Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , [PERSON] , треті особи - [PERSON] , орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12.12.2011р. їй на праві власності належить Ѕ частина квартири за адресою: [ADDRESS] . Право власності було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.01.2012р. Інша частина квартири, за вказаним договором, належить [PERSON] , який теж тривалий час не живе у квартирі, оскільки зареєстрований та живе в с. Немирівське Балтського району. Крім неї, в її квартирі є зареєстрованими: онука її брата [PERSON] та її діти - [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі не проживають у квартирі останні три роки. Вони добровільно залишили житло, забравши свої речі, оскільки [PERSON] вирішила створити іншу сім`ю та виїхала з квартири разом з дітьми. Теперішнє місце проживання відповідачів не знає, будь-яких зв`язків із нею чи з [PERSON] вони не підтримують. Не проживання відповідачів підтверджується актом про не проживання від 14.08.2019р., складеного сусідами та посвідченого керівником органу домоуправління. Крім того, зазначала, що вона не повинна та не має матеріальної можливості сплачувати комунальні послуги за непроживаючих осіб, не може оформити субсидію на їх оплату. У цій ситуації вбачає порушення (обмеження) відповідачами можливості реалізації її прав власника житла. Посилаючись на вищевикладене, просила суд усунути [PERSON] перешкоди у реалізації її прав власника житла, шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] втратившими право користування квартирою за адресою [ADDRESS] . Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 23.08.2019р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою від 23.09.2019р. до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28.10.2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в призначене судове засідання не з`явилася, однак надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі в призначене судове засідання не з`явилися, повідомлялися заздалегідь належним чином, причини неявки суду не повідомляли та з заявами та клопотаннями не зверталися. Представник [PERSON] в останнє судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Представник органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином, проте в матеріалах справи наявна його заява про розгляд справи за його відсутності та просив суд вирішити справу врахувавши інтереси неповнолітньої дитини. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та третіх осіб, дослідивши письмові докази та взявши до уваги показання свідка, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2011р. в рівних частках належить квартира [ADDRESS] . Вищезазначені обставини підтверджується договором купівлі-продажу від 12.12.2011р. та Витягом про державну реєстрацію прав КП «ОМБТІ та РОН» від 19.01.2012р., копії відповідних документів наявні в матеріалах справи. (а.с. 5,6) Згідно довідки (виписки із будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) № 64 від 05.08.2019р. у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] з 08.02.2012 р., як відповідальна особа; [PERSON] , [INFO] з 20.06.2012 р., невістка; [PERSON] , [INFO] з 20.06.2012р., онучка; [PERSON] , [INFO] з 20.06.2012р., онучка. (а.с. 7) Згідно акту про не проживання від 14.08.2019р., який складено та підписано сусідами [PERSON] та [PERSON] , підписи, яких були завірені [PERSON] ОСББ «Одесас», [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] , останні три роки, житловим приміщенням не користуються, та відсутні будь-які речі належні їм. (а.с. 8) Згідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 11 СК України кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.18 СК України держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з частиною першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них з яким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Позивачем не надано суду доказів того, що відповідач має власне житло або згоду будь-якої особи власника житла на постійне проживання відповідача у його житловому приміщенні разом з неповнолітньою дитиною. Суду не надано відомостей, що між позивачем та відповідачем існувала угода (домовленість) про спосіб утримання будинку та розмір витрат з боку відповідача на його утримання, та про порушення відповідачем такої домовленості (угоди). Конституція України ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Зважаючи на вищезазначене неповнолітня [PERSON] , [INFO] , не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у квартирі [ADDRESS] не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Аргументи позивача про те, що оскільки протягом останніх трьох років неповнолітня [PERSON] , [INFO] , не проживає в належному позивачу будинку та зареєстрована у ній лише формально, то вона вважається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, не заслуговують на увагу, оскільки через свій вік не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування відповідною квартирою. Суд виходить з того, що дитина не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності. Місце проживання неповнолітньої [PERSON] визначила її матір і дитина змушена з нею проживати за іншою адресою. Відтак дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, причини її не проживання у квартирі є поважними, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав. Крім того, суд зазначає, що позивач будучи обізнана щодо своїх прав та обов`язків до початку розгляду справи по суті не скористалася своїм правом та не звернулася до Служби у справах дітей за місцем проживання дитини, про надання висновку щодо можливості позбавлення її права користування спірною квартирою. Також до початку розгляду справи по суті не звернулася до суду із клопотанням про витребування такого висновку у органу опіки та піклування, а тому враховуючи те, що належним чином оформлений висновок з даного питання не надавався, при цьому відмова від майнових прав дитини на житло повинно бути вирішена батьками дитини, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Слід зазначити, що суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] , оскільки вони суперечливі, а таким чином не можуть взятися до уваги судом. Верховний Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). З урахуванням установлених судами попередніх інстанцій обставин, Верховний Суд вважає, що виселення малолітнього за відсутності у нього іншого належного йому на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для нього надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. (постанова Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 711/4431/17 провадження № 61-11933св18) Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, оскільки не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, викладених у позовній заяві в частині вимог до [PERSON] та [PERSON] , та враховуючи, що відповідачі відсутні за місцем реєстрації, більш ніж один рік без поважної причини, домовленості з даного приводу між сторонами не було, суд вважає необхідним визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, оскільки порушуються права позивача, як власника квартири.

Outcome: partial