від 28 квітня 2015 року по справі № 229/924/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Неповнолітнього [PERSON] залишено на виховання матері [PERSON] . В період перебуванні у шлюбі позивач та відповідач, як подружжя, набули спільне майно - квартиру [ADDRESS] . Підставою для набуття цієї квартири став Договір купівлі-продажу квартири від 29 травня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Миросєді В.М. та зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно Дружківським БТІ 11 червня 2012 року. Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 29 травня 2012 року, яка міститься в матеріалах нотаріальної справи до вказаного правочину, вона надала згоду на покупку її чоловіком [PERSON] вказаної квартири, за кошти, надбані ними під час проживання в зареєстрованому шлюбі. При цьому такий правочин відповідає інтересам їх сім`ї та [PERSON] погоджується з тим, щоб умови договору визначались її чоловіком самостійно. Тобто згідно цього договору, покупцем квартири виступив відповідач [PERSON] . Разом з тим, на момент придбання квартири [PERSON] та [PERSON] були подружжям, проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Ця квартира була придбана за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] , як подружжя в інтересах і для потреб існуючої на той час сім`ї. Після придбання квартири вони за спільні кошти та спільними зусиллями зробили в ній ремонт та спільно мешкали. [PERSON] зареєстрована в цій квартирі з 03 серпня 2012 року, що підтверджується відміткою в її паспорті та довідкою про склад сім`ї, копії яких додаються до позовної заяви. Таким чином, квартира [ADDRESS] є майном, набутим подружжям за час шлюбу, належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Згідно положень ст.334 та 748 ЦК України право власності на спірну квартиру у подружжя Золотовських виникло з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу - 11 червня 2012 року. Позивач [PERSON] , в силу викладених вище обставин вважала спірну квартиру спільною сумісною власністю з [PERSON] , незважаючи на розірвання шлюбу між ними. З лютого 2015 року Позивач [PERSON] спільно з Відповідачем Золотовським не мешкає. Фактично місце мешкання [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] - [ADDRESS] , квартира, яка належить матері Позивачки. Відповідач [PERSON] залишився проживати в спільній квартирі. У лютому 2019 року [PERSON] , як співвласниця квартири, звернулась до [PERSON] з пропозицією спільно продати цю квартиру, а на отримані кошти придбати кожному окреме житло. Відповідач [PERSON] не погодився і заявив, що вважає цю квартиру своєю особистою приватною власністю, на яку [PERSON] не може претендувати. У зв`язку з цим, з метою захисту своїх майнових прав, [PERSON] змушена звернутись до суду з цим позовом. Поряд з цим, позивач [PERSON] та Відповідач [PERSON] шлюбного договору не укладали, домовленості щодо спірного майна не досягли. Рівними частками спірної квартири є ? частина кожному з них. Разом з тим існують обставини, які вказують на наявність правових підстав для застосування положень частин другої та третьої статті 70 СК України, щодо відступлення від засад рівності часток подружжя. Так, відповідно до рішення Дружківського міського суду від 22 квітня 2015 року № 229/915/15-ц, з [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі ? частини з усіх видів доходів на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] . Аліменти [PERSON] сплачує нерегулярно. Станом на 11 квітня 2019 року, має заборгованість 4627,43 грн. Станом на січень 2019 року за [PERSON] існувала заборгованість зі сплати аліментів 32159,19 грн. Лише після вжиття заходів примусового виконання відповідач сплатив борг. Відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків з утримання, догляду, лікування неповнолітньої дитини. [PERSON] одноособово несе цей обов`язок, як матір, що ставить її у більш невигідне матеріальне становище поряд із відповідачем. Крім того, [PERSON] змушена сплачувати комунальні послуги за своїм фактичним місцем проживання. Разом з тим їй нараховується заборгованість за комунальні послуги по спірній квартирі, в якій вона не проживає, однак зареєстрована. Тобто вона несе додаткові витрати для забезпечення належних умов життя собі та дитині щомісяця близько 1500 грн. Таким чином, з врахуванням заборгованості по аліментам, інших витрат, які несе позивач та згідно положень ч.2, 3 ст.70 СК України, при поділі квартири частки позивача [PERSON] повинна складати 2/3 частини. З урахуванням уточненої позовної заяви позивач просиить: Визнати об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши: за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14 травня 2019 року відкрито провадження у справі і визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та вирішено питання про витребування доказів. Ухвалою суду від 02 вересня 2019 року підготовче провадження у цивільній справі закрито та призначено цивільну справу до судового розгляду. В супереч вимогам ст. 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують, на задоволенні позовних вимог наполягають. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Враховуючи, що причина неявки відповідача є неповажною, відзив не надано, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши і факти та відповідні їм правовідносини, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 10 грудня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 29 травня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Миросєді В.М. та зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно Дружківським БТІ 11 червня 2012 року, відповідач по справі [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Водночас згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 29 травня 2012 року, яка міститься в матеріалах нотаріальної справи до вказаного правочину, вона надала згоду на покупку її чоловіком [PERSON] вказаної квартири, за кошти, надбані ними під час проживання в зареєстрованому шлюбі. При цьому такий правочин відповідає інтересам їх сім`ї та [PERSON] погоджується з тим, щоб умови договору визначались її чоловіком самостійно. Рішенням Дружківського міського суду від 28 квітня 2015 року по справі № 229/924/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Між тим, в період шлюбу народилась спільна дитина [PERSON] та [PERSON] - син [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Рішенням Дружківського міського суду від 22 квітня 2015 року з [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі ? частини з усіх видів доходів на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] . Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановахВерховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказана обставина підтверджується доказами, які містяться у матеріалах справи. Відповідно до ст. 372 ЦК України, в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідноз ст.70 СК України, в разіподілу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї,у хилявся від участі в утриманні дитини(дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (заумови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1ст.60СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року в справі № 456/828/17. Позивач свою позицію обґрунтовує наявністю у відповідача заборгованості зі сплати аліментів відповідно до рішення Дружківського міського суду Донецької області від 22 квітня 2015 року. Як встановлено судом у відповідача [PERSON] значилась заборгованість зі сплати аліментів станом на січень 2019 року у розмірі 32159,19 грн. Наразі, як встановлено станом. Станом на 11 квітня 2019 року, відповідач має заборгованість у розмірі 4627,43 грн, що підтверджується заборгованістю зі сплати аліментів виданої старшим державним виконавцем Мордовцевою І.М. З огляду на викладене, в суду відсутні підстави стверджувати, що вказані обставини є підставою для відступлення від рівності часток. Наявність же у відповідача аліментних зобов`язань, самі по собі не дають суду підстави збільшити частку позивача в цьому майні відповідно до ст. 70 СК України. Інших доводів щодо відступлення від засад рівності часток подружжя позивач не зазначила та доказів не надала. Отже, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та підлягає поділу між ними в рівних частках, а позов підлягає задоволенню частково. На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial