Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

До суду 29.12.2014 року звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], правонаступником якого, після його смерті, судом залучена спадкоємиця донька [PERSON], про визнання недійсним заповіту [PERSON] на користь [PERSON], складеного та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1489 від 20.12.2013 року. Правовою підставою визнання заповіту недійсним позивачем визначено посилання на вимоги частини першої статті 255 Цивільного кодексу України: правочин, якій дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач заперечувала проти задоволення позову та надала до суду письмові заперечення ( т.1 а/с 135) в яких висловила свою думку про наявність підстав для складення такого заповіту на свого батька, який єдиний підтримував заповідача як морально так і матеріально, та і на наявні докази усвідомлення свої дій заповідачем, який не тільки склав і підписав оспорюваний заповіт а і, практично в ці ж часи, проводив свідомі дії по прийняттю спадщини після смерті матері ( особисто подавав заву до нотаріальної контори, після консультації у юриста, підписав позовну заву до суду і надав довіреність на представництво своїх інтересів і т.п. ). Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, та вважала недоведеним факт такого стану спадкодавця під час складення заповіту, який перешкоджав йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Від третій особи 26.02.2015 надано письмове заперечення проти позову (т.1 а/с 71 ) в якому зазначено, що дієздатність [PERSON] була перевірена нотаріусом в усній бесіді перед посвідченням заповіту а також під час складання тексту та підписанням самого заповіту, та не викликало будь яких сумнівів у тому, що особисте розпорядження заповідача відповідало його волі і волевиявлення було вільним. У звязку із тим, що призначення судом експертизи є обовязковим у разі заявлення , хоча б однієї із сторін, клопотання при призначення експертизи з питань психічного стану особи ( вимоги ч. 1 ст. 105 ЦПК України ), судом 04.03.2016 року було задоволено клопотання представника позивача та призначена по справі комплексна посмертна судова психолого-психіатрична експертизи, проведення якої доручено експертам комунальної установи « Одеський обласний медичний центр психічного здоровя» на розгляд яких поставлено питання чи міг [PERSON] станом на 20.12.2013 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У звязку із неможливістю проведення експертизи по наявним доказам висновком судово-психіатричних експертів №70 від 03.06.2016 року справа була повернута до суду із пропозицією щодо необхідності отримання додаткових доказів. Після отримання додаткових доказів судом, ухвалою від 23.06.2017 року було задоволено клопотання представника позивача, та призначена додаткова посмертна комплексна судова психолого-психіатрична експертиза, проведення якої доручено експертам комунальної установи « Одеський обласний медичний центр психічного здоровя» та на вирішення експертам поставлено питання чи міг [PERSON] станом на 20.12.2013 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно висновку судово-психіатричних експертів №451 від 27.10.2017 року [PERSON] станом на 20.12.2013 року страждав на стійкий хронічний психічний розлад, який абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними ( т.2 а\\с 95). Від представника відповідача [PERSON] 05.02.2018 року було подано клопотання про призначення по справі повторної судово-психіатричної експертизи, у звязку із тим, що на думку заявника висновок експертів суперечить медичної документації,відповідно до якої під час лікування ( в тому числі у спеціалізованої психіатричній лікарні) як до так і після складення заповіту у хворого [PERSON] не було встановлено діагноз стійкого хронічного розладу психіки внаслідок зловживання алкоголем, а також експертами були проігноровані пояснення свідків та приватного нотаріуса про адекватність поведінки заповідача під час складення заповіту, тому вважає висновки експертів упередженими та суперечливими, в яких також не відображено чіткого діагнозу, як це вимагає міжнародна класифікація хвороб МКБ-10. У судовому засіданні 08.05.2018 року, до якого не зявилась заявник, та не надала своїх питань до експертів, судом були опитані експерти [PERSON] та [PERSON], які пояснили про помилковість обставин викладених у клопотання щодо призначення повторної експертизи стосовно відсутності чіткого діагнозу, так як діагноз встановлений при проведенні дослідження та визначений у висновку відповідає вимогам міжнародної класифікації хвороб МКБ-10, експертами при проведенні дослідження аналізувався зміст всіх пояснень свідків і приватного нотаріуса у сукупності, а даний психічний розлад не був предметом дослідження при лікуванні [PERSON] під час його життя, у звязку із тим, що не впливав на клінічний стан, тому і не встановлювався. Враховуючи вищевикладене ухвалою суду ( т.2 а/с 150) від 14.06.2018 року ( залишена без змін постановою Апеляційного суду Одеської області 30.10.2018 року ( т. 2 а/с 207 )) було відмовлено у призначенні повторної посмертної судової психіатричної експертизи. Як встановлено у судовому засіданні 24.01.2013 року померла [PERSON] ( свідоцтво про смерть серії І-ЖД №323952 видане 25.01.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, а/з 959 ( т. 1 а/с 10), яка згідно заповіту від 21.11.2008 року залишила все своє майно [PERSON] (т.1 а/с 8). 04.04.2014 року помер [PERSON] ( свідоцтво про смерть серії І-ЖД № 375243 видане 05.04.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського територіального управління Міністерства юстиції України (т.1 а/с 15). Згідно заповіту від 20.12.2013 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] заповів все своє майно [PERSON] ( т.1 а/с 14). [PERSON] тривалий час зловживав спиртними напоями, що підтверджується : наявними у матеріалах справи відомостями про перебування його на обліку с 19.05.1999 року у наркологічному кабінеті Київського району з діагнозом « хронічний алкоголізм»; направленням на примусове лікування в ЛТП 22.04.2008 року; згідно копії виписного епікризу від 21.09.2014 року та копії медичної карти стаціонарного хворого №4141, [PERSON] знаходився на лікуванні в 15-відділенні міської інфекційної лікарні м. Одеси з 01.04.2014 по 04.04.2014 року, хворий потрапив в лікарню з анамнезом «зловживання алкоголем», та встановлений діагноз «цироз печені, кишкова кровотеча, гострий ентероколіт». Причиною смерті 05.04.2014 року визначено : цироз печені, туберкульоз легких , змішаний (алкогольний і вірусний) етіології, ДВС синдром ( т.1 , а/с 18, 47, 163). Допитаний в якості свідка [PERSON] дільничний інспектор Київського районного відділу внутрішніх справ м. Одеси, на території обслуговування кого проживав [PERSON], у судовому засіданні пояснив, що свідка неодноразово викликали за місцем проживання [PERSON] у звязку із зловживаннями останнім спиртними напоями, особливо після смерті матері [PERSON] Викликала його і мати і сусіди, свідок проводив профілактичні співбесіди та попереджав про неприпустимість такого життя, однак будь-яких процесуальних документів ( протоколу, постанов) не виносив. Сусід [PERSON] допитаний в якості свідка також пояснив про зловживання з боку [PERSON] спиртними напоями, особливо після смерті матері. Допитана в якості свідка, за її згодою, представник відповідача [PERSON], у судовому засіданні пояснила, що особисто спілкувалась із [PERSON] який звернувся до неї, як до юриста, для консультації щодо отримання спадщини після смерті матері, вона підготувала від імені [PERSON] позовну заяву, яку він особисто підписав, і вони домовились, що [PERSON] підготує довіреність на імя свідка, щоб вона мала можливість представляти його інтереси у суді, однак не встигла цього зробити до його смерті. Під час спілкування [PERSON] ознак будь-якої неадекватності не проявляв, чітко висловлював свої наміри, самостійно оплачував послуги. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК). Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК). Спадкове право врегульовано Цивільним кодексом України ( далі ЦК України). Статтею 1216 ЦК України\~передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ст.\~1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті.\~ У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. ( ч.1-3 ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 225 ЦК України\~правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За ч. 2\~ст. 1257 ЦК України\~за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі У п. 16\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснено, що правила\~ст. 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.\~225, ч. 2 ст.\~1257 ЦК України\~суд відповідно до п.2 ст. 105 ЦПК України\~, для встановлення психічного стану особи зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, висновок якої у даному випадку є належним доказом,який містить інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до вимог ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, е можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, згідно висновку судово-психіатричних експертів станом на 20.12.2013 року ( момент складення оспорюваного заповіту) страждав на стійкий хронічний психічний розлад, який абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У сукупності із медичною документацією стосовно зловживання [PERSON] спиртними напоями, у період з 2008 року по останні дні життя, поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], про те що зловживання спиртними напоями посилилось після смерті матері на початок 2013 року, даний висновок експертизи надає суду прийти до правового висновку про доведеність у судовому засіданні позовних вимог та наявності підстав для визнання недійсним заповіту [PERSON] на користь [PERSON] складеного та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1489 від 20.12.2013 року, у звязку із тим, що на момент складення заповіту заповідач не абсолютно не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Судом також приймається до уваги, що під час проведення судової-психіатричної експертизи експертами надавалась оцінка поясненням свідка [PERSON] та нотаріуса [PERSON], о зовнішніх проявах з боку заповідача адекватності поведінки та розуміння поступків, однак з урахуванням наявних медичних документів стану здоровя та пояснень інших свідків, експерти наполягали на абсолютної неспроможності критичного розуміння свого стану і поведінки [PERSON], у звязку із порушенням адаптаційних механізмів, втратою адекватних міжособистісних відношень і як слідство стійкою соціальною дезадаптацією, що абсолютно позбавляло його розуміти фактичне значення своїх дій і керувати ними. На підставі викладеного та

Outcome: approved