Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вказаним позовом звернулася [PERSON] та просила суд позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно її онуків [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Свою вимогу обґрунтувала тими обставинами, що відповідач з 2015 року не цікавиться життям своїх дітей, не спілкується з ними, не займається їх вихованням та не надає матеріальної допомоги на їх утримання. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав, відносно його синів [PERSON] та [PERSON]. Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області в судове засідання не з'явився. В надісланій до суду заяві заступник міського голови Шевченко А.В. просив слухати справу у відсутності представника, вказав, що проти задоволення позову не заперечує. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позовна вимога, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 26 листопада 2003 року відділом реєстрації актів громадського стану Обухівського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 290 та свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 26 листопада 2003 року відділом реєстрації актів громадського стану Обухівського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 289 (а.с.6). Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 лютого 2015 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 27 вересня 2017 року Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Київській області, актовий запис № 288 (а.с.7). Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом із бабою [PERSON] окремо від відповідача та перебувають на її утриманні. Із матеріалів справи, зокрема з письмових пояснень [PERSON], [PERSON], класного керівника [PERSON], довідки-розрахунку від 04 жовтня 2017 року № 6161, де зазначено, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів на утримання своїх дітей в розмірі 29100 гривень, вбачається, що [PERSON] ухиляється від своїх батьківських обов'язків, а саме: матеріально не утримує дітей, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не створює умов для отримання освіти. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959 року) «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Закон України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області 01 листопада 2017 року зробив висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.18-19). Таким чином, судом встановлено систематичне, невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків по вихованню [PERSON] та [PERSON], що проявилось у не піклуванні про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України, з позовом про позбавлення батьківських прав може звернутися особа, в сім'ї якої проживає дитина. Позивач скористалася своїм правом на звернення до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON]. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо матеріального утримання та виховання своїх неповнолітніх синів, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про його задоволення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 640 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією від 08 листопада 2017 року. Вказані понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved