Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що вона є власницею квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-проваджу від 27 січня 1997 року. У вказаній квартирі зареєстрований [PERSON] з 30\~січня 2009 року, який доводиться її колишньому чоловіку батьком. [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає вже п`ять років з 2015 року, що підтверджується актом ЖБК «Транспортник» від 02 липня 2020\~року, оскільки виїхав до іншої країни, адреса проживання якого їй не відома. Вказує, що зобов`язання щодо утримання квартири відповідач не виконує, вона змушена сплачувати комунальні послуги виходячи з кількості зареєстрованих осіб, що порушує її права, просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідач не скористався своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направив. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 20 липня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження із повідомлення (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. У судові засідання, призначені на 09 вересня 2020 року, 09 жовтня 2020 року відповідач не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. Заяви про розгляд справи за його відсутності або відзив суду не надав, про причини неявки не повідомив. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 09 жовтня 2020 року вирішено провести заочний розгляд справи. Позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій вона просила задовольнити позовні вимоги, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що [PERSON] власницею квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-проваджу від 27 січня 1997 року. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 201540565 від 24 лютого 2020 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-проваджу від 27 січня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Чичековою О.А. Згідно з актом від 02 липня 2020 року, виданим ЖБК «Транспортник», у квартирі [ADDRESS] зареєстрований колишній свекор [PERSON] , однак не проживає з 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що позивачці належить на праві власності квартира [ADDRESS] , знайшли підтвердження обставини відсутності відповідача без поважних причин понад один рік у вказаній квартирі, судом не встановлено домовленості між власником та відповідачем, які б вказували на поважність такої відсутності останнього, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому з урахуванням висновку суду про задоволення позову, такий покладається на відповідача.

Outcome: approved