Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

До суду звернувся заявник із заявою про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Заяву мотивував тим, що його мати [PERSON] , народилася [INFO] в с. Скориківка Золотоніського району Черкаської області. Була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Влітку 2019 року мати заявника поїхала в с. Укромне Сімферопольського району Автономної Республіки Крим до своєї дочки. Восени 2019 року стан її здоров`я погіршився і [INFO] . [INFO] вона померла. 18.02. 2020 року Сімферопольським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим була видана довідка про смерть № [NUMBER] , в якій зазначена дата та причина смерті [PERSON] . На підставі вказаної довідки, 18.02.2020 року Сімферопольським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим було видане свідоцтво про смерть матері заявника [PERSON] . Як виявилось потім, всі вищеперераховані документи видані установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, а тому є недійсними. При зверненні до Драбівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заявнику було відмовлено у проведені державної реєстрації смерті його матері через відсутність належних документів, що підтверджують факт її смерті. І зв`язку з вищевказаним та з метою отримання спадщини після смерті матері, заявник просить суд встановити факт смерті [PERSON] . \~ \~ \~ \~Заявник та його представник в судове засідання не з`явились, представник заявника [PERSON] подав заяву у якій просив розглянути справу за його відсутності. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без її участі, не заперечує проти задоволення заяви. Суд, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій тимчасово окупованою територією внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, як і будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно ч. 1 п. 8 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, також у судовому порядку можуть бути встановленні інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У судовому засіданні встановлено, що заявник є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 25.12.1964 року. Заявник позбавлений можливості зареєструвати смерть матері у передбаченому законодавством порядку через відсутність свідоцтва про смерть, виданого повноважними установами України, що підтверджується відмовою у проведенні державної реєстрації смерті Драбівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 18.03.2020 №140/16.9-06.28. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в с. Укромне, Сімферопольського району, Республіка Крим. На підтвердження факту смерті матері заявником надано суду свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] від 18.02.2020 року та довідку про смерть №С-00500 від 18.02.2020 року, видані Сімферопольським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, тобто установою, що діє на тимчасово окупованій території. Причиною смерті [PERSON] є фібриляція шлуночків, атеросклеротична хвороба серця. При цьому, суд зазначає, що дане свідоцтво про смерть та довідка про смерть не є документами, на підставі яких здійснюється державна реєстрація смерті особи з наведених вище підстав. Разом з тим, суд вважає можливим врахувати свідоцтво про смерть як доказ факту смерті матері заявника у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. У відповідності до ч. 4 статті 317 та п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази, суд приходить до висновку про підтвердження факту смерті матері заявника [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved