Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із вказаним позовом звернулась [PERSON], в якому просила зняти арешт, накладений на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивач придбала вищевказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2013 року, укладеного з [PERSON]. Продавцю [PERSON] вказана квартира належала на підставі договору купівлі-продажу від 04.03.2008 року, укладеного з [PERSON]. Проте в межах кримінального провадження за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, ухвалою слідчого судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06.08.2013 року на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], було накладено арешт. Потерпілою у вказаному кримінальному провадженні була [PERSON], якій на підставі свідоцтва про право на спадщину належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], та яка була позбавлена свого права власності внаслідок протиправних дій [PERSON] Проте ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду від 08.04.2014 року у справі № 233/5886/13-к [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження було закрито у зв'язку із закінченням строку давності. Арешт з квартири знято не було, що порушує її права як власника розпоряджатися своїм майном. Відповідач [PERSON] надала відзив на позов, в якому проти вимог позивача заперечила, посилаючись на те, що оскільки майно вийшло з її володіння за відсутності її волевиявлення через вчинення злочину щодо неї, вона залишається власником вказаного майна, в зв'язку з чим зняття арешту, який було накладено в її інтересах, є безпідставним. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти позовних вимог позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце його проведення повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов та клопотання про розгляд справи за її відсутності не надала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце його проведення повідомлялась належним чином, повідомила про неможливість безпосередньої присутності в судових засіданнях, оскільки перебуває в іншій країни та не має можливості участі в судовому засіданні шляхом відео конференції, просила розглянути справу за її відсутності. З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Ухвалою слідчого судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 серпня 2013 року (справа № 233/5172/13-к), постановленою в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 120120503800000591 від 28.12.2012 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності [PERSON]. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08 квітня 2014 року (справа № 233/5886/13-к) [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.3 ст. 358 КК України (в редакції, що діяла станом на 28 лютого 2008 року, тобто на час вчинення злочину), у зв'язку із закінченням строків давності на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження (внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12012050380000591 від 28 грудня 2012 року) у відношенні [PERSON] за ч.3 ст. 358 КК України (в редакції, що діяла станом на 28 лютого 2008 року, тобто на час вчинення злочину) було закрито. При цьому вказаною ухвалою суду встановлено, що 25 лютого 2008 року [PERSON] прийшла до «Житлово-експлуатаційної організації № 2» міського комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне управління», розташованої за адресою: м. Костянтинівка, пр. Ломоносова 154, де на підставі заяви про реєстрацію, до якої були внесені завідомо неправдиві відомості про підставу для реєстрації - ордер № 28 від 21.01.2008 року, була незаконно зареєстрована у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. 28 лютого 2008 року [PERSON] у приміщені будівлі ДП «ЖЕО № 2» отримала документи - довідку (виписку з домової книги про склад сім'ї та прописки), до якої були внесені завідомо неправдиві відомості про те, що в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], зареєстрована одна особа - [PERSON], та заяву на приватизацію на ім'я [PERSON] 28 лютого 2008 року [PERSON], використовуючи завідомо підроблений документ - довідку (виписку з домової книги про склад сім'ї та прописки), до якої були внесені завідомо неправдиві відомості про те, що в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], зареєстрована одна особа - [PERSON], надала вказану довідку та заяву на приватизацію на ім'я [PERSON] до відділу приватизації КП «СЕЗ», розташованого за адресою: м. Костянтинівка, пр. Ломоносова 101, для вирішення питання щодо приватизації квартири. У подальшому, вказані документи - довідка (виписку з домової книги про склад сім'ї та прописки) та заява на приватизацію на ім'я [PERSON], стали підставою для видачі розпорядження № 91 від 28.02.2008 року про передачу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], у приватну власність [PERSON] Таким чином використання [PERSON] завідомо підробленого документа, стало підставою для оформлення документів, що посвідчують право власності на квартиру вартістю 109084 грн., що фактично належить [PERSON] Таким чином, [PERSON], своїми умисними діями скоїла використання завідомо підробленого документа, тобто скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 358 КК України (в редакції статті станом на 2008 рік). 04 березня 2008 року квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], придбала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04.03.2008 року приватним нотаріусом Костянтинівського МНО Щербініною Н.П. за р-м №835, та зареєстрованого у Костянтинівському БТІ 15.03.2008 року за №7363 в книзі №211, реєстраційний номер 22338540. 12 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Донецької області Землянським В.І., реєстр. № 753, копія якого долучена до матеріалів справи. Відомості про власника спірного майна [PERSON] містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується відповідним витягом № 4743989 від 12.06.2013 р. Згідно зі ст. ст. 319, 321, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки спірне майно, а саме: квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], вибула з володіння [PERSON] не з її волі, а шляхом вчинення злочину, [PERSON] не мала права відчужувати вказану квартиру добросовісному набувачу [PERSON] та відповідно [PERSON] не мала права відчужувати її позивачу [PERSON], суд дійшов висновку про те, що власник [PERSON] має право витребувати це майно від набувача. В зв'язку з тим, що судом встановлено наявність права [PERSON] витребувати спірне майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], від набувача [PERSON], суд дійшов висновку про те, що у добросовісного набувача [PERSON] не виникає право власності на спірне майно. Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 904/9159/16 викладено висновок про те, що у разі якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України. Оскільки арешт на квартиру [ADDRESS], було накладено в інтересах власника [PERSON] на підставі ухвали слідчого судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 серпня 2013 року (справа № 233/5172/13-к), постановленою в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 120120503800000591 від 28.12.2012 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, суд дійшов висновку про те, зняття арешту з спірного майна за позовом добросовісного набувача [PERSON] може порушити право власності [PERSON]. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про зняття арешту з майна.

Outcome: dismissed