Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

До суду звернувся позивач з вказаним позовом, в якому просить: визнати вчинену відповідачем дискримінацію позивача за віковою ознакою при відмові у прийомі на роботу; зобовязати відповідача прийняти на роботу позивача; стягнути з відповідача на користь позивача 24006 гривень 21 копійку збитків за період з 10.10.2016 по 02.03.2017, які позивач міг би отримати у вигляді заробітної плати, якщо б відповідач не порушив права позивача; стягнути з відповідача на користь позивача 10000 гривень на відшкодування нанесеної позивачеві моральної шкоди. В обґрунтування позову вказує, що 10.10.2016 звернувся до відповідача для прийому на роботу. Працівник відповідача надав позивачу бланк, наступного дня, 11.10.2016, позивач повернув заповнений бланк, також позивачу було повідомлено, що він має підготуватися на наступний день вийти на стажування на робочому місці. Наступного дня позивачу було повідомлено, що служба безпеки заперечує проти прийняття позивача на роботу, оскільки йому виповнилося 60 років, проте підставу відмови зазначено як відсутність робочих місць. Позивач вважає вказану відмову неправомірною, тому звернувся до Управління держпраці у Житомирській області, Головного управління держпраці в Дніпропетровській області. Також позивач просить поновити йому процесуальний строк на звернення до суду, оскільки відповідач ухилявся від надання йому доказів щодо правових підстав порушення ним його права на працевлаштування, не розяснив йому порядку оскарження його дій і бездіяльності. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивачу не було відмовлено у прийнятті на роботу, у анкеті зазначено, що немає вільних вакансій, які б відповідали вимогам позивача (заробітна плата у розмірі 20-50 тисяч гривень). Представник відповідача також вказує, що позивач не звертався до відповідача з приводу працевлаштування на певну посаду та просить застосувати позовну давність до вимог позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на таке. 11.10.2016 позивач надав анкету кандидата для прийому на роботу до відповідача, однак 12.10.2016 йому було відмовлено, оскільки відсутні вільні вакансії /а.с.8/. 04.11.2016 позивач отримав відповідь за вих. №4713 від Управління держпраці у Житомирській області про те, що його звернення перенаправлене на розгляд за територіальною належністю з приводу порушень законодавства про працю /а.с.9/. 25.11.2016 за вих. №В-1068-11/04 Головним управлінням держпраці у Дніпропетровській області позивачу надано відповідь, що правосуддя в Україні здійснюється винятково судами, делегування функцій судів, а також присвоєння цих функцій іншими органами або посадовими особами не допускається /а.с.10/. 10.02.2017 за вих. №570/4.3/4.2-ЗВ-17 Департаментом з питань праці Державної служби України з питань праці повідомлено позивачу, що за інформацією Головного управління держпраці у Дніпропетровській області встановлено, що під час розгляду попереднього звернення позивача від 29.10.2016 рішення про відмову у прийнятті на роботу не було обґрунтоване жодною з підстав, передбачених статтею 22 Кодексу законів України про працю. Також надано розяснення чинного законодавства щодо порядку вирішення трудових спорів /а.с.11/. За вимогами статей 3 і 15 Цивільного процесуального кодексу України право звернення кожної особи до суду обумовлено порушенням, невизнанням або оспорюванням її прав, свобод чи інтересів іншими особами, а приписами статей 10 і 60 Цивільного процесуального кодексу України на позивача покладений обов'язок за допомогою належних і допустимих доказів довести правову і фактичну підставу своїх вимог. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтями 2 та 5? Кодексу законів України про працю гарантовані забезпечення державою працездатним громадянам право на працю - вільний вибір роботи і правовий захист від необґрунтованої відмови від прийняття на роботу. Відповідно до цього статтею 22 Кодексу законів України про працю забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу, не допускається пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. У статті 21 Кодексу законів України про працю є визначення трудового договору як двосторонньої угоди між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу - роботодавцями, а положеннями статті 24 цього Кодексу врегульована процедура і порядок укладення трудового договору шляхом оформлення наказу або розпорядження власника або уповноваженого органу про зарахування працівника на роботу на підставі наданих ним документів. Частинами 2 та 3 ст. 24 Кодексу законів України про працю передбачено, що при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Згідно статті 8 Закону України «Про зайнятість населення» громадяни мають право на працевлаштування і вибір місця роботи шляхом звернення до підприємства, установи, організації, індивідуального селянського (фермерського) господарства і до іншого роботодавця або при безплатному сприянні державної служби зайнятості. З копії анкети кандидата, яка заповнена позивачем не зрозуміло на яку вакансію претендував позивач /а.с.8/. Позивач вказав, що бажає отримувати заробітну плату у розмірі 20000-50000 гривень, йому було повідомлено, що таких вакансій немає. Звертаючись до суду з позовом, позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що ТОВ «АТБ-Маркет» йому було необґрунтовано відмовлено у прийнятті його на роботу, а також порушення з боку відповідача прав та гарантій, регламентованих ст. ст. 24, 43 Конституції України, ст. ст. 2, 2?, 5?, 22 Кодексу законів України про працю, ст. ст. 1, 50 Закону України «Про зайнятість населення». Також позивач не довів наявність підстав для відшкодування відповідачем на підставі ст. 237? Кодексу законів України про працю моральної шкоди. Більше того, позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, який передбачено ст. 233 Кодексу законів України про працю. Суд не приймає доводи позивача, що він не звертався до суду тому що не мав доказів, оскільки чинним законодавством передбачено можливість забезпечення доказів у разі наявності складнощів щодо їх отримання. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed