Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

До суду 18.07.2017 року звернулась [PERSON] з вимогами про стягнення з [PERSON] заборгованості за договорами позики від 07.09.2012 року та 13.03.2015 року у загальному розмірі 72 415 грн., також за прострочення грошового зобовязання 49362,30 грн., з урахуванням індексу інфляції і 5716,00 три процента річних, крім того 1274,93 грн. судових витрат у вигляді сплаченого судового збору. У судовому засіданні позивач та її представник наполягали на задоволенні позову, обґрунтовуючи вимоги тим, що згідно розписок від 07.09.2012 року 13.03.2015 року , написаних відповідачем власноруч у підтвердження укладення договору позики, він отримав у позивачки у борг гроші на загальну суму 72415 грн., які зобовязався повернути, однак свої зобовязання не виконує, гроші не повертає, а тому окрім заборгованості підлягає стягненню також індексація грошового зобовязання з урахуванням індексу інфляції та три процента річних за користування чужими грошима. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнавав, до вимог, повязаних із стягненням грошей, відповідно до розписки від 07.09.2012 року по якої визначений термін повернення 01.03.2013 року просив застосувати строк позовної давності, стверджуючи, що борг було ім. повернути за домовленістю із позивачкою частину коштами, без письмового підтвердження, а частину шляхом надання житлового приміщення в безоплатну оренду, а стосовно розписки від 13.03.2015 року звернув увагу, що строк повернення позичених грошей, який визначений у розписці 01.12.2025 роком, не настав. У судовому засіданні були оглянути оригінали розписок, з боку позивачки надані докази звернення до правоохоронних органів із заявою про наявні в діях відповідача ознаки кримінального злочину у звязку із неповерненням боргу та висновок за результатами розгляду заяви, відповідно до якого встановлено про наявність цивільно-правових відносин між сторонами, також позивачкою залучені довідки про дохід у період 2006-2012 роки, який дозволяв надавати у борг зазначені суми грошей, розрахунок заборгованості з урахуванням індексу інфляції та три процента річних та заява про поновлення строку позовної давності , у звязку із тим, що протягом всього строку після спливу терміну повернення грошей відповідач усно запевнював позивачку про повернення боргу та надавав свою квартиру для проживання, у звязку із чим позивач довіряла йому. Правовідносини, яки виникли між сторонами стосовно надання грошей у борг із складенням розписок, стосуються укладення та виконання зобовязань по договорам позики, і врегульовані нормами Цивільного кодексу України ( далі по тексту ЦК). Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ( ч.1 ст. 1046 ЦК). Згідно ч.1,2 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК). Частиною першою статті 1051 ЦК визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, а боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено у судовому засіданні 07.09.2012 року позивач надала відповідачу у борг грошові кошти у сумі еквівалентної 40000 грн., після отримання яких відповідач власноруч написав розписку, у якої визначений строк повернення коштів 01.03.2013 року. Таким чином, між сторонами було укладено договір позики із зобовязанням про повернення отриманих грошей у встановлений сторонами строк ( а/с 8). У судовому засіданні відповідач визнавала, що вона отримувала незначну частину боргу від відповідача без письмового відображення цього та деякий час мешкала у приміщенні, яке належить відповідачу, заявивши, що сплачувала за користування приміщення, однак доказів цього не надала. Статтями 256,257 ЦК визначено, що строк, у межах якого особа може звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, є позовною давністю, загальна давність якої встановлюється у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до вимог ч.4 ст. 267 ЦК. В даному випадку, порушення прав позивачки, стосовно невиконання відповідачем зобовязання по договору позики від 07.09.2012 року почалось із моменту спливу строку визначеному сторонами у договорі 01.03.2013 року. Якщо позивач вважала, що її права дійсно порушуються після даного строку, в неї було достатньо часу для звернення до суду до 02.03.2016 року, однак позивачка своїм правом на звернення із позовом до суду скористалась лише 18.07.2017 року, тобто після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволення даних вимог саме із підстав пропущення строку позовної давності. Посилання позивачки на поважність причин пропуску строку усного визнання зобовязання з боку відповідача, проживання в квартирі відповідача, звернення до правоохоронних органів, не є підставою для поновлення пропущеного строку або визнання такого строку таким, що не сплинув у звязку із зупиненням або перериванням строку позовної давності, відповідно до вимог ст. 263, 264 ЦК. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), у відповідності до ч.1 ст. 266 ЦК, що також у даному випадку є підставою для відмови у стягненні інфляційних витрат та трьох процентів річних, за несвоєчасне повернення грошового зобовязання. Що стосується позовних вимог про повернення грошей позичених, згідно договору позики від 13.03.2015 року, суд вважає їх необґрунтованими та недоведеними у судовому засіданні, з огляду на наступне. У судовому засіданні сторони визнавали факт отримання відповідачем від позивача у позику грошей у розмірі, еквівалентному 32415,00 грн. 13.03.2015 року, у підтвердженні чого відповідач у 2017 році, на прохання позивачки власноруч написав розписку, в якої зазначено строк повернення коштів до 01.12.2025 року (а/с 9). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Дані положення визначені у ч.1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України ( далі ЦПК), яким врегульовані питання повязанні із розглядом цивільних справ у суді. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що згідно укладеного між сторонами договору позики від 13.03.2015 року встановлено зобовязання повернути позику у строк, який ще не настав, умови договору не порушені, сам договір не розірваний, права позивачки на отримання грошей у встановлений договором строк не порушені, а тому у позивачки не виникло право вимоги, щодо повернення позичених грошей, що є підставою для відмови у задоволенні даного позову, відповідно до вимог ч.1 ст. 15 ЦК, згідно яких особа має право на захист лише порушеного, невизнаного або оспорюваного права. Відмова у задоволенні позовних вимог, є підставою для відмови і у стягненні судових витрат, згідно вимог ст. 141 ЦПК. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed