Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вказаним позовом звернувся [PERSON] та просив суд визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою площею 31,0 га, цільове призначення якої - ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. Позов обґрунтовував тими обставинами, що він є єдиним спадкоємцем померлого [INFO] року [PERSON], який прийняв його спадщину, до складу якої увійшло право постійного користування вказаною земельною ділянкою, яке мав спадкодавець згідно державного акту на право постійного користування землею, виданого 05 січня 1995 року. Приватний нотаріус Миронівського районного нотаріального округу Шепітко В.В. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо переходу до нього в порядку спадкування права постійного користування цією земельною ділянкою. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача Миронівської районної ради Київської області Британ О.І. в судовому засіданні позов визнав. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, проти задоволення позову заперечив. Заперечення обґрунтував тим, що право постійного користування спірною земельною ділянкою, яке мав померлий [PERSON] не входить до складу спадщини після його смерті, а тому позивач не може набути його в порядку спадкування. Третя особа селянське (фермерське) господарство «Мальованого Василя Володимировича», будучи належним чином повідомлене про час та місце розгляду справи, на судове засідання свого представника не делегувало, клопотання про відкладення розгляду справи не надало. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовна вимога та заперечення проти її задоволення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Відповідно до ст. 116 Земельний кодекс України громадяни та юридичні особи набувають право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно із частиною першою статті 407 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до частини другої статті 407 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкуваннякрім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу (ч. 3 ст. 407 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 102-1 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися або передаватися в порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (ч. 3 ст. 102-1 Земельний кодекс України). Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Із зазначених норм законодавства України випливає, що право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності, що виникло в особи на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, окрім випадку, укладення таким користувачем договору (оренди, чи іншого) із власником земельної ділянки, у якому передбачено можливість передачі права користування земельною ділянкою в порядку спадкування. Верховний Суд України усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права, у своїй постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц, дійшов висновку, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Викладена правова позиція Верховного Суду України міститься у постанові, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, тому є обов'язковою до застосування судом під час розгляду цивільних справ з аналогічних питань. [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 15 вересня 2015 року виконавчим комітетом Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області, про що зроблено відповідний актовий запис під № 19 (а.с. 11). [PERSON] за життя згідно державного акту на право постійного користування землею серії КВ, виданого 05 січня 1995 року Миронівською районною радою народних депутатів Київської області, мав право постійного користування двома земельними ділянками площею 30 гектарів та площею 1 гектар, що знаходяться на території Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області, цільове призначення яких - ведення селянського (фермерського) господарства. (а.с. 12). Таким чином, спадкодавець згідно з державним актом на право постійного користування землею мав право користування не однією земельною ділянкою, а двома, загальна площа яких становить 31 гектар. Із копій спадкової справи [PERSON] вбачається, що його спадщину прийняв лише позивач. Приватний нотаріус Миронівського районного нотаріального округу Київської області Шепітко В.В. листом від 16 березня 2016 року № 232/02-14 повідомила позивача, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» вона не вбачає можливим оформити та видати йому свідоцтво про право на спадщину щодо права постійного користування земельними ділянками, якою користувався спадкодавець на підставі державного акту на право постійного користування землею серії КВ, виданого 05 січня 1995 року Миронівською районною радою народних депутатів Київської області, оскільки в нотаріуса відсутні повноваження формувати спадкову справу із послідуючою видачею свідоцтва про право на спадщину щодо права постійного користування земельною ділянкою (а.с. 41). Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Незважаючи на визнання судом обов'язкової явки на судове засідання позивача, позивач на судове засідання не з'явився, не надав пояснень щодо наявності договорів (угод), укладених з уповноваженими органами державної влади чи місцевого самоврядування, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування спірною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що між спадкодавцем [PERSON] та власником спірних земельних ділянок укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування спірними земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), в силу вимог частин першої, другої та третьої статті 407 Цивільного кодексу України, частин першої, другої та третьої статті 102-1 Земельного кодексу України, у суду відсутні правові підстави для визнання за позивачем права постійного користування чужими земельними ділянками в порядку спадкування. Враховуючи викладене, на підставі ст. 407, 1216, 1218 Цивільного кодексу України, ст. ст. 92, 102-1, 116, 125 Земельного кодексу України,

Outcome: dismissed