Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики в розмірі 399 650 грн. 00 коп., та судові витрати в розмірі 3 441 грн., 00 коп. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він 22.12.2005 року позичив [PERSON] 50 000 дол. США, що станом на 12.12.2013 року становить 399 650 грн., 00 коп. Вказані відносини оформлені розпискою. Дата повернення позики сторонами не визначалась. Позивач звертався до відповідача з проханням повернути кошти спочатку в усному порядку влітку 2013 року, потім письмово в жовтні 2013 року, після чого був змушений звернутись до суду. Посилаючись на викладене та норми цивільного законодавства, позивач просить суд стягнути з боржника суму позики та сплачені судові витрати. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просить суд його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що договір позики між сторонами не укладався, а наявна в матеріалах справи розписка лише підтверджує факт отримання коштів відповідачем від позивача для певних цілей, а саме - придбання мототехніки. Сторони по справі на той час вели спільну діяльність, а тому неодноразово передавали кошти один одному, що оформлювали розписками. Крім того, представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки позивач з 2005 по 2013 рік не заявляв до [PERSON] жодних вимог і встановлений законом строк позовної давності вже закінчився. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно розписки від 22 грудня 2005 року відповідач взяв у позивача кошти в розмірі 50 000 дол. США для придбання мототехніки (а.с. 4, зворот.). При цьому в розписці, копія якої міститься в матеріалах справи, не містяться відомості про обов'язок відповідача щодо повернення взятих коштів та не зазначено, що відповідач саме позичив кошти у позивача. Верховний Суд України в Постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, висловивши свою правову позицію, зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ст. 1046 ЦК України по договору позики одна сторона передає другій стороні у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Разом з тим, статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тобто за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка від 22.12.2005 року не містить в собі умов щодо порядку та строків повернення відповідачем коштів. Як вбачається з пояснень представника відповідача, кошти, взяті у [PERSON] спрямовувалися на придбання майна, що використовувалося для їх спільної діяльності. Жодних зобов'язань щодо повернення грошей, [PERSON] на себе не брав. Викладену представником відповідача позицію позивач жодними належними та допустимими доказами не спростував. Вказані обставини дають можливість робити висновки про те, що розписка від 22.12.2005 року засвідчує факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів для придбання певного товару і за своєю суттю не є договором позики. Аналізуючи викладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] недоведеними, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки позов по суті задоволенню не підлягає за його недоведеності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed