Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернувся представник [PERSON] адвокат Лещенко Сергій Вікторович з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на квартиру. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з червня 1996 року по лютий 2014 року. Під час шлюбу в 2011 році нею за особисті кошти в сумі 61000 грн. придбано однокімнатну квартиру в місті Слов`янську за адресою: [ADDRESS] . Кошти на придбання квартири позивач отримала від продажу в 2011 році земельної ділянки та житлового будинку за адресою: [ADDRESS] в сумі 60000 грн. та 72000 грн. відповідно. Вказану земельну ділянку та житловий будинок позивач отримала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.03.2011 року. Позивач та її представник просять суд визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на вказану квартиру посилаючись на положення ст. 60 Сімейного кодексу України відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вказують, що за нормами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За ч. 1 ст. 57 СК України (пункти 2,3) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на наступне. Спірна квартира була придбана за кошти сімейного бюджету позивача та відповідача в час їх перебування в шлюбі. На придбання квартири він особисто надав 35000 грн., які позичив у своїх батьків, решту суми витратили з коштів сімейного бюджету. Вказує, що за особисті кошти робив ремонти в спірній квартирі, останній раз у 2020 році. Ремонт робив, для того, щоб позивач разом з донькою переїхала в цю квартиру, оскільки з часу розлучення позивач в цій квартирі не проживає, здає її в оренду, а кошти забирає собі. При цьому проживає позивач з донькою з лютого 2011 року в квартирі, що належить відповідачу та його батьку, за комунальні послуги платити відмовляється, переїжджати в спірну квартиру не бажає. Посилається на ч. 2 ст. 72 СК України, згідно якої до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, оскільки з моменту розлучення пройшло сім років, то строк позовної давності вже минув. Вважає, що спірна квартира є сумісно нажитим майном його з позивачем, а отже її має бути поділено на рівні частки між ними. В судове засідання з`явились представник позивача адвокат Лещенко С.В., відповідач [PERSON] . Також в якості свідків в судовому засіданні 30.06.2021 року допитано [PERSON] та [PERSON] . Дослідивши подані сторонами документи, заслухавши свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З копії рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08.02.2014 року (справа № 243/10122/13-ц) вбачається, що позивач [PERSON] [INFO] та відповідач [PERSON] [INFO] перебували в шлюбі з 20.07.1996 року. Вказаним судовим рішенням шлюб між ними розірвано. З копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.06.2011 року № 1076 встановлено, що [PERSON] , діючий від імені [PERSON] продав житловий будинок загальною площею 73,2 кв. м. за адресою: [ADDRESS] Зазначено, що будинок належить продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня 2011 року за реєстром № 2-200. Ціна договору 72000 грн. З копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2011 року № 1078 встановлено, що [PERSON] , діючий від імені [PERSON] продав земельну ділянку площею 0,0888 га. за адресою: [ADDRESS] . Зазначено, що земельна ділянка належить продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня 2011 року за реєстром № 2-202. Ціна договору 60000 грн. З копії договору купівлі-продажу квартири від 01.08.2011 року № 4396 вбачається, що позивач [PERSON] придбала квартиру загальною площею, 29,5 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . Ціна договору 61000 грн. Факт отримання позивачем у спадщину наведених вище об`єктів нерухомості у Криму та їх подальший продаж за вказані суми грошових коштів сторонами у справі не оспорюється. Спірним залишається питання придбання квартири у м. Слов`янську саме позивачем і тільки за гроші, що належали особисто їй. За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Змістом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ч. 3 ст. 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Суд бере до уваги посилання позивача, викладені у позовній заяві, що відповідач не є співвласником нерухомого майна за вказаною вище адресою. Так судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] придбана позивачем за кошти, які належали їй особисто, та були виручені від продажу земельної ділянки та житлового будинку, які належали їй на праві особистої приватної власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом. Зазначене підтвердив свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні та пояснив, що з позивачем та відповідачем він перебуває в дружніх відносинах, є хрещеним батьком їхньої дитини. Суду пояснив, що знав про продаж в Криму нерухомості, що належала позивачу за певну суму грошей, зі слів відповідача йому відомо, що спірну квартиру позивач купила за кошти, отримані від продажу її майна. Свідок [PERSON] повідомив, що він багато років перебував у дружніх відносинах з позивачем та відповідачем, йому відомо про продаж майна позивача в Криму та подальшого придбання нею спірної квартири. Пояснив, що відповідач звертався до нього за порадою стосовно придбання квартири в м. Слов`янську та повідомляв, про намір купити квартиру за гроші з продажу майна в Криму, а іншу частину грошей залишити на витрати, пов`язані із захистом кандидатської дисертації. Вказане узгоджується і проміжком часу, що минув між продажем позивачем належних їй об`єктів нерухомості та придбанням спірної квартири трохи більше місяця. Та сумою, що позивач виручила за ці правочини, яка повною мірою відповідає вартості придбаної квартири, і навіть перевищує її в два рази та ставить під питання доцільність позичення грошей відповідачем у своїх батьків, враховуючи той факт, що він з позивачем перебував у зареєстрованому шлюбі. Твердження відповідача про його участь у придбанні спірної квартири шляхом надання 35000 грн., що були позичені ним у батьків суд вважає недоведеними, оскільки на їх підтвердження ним не надано жодних належних та допустимих доказів. Також у зв`язку з відсутністю будь-яких підтверджуючих документів недоведеним суд визнає і твердження відповідача про проведення ним ремонтів у спірній квартирі за власні кошти. За таких обставин, враховуючи той факт, що позивачем [PERSON] належними доказами доведено, що спірна квартира була придбана нею за її особисті кошти, а твердження відповідача [PERSON] вказаного не спростовують, то вона не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю.

Outcome: approved