Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] державної нотаріальної контори, [PERSON], [PERSON] сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про оскарження дій та стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди. З урахуванням уточнень від 23.06.2017 року позивач посилалася на те, що постановою державного нотаріуса [PERSON] державної нотаріальної контори від 10 листопада 2014 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлих [PERSON] та [PERSON], оскільки від їхнього імені було складено заповіти на імя [PERSON]. Позивач вважає, що має право на спадкове майно [PERSON] та [PERSON] та видачу відповідних свідоцтв про право на спадщину, оскільки вважає заповіти складені 20.02.2002 року від їхнього імені на імя [PERSON] та посвідчені секретарем Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області [PERSON] в порушення вимог законодавства. Позивач зазначає, що вказані заповіти вчинено на імя [PERSON], який на той час був головою [PERSON] сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області є недійсними, оскільки вчинені на імя працівника даного виконавчого комітету. Крім того, дублікат заповіту від 17 липня 2003 року зареєстрований в реєстрі за № 128 за 2003 рік, складений секретарем Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області від імені [PERSON] на імя [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 249 за 2002 рік є також недійсним, оскільки посвідчений секретарем Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, яка не мала на це повноважень визначених законодавством. Таким чином, позивач прохає: визнати недійсним заповіти від 20 лютого 2002 року складені секретарем Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області від імені [PERSON] на імя [PERSON], зареєстровані в реєстрі за № 249 та за № 250 за 2002 рік; визнати недійсним дублікат заповіту від 17 липня 2003 року зареєстрований в реєстрі за № 128 за 2003 рік, складений секретарем Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області від імені [PERSON] на імя [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 249 за 2002 рік; скасувати постанову державного нотаріуса [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] від 10 листопада 2014 року про відмову [PERSON] у вчинені нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлих [PERSON] та [PERSON]; стягнути з відповідачів солідарно моральну шкоду у розмірі 20\~000 грн. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, прохала їх задовольнити, з урахуванням уточнень наданих раніше. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надавши до суду заяву, в якій він прохає розглянути справу без його участі. Раніше в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, зазначивши, що оспорювані заповіти на його імя, було складено за власної волі його батьків. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надавши до суду заяву, в якій прохала розглянути справу без її участі. Представник відповідача [PERSON] державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилася, надавши до суду заяву, в якій прохає розглянути справу без її участі. Представником відповідача до суду було надано письмові заперечення проти позову. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області в судове засідання не зявилася. Раніше в судовому засіданні заперечила проти позову, зазначивши, що секретар виконкому сільської ради правомірно посвідчила заповіти, оскільки мала на це повноваження та належним чином внесла вказані відомості до книги нотаріальних дій. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 08 квітня 1998 року обраний головою [PERSON] сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області (а. с. 20), строк його повноважень становив 4 роки, у відповідності до ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Статтею 534 ЦК УРСР (в редакції станом на 20.02.2002 року) встановлено , що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. 20 лютого 2002 року [PERSON] склав заповіт, за умовами якого все своє майно, де б воно не було й з чого б воно не складалося, заповів [PERSON] (а. с. 131). 20 лютого 2002 року [PERSON] склала заповіт, за умовами якого все своє майно, де б воно не було й з чого б воно не складалося, заповідала [PERSON] (а. с. 130). Заповіти від імені [PERSON] та [PERSON] на імя [PERSON] посвідчено 20 лютого 2002 року секретарем виконкому [PERSON] сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 249 та 250. [PERSON] помер 05 січня 2003 року (а. с. 191), у звязку із чим відкрилася спадщина, у відповідності до ст. 525 ЦК УРСР (в редакції станом на 05.01.2003 року). Статтею 35 Закону України «Про нотаріат» (в редакції станом на 17.07.2003 р.) , державні нотаріуси в державних нотаріальних архівах видають дублікати і засвідчують вірність копій і виписок з документів, які зберігаються у справах цих архівів. Згідно ст. 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції станом на 17.07.2003 р.) , у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів до охорони спадкового майна; 2) накладають та знімають заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. У населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти; 2) посвідчують доручення; 3) засвідчують вірність копій документів і виписок з них; 4) засвідчують справжність підпису на документах. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 157-2003 р. секретарем виконкому [PERSON] сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області [PERSON] в порушення вимог ст. 35, 37 Закону України «Про нотаріат», 17 липня 2003 року [PERSON] видано дублікат заповіту від 20 лютого 2002 року, який зареєстрований за № 249 (а. с. 193). [PERSON] померла 01 грудня 2004 року (а. с. 214), у звязку із чим відкрилася спадщина, у відповідності до ст. 1220 ЦК України. Постановою державного нотаріуса [PERSON] державної нотаріальної контори від 10 листопада 2014 року позивачеві відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлих [PERSON] та [PERSON], оскільки від їхнього імені було складено заповіти на імя відповідача [PERSON] (а. с. 16). Статтею 41 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. У відповідності до ст. 9 Закону України «Про нотаріат» , нотаріус та посадова особа органу місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, не вправі вчиняти нотаріальні дії на своє ім'я і від свого імені, на ім'я і від імені свого чоловіка чи своєї дружини, його (її) та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер), а також на ім'я і від імені працівників даної нотаріальної контори, працівників, що перебувають у трудових відносинах з приватним нотаріусом, або працівників даного виконавчого комітету. Посадові особи органу місцевого самоврядування не вправі вчиняти нотаріальні дії також на ім'я і від імені даного виконавчого комітету. У зазначених випадках нотаріальні дії вчиняються в будь-якій іншій державній нотаріальній конторі, у приватного нотаріуса чи у виконавчому комітеті іншої сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Посадові особи, перелічені у статті 40 цього Закону, не вправі посвідчувати заповіти та доручення на своє ім'я і від свого імені, на ім'я і від імені свого чоловіка або своєї дружини, його (її) та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер). Нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених цією статтею правил, є недійсними. Згідно ч. 5 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», очолює виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради відповідно сільський, селищний, міський голова, районної у місті ради - голова відповідної ради. У виконавчому комітеті сільської ради функції секретаря виконавчого комітету за рішенням ради може здійснювати секретар відповідної ради. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що посадовій особі органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальну дію, заборонено посвідчувати заповіт на імя працівника даного виконавчого комітету, в даному випадку на імя сільського голови. Вказані нотаріальні дії, а саме посвідчення заповітів, які вчинені секретарем виконавчого комітету на імя сільського голови є недійсними. У відповідності до ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. У відповідності до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 4\~ст. 202 ЦК України\~дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Ст. 203 цього ж кодексу\~визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, до яких відповідно до ч. 1-5 статті відноситься: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи з наведеного та враховуючи ту обставину, що заповіти на імя відповідача [PERSON] складено з порушенням вимог щодо його посвідчення, вказані правочини вважаються нікчемними. Оскільки нотаріусом при прийнятті заповітів не встановлено порушення вимог щодо посвідчення та позивач заперечує їхню дійсність, у звязку із чим заповіти складені 20.02.2002 року від імені [PERSON] та [PERSON] на імя [PERSON] є недійсними (оспорюваними правочинами). Частиною 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. У відповідності до ч. 1 ст. 11\~ЦК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем не надано доказів для підтвердження того, що їй була завдана моральна шкода, у звязку із чим необхідно відмовити в цій частині у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial