Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовною заявою про визнання права власності, усунення перешкод у користування та розпорядження майном, яку уточнив в процесі судового розгляду. Позивач обґрунтував свої позовні вимоги тим, що 04.09.1987 року між [PERSON] - батьком позивача та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу домоволодіння за адресою: м.Одеса, вул.Грушевського (Бр.Ачканових), буд.№28. Земельна ділянка, на якій розташоване вказане домоволодіння була надана під забудову згідно договору на право забудови від 26.06.1939 року. Позивач увесь час проживав за спірною адресою, після отримання усної згоди батьків позивачем за власні кошти та власними силами був збудований житловий будинок, але при оформлені документів на зазначений будинок батьки позивача письмової згоди на проведення будівництва не надали. В звязку з вищевикладеним позивач звернувся до суду та просив зобовязати відповідачів не чинити перешкоди у праві користування та розпорядження майном, визнати за позивачем право власності на житловий будинок, затвердити поділ земельної ділянки (встановити порядок користування земельною ділянкою). Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час, місце і дату судового засідання повідомлялися належним чином. Подали заяву про визнання позову (а.с.25). Суд у звязку з їх неявкою та неповідомлення про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, розглянувши й дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 04.09.1987 року між [PERSON] - батьком позивач та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу домоволодіння за адресою: м.Одеса, вул.Грушевського (Бр.Ачканових), буд.№28 (а.с.6-7). Земельна ділянка, на якій розташоване вказане домоволодіння була надана під забудову згідно договору на право забудови від 26.06.1939 року (а.с.9-12). За час проживання позивач за власні кошті побудував житловий будинок, який згідно з висновком судового експерта складається з: спальні 17, 9 кв.м., гостиної - 30,4 кв.м, прихожої - 6, 8 кв.м., туалету - 1,3 кв.м., ванною - 7, 8 кв.м., коридору - 6,4 кв.м., кухні 18,2 кв.м., кладової - 5, 9 кв.м., жилої - 49, 6 кв.м., загальною площею 144, 3 кв.м., житловою площею 97, 9 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Грушевського, 28/1. Згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно висновку судового експерта якість виконаних будівельних робіт відповідає вимогам ДБНВ.2.2.15-2005 (а.с.63). Чинним законодавством України передбачено два порядку прийняття до експлуатації житлових будинків: прийняття до експлуатації закінчених будівництвом обєктів, що будувались відповідно до затвердженого проекту, прийняття до експлуатації закінчених будівництвом обєктів, що споруджувались без затвердженого проекту та дозволу. ЦК України встановлює можливість визнання права власності за певних умов, при цьому не містить додаткових умов, які повязані безпосередньо з процедурою здійснення будівельних робіт. Відповідно формальні порушення процедури не можуть впливати та визначати можливість або неможливість визнання права власності, якщо це прямо не передбачено законом. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (законного користувача, який зокрема користується захистом і проти власника) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. При системному тлумаченні ст. 376 ЦК України вбачається, що для застосування ч. 5 ст. 376 ЦК України суд повинен встановити наявність права власності чи користування на земельну ділянку особи, що просить визнати права власності, відсутність наявності порушень будівельно-технічних, санітарних норм при здійсненні самочинного будівництва, відсутність порушення прав інших осіб. Оскільки учасники провадження є законними користувачами відповідної частини земельної ділянки, що підтверджується копією акту від 29.05.1948 р. (а.с. 13) про відведення земельної ділянки під житлову забудову, то в цій частині умови передбачені ст. 376 ЦК України виконані. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі ст. 317 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, суд вважає, що зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи, з врахуванням відсутності заперечень відповідачів дозволяють задовольнити позов [PERSON] в повному обсязі. При цьому судом встановлюється порядок користування земельною ділянкою між сторонами провадження, який ґрунтується на запропонованому судовим експертом варіанту поділу земельної ділянки, на якій розташовані обєкти нерухомості, що належать учасникам провадження (а.с. 63-65). Здійснивши будівництво позивач права інших осіб не порушив. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до „Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Враховуючи неможливість оформити право власності на самочинно реконструйоване приміщення в адміністративному порядку, а також відсутності встановлених ст. 376 ЦК України обставин, що унеможливлюють визнання права власності на самочинно реконструйоване майно у судовому порядку, суд задовольняє заявлені позовні вимоги. Згідно зі ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відповідно до ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень Державний реєстр прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб'єктів речових прав, технічні характеристики об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об'єктів нерухомого майна. Згідно з ч. 6 ст. 12 зазначеного Закону порядок ведення Державного реєстру прав встановлюється Кабінетом Міністрів України. У ч.5 Прикінцевих Положень Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень вказано, до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація обєктів нерухомості проводиться підприємствами бюро технічної інвентаризації. Наказом Міністерства юстиції України Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно від 07.02.2007 року встановлено, що з метою належного забезпечення захисту права власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб до запровадження єдиної системи державної реєстрації прав власності на нерухоме майно та до введення в дію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) здійснюють реєстрацію прав власності на нерухоме майно, відповідно до затвердженого цим наказом Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно, яке визначає порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні та спрямоване на забезпечення визнання та захисту цих прав (п. 1.1.). За переліком правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна, що міститься у Тимчасовому положенні про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, що затверджений Наказом Міністерства Юстиції України від 07.02.2002 р., із змінами, внесеними згідно з Наказом Мін'юсту N 36/5 від 17.05.2004 р., рішення суду є правовстановлюючим документом для визнання права власності особи. На підставі викладеного,

Outcome: approved