Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. Позивачам на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 09 серпня 1993 року належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстрований, проте фактично не проживає син позивача [PERSON] - [PERSON] Фактичне місце проживання відповідача не відомо, проте позивачами зазначено, що [PERSON] проживає за межами території України. Оскільки у добровільному порядку відповідач [PERSON] не бажає зніматися з реєстраційного обліку, реєстрація останнього створює позивачам перешкоду у вільному користуванні квартирою, оформленні субсидій, то позивачі просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2018 року справа прийнята у провадження судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя Дмитрієвої М.М., відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 14 грудня 2018 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивачі, повідомлені своєчасно та належним чином, не з'явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, вказали, що позовні вимоги підтримують, не заперечують проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON], повідомлений своєчасно та належним чином про дату, час та місце розгляду справи, шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не з'явився, причини його неявки суду невідомі. Оскільки суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву, позицію позивачів, що останні не заперечують проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив, на підставі ст. 280 ЦПК України, розглянути справу заочно та, згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальнуваного технічного засобу. Встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності, по 1/3 частин, належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло [NUMBER] від 09 серпня 1993 року. У свідоцтві про народження [PERSON], [INFO], батьками вказані [PERSON] та [PERSON] У вказаній квартирі з 08 червня 2004 року зареєстрований [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 02 жовтня 2018 року № 01-71/9784. Згідно зі ст. ст. 30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із нормами ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Крім того, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. У зв'язку із задоволенням вимоги, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved