Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 15.12.2015 року звернулася позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 09.08.2013 року померла мати чоловіка позивача [PERSON], яка за життя склала заповіт на користь відповідача. До складу спадкового майна увійшли 481/1000 частини квартири [ADDRESS], на які відповідач отримала свідоцтво про право власності в порядку спадкування. Однак, позивач зазначає, що її чоловік, [PERSON] як повнолітній непрацездатний син спадкодавця мав право на обовязкову частку в спадщині, яку прийняв автоматично, оскільки проживав разом із спадкодавцем на день її смерті та заяви про відмову від спадщини не подавав. Однак, як зазначає позивач, [PERSON] не встиг належним чином оформити спадщину. Позивач вважає, що видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] порушує її право на обовязкову частку у спадщині, у звязку з чим вона змушена звернутись до суду з вимогою визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON], померлого 30.05.2015 року на обовязкову частку у квартирі за адресою: [ADDRESS], яка становить 240/1000 часток квартири; визнати свідоцтво про право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON], видане на імя відповідача на 240/1000 часток квартири та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру. У судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференції, 25.01.2017 року, представник позивача, позивач підтримали позовні вимоги. У судове засідання, призначене на 27.03.2017 року ані позивач, ані представник позивача не зявились, представником надано заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференції, 25.01.2017 року заперечувала проти позову. Відповідач в судове засідання 27.03.2017 року не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечувала, зазначаючи, що чоловік позивача [PERSON] зі спадкодавцем на час смерті не проживав, на спадок не претендував та у встановленому законом порядку його не прийняв. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 481/1000 квартири [ADDRESS] належали в рівних частках [PERSON] та [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житло від 09.03.1995 року, виданого Управлінням жилого-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів. Чоловік позивача, [PERSON], є сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ЯТ166376 06.02.1981 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ДД №465219. Після укладення шлюбу дружині присвоєно фамілію [PERSON]. 22.07.2003 року [PERSON] та [PERSON] [PERSON] склали заповіти, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], яким заповіли все своє майно [PERSON] 08.10.2006 року помер [PERSON] 19.03.2007 року [PERSON] надав до Першої Одеської державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом, яка залишилась після смерті [PERSON] Таким чином, 481/2000 частку квартири успадкувала за законом [PERSON], про що свідчить витяг про реєстрацію права власності від 04.07.2007 року. 29.10.2007 року [PERSON] склала новий заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], яким заповіла все своє майно відповідачу [PERSON] 09.08.2013 року [PERSON] померла. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2014 року заяву [PERSON] задоволено, встановлено факт належності [PERSON], померлій 09.08.2013 року у м. Одесі, 481/2000 частки квартири під №21 в будинку 29 по вул. Коблевській ( колишня назва Подбельського), на підставі свідоцтва про право власності, яке було видане управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 09.03.1995 року згідно з розпорядженням №57446, яке зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 7-5545 на ім'я [PERSON]. 06.05.2014 року відповідач звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 06.05.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з права власності на 481/1000 частку квартири під №21 в будинку під №29 по вул. Коблевській (Подбєльського) у м. Одесі. Досліджуючи доводи позивача щодо права її покійного чоловіка [PERSON] на обовязкову частку у спадщині та її прийняття, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). Так, поняття непрацездатної особи закріплено в ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та зазначено, що до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку. Судом встановлено, що [PERSON] на момент смерті матері досяг пенсійного віку, що підтверджується копією пенсійного посвідчення №1790610339, виданого Пенсійним фондом України 12.03.2009 року, тож має право на обовязкову частку у спадщині згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Порядок реалізації права обовязкову частку аналогічний загальному порядку прийняття спадщини, що регулюється главою 87 ЦК України. Так, згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Виняток встановлено ст. 1268 ЦК України в разі постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, коли спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо потягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Так, згідно довідки №4014, виданої Львівським комунальним підприємством «Снопківське», [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO], тоді як [PERSON] [PERSON] проживала в квартирі №21 в будинку під №29 по вул. Коблевській в м. Одесі. В свою чергу позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували факт проживання [PERSON] разом із спадкодавицею на час її смерті. Навпаки, надані позивачем докази свідчать про зворотнє, оскільки, з наданих до суду квитанцій про переказ грошових коштів вбачається, що [PERSON] робив готівкові перекази на імя [PERSON] [PERSON], що свідчить про їх окреме проживання. 19.04.2012 року та 17.04.2012 року [PERSON] уклав кредитні договори з ПАТ «Платинум банк», в яких адресу фактичного місця проживання зазначено: [ADDRESS]. До того ж, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що на момент смерті [PERSON] її син не проживав разом з нею, доглядом та похованням спадкодавця займалась відповідач, що підтверджується також копією довідки №2202 на одержання та поховання праху, копією договору про організацію та проведення поховання від 11.08.2013 року, 13.08.2013 року. Суд відхиляє доводи позивача щодо надання неправдивих показів свідками та відповідачем, посилаючись на відповідь КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморського району м. Одеси» від 08.02.2017 року, з якого вбачається, що [PERSON] [PERSON] перебувала на обліку в центрі та отримувала соціальні послуги, згідно особистої заяви від 01.12.2011 року [PERSON] [PERSON] було змінено режим обслуговування, тому соціальні послуги надавались два рази на тиждень. Зазначена інформація жодним чином не спростовує встановлені судом обставини та висновки суду по суті справи. Враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку, що оскільки [PERSON] не проживав на час смерті із спадкодавцем [PERSON] [PERSON], в установлений законом строк не звернувся із заявою про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину, оскілки протягом встановленого ст. 1270 ЦК України строку не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Таким чином, спірна частка квартири не ввійшла до складу спадкового майна після смерті [PERSON], у звязку з чим позивач позбавлена можливості заявляти права на спірну частку як спадкоємець [PERSON]

Outcome: dismissed