Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про виконання боржником певної дії на користь кредитора згідно майнового зобовязання боржника. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04.02.2015р. [PERSON] зобов»язався передати позивачу 6000 дол. США, при цьому відповідач повинен був отримати гроші від продажі складів №319. №320. №322 площею 278,4 кв. м, 501,9 кв. м, 429,8 кв. м - разом 1210,1 кв. м. що розташовані за адресою м. Одеса, вул. Церковна 29, які належать ЗАТ «Будівельно-монтажне управління №12 «Одесбуд» на правах приватної власності, а він представляв інтереси ЗАТ БМУ-12, як голова правління та акціонер. У 2015 році вище зазначені склади були продані, однак відповідач борг не повернув. 14.12.2015р. на адресу відповідача була направлена вимога про повернення боргу. Крім того, борг виник з того, що позивачем надавалися з 2005р. по 2016р. юридичні послуги [PERSON] Однак відповідачем до цього часу борг позивачу не повернув. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, та просив задовольнити його позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, про що надав письмові заперечення, в яких зазначив, що в якості доказу позивачем було надано його розписку, яка не являється належним доказом його боргових обовязків перед позивачем та яку він написав під тиском позивача, однак з цього приводу він до правоохоронних органів не звертався. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 04.02.2015р. [PERSON] склав розписку в якій зазначив, що зобовязується при отриманні грошей від покупця передати [PERSON] 6000 у.е. (а.с. 6). 14.12.2015р. [PERSON] надіслав [PERSON] вимогу про повернення боргу. (а.с. 7) З 2005 року по 2016 рік [PERSON] представляв права та інтереси [PERSON] та ЗАТ БМУ-12, надаючи юридичні послуги, про що свідчать копії довіреностей а також постанови та ухвали судів різної юрисдикції, в яких зазначено про участь позивача в судових засіданнях при розгляді справ. (а.с. 8, 9, 10-37) Разом з тим, позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги, зазначив, що в дійсності між сторонами був саме договір доручення, за\~яким позивач виступив довірителем і доручив відповідачеві захищати його права та обовязки, і доказом наявності саме таких договірних правовідносин є надані суду розписка, написана відповідачем та копії довіреностей. Суд зазначає, що в наданій позивачем розписці не зазначено за що саме відповідач має передати позивачу 6000дол.США. Крім того, в довіреностях, виданих відповідачем на ім.»я позивача, вказано, що позивачу ці довіреності надані для представництва інтересів ЗАТ БМУ-12 «Одесабуд» у всіх судових органах, прокуратурі та інших інстанціях, для чого надані повноваження в повному обсязі. Однак жодного посилання на те, що за таке представництво здійснюється винагорода в даних документах не зазначено. Позивачем не надано суду жодного доказу щодо підтвердження наявності укладання сторонами саме договору доручення. Але сам по собі такий зобовязальний характер розписок не може безперечно свідчити про укладення сторонами саме договору доручення у розумінні\~ст. 1000 ЦК України. Інших доказів, які б переконливо свідчити про те, що між сторонами виникли саме спірні договірні правовідносини стороною позивача, у порушення\~ст.60 ЦПК України, взагалі не надано і в матеріалах справи не міститься. Згідно\~ст. 1000 ЦК України,\~за договором доручення одна сторона \\повірений\\ зобов»язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони \\довірителя\\ певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки довірителя. Законодавство не містить спеціальних норм, які б визначали форму договору доручення, договір доручення та видачі довіреності є хоча і повязаними між собою, але різними правочинами. В частині 2\~ст. 1000 ЦК\~України, йдеться про особливі повноваження повіреного, коли довіритель надає йому виключне право здійснювати доручення від імені та за рахунок довірителя. Аналізуючи положення\~ст. 1003 ЦК України, можна зробити висновки про те, що, якщо сторони уклали договір доручення, то довіреність має видаватися довірителем на підставі цього договору, з урахуванням його змісту. При цьому розбіжностей щодо змісту доручення між договором та довіреністю бути не може, бо довіреність видається щодо вчинення дій, передбачених договором. Положення\~ст. 1007 ЦК України, \~передбачають, що довіритель зобов»язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Довіритель зобовязаний, якщо інше не встановлено договором: забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; відшкодувати повіреному витрати, повязані з виконанням доручення. Відповідно до вимог ст. 1007 ЦK України, у разі укладання договору доручення, позивач забовязаний видати відповідачeві, як своєму повіреному довіреність на здійснення тих юридичних дій, на виконання яких\~він його уповноважив. Стаття 57 ЦПК України\~передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких судвстановлює наявність або відсутністьобставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, в ході розгляду справи\~позивач не довели суду, що між позивачем та відповідачем дійсно був укладений саме договір доручення.\~Проаналізувавши встановлені судом обставини та надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що між сторонами виникли певні правовідносини, що підтверджується письмовими документами, але вони не випливають з договору доручення і не врегульовані положеннями ст.ст.1000, 1002, 1003\~ЦК України, а тому правових підстав для задоволення вимог немає. Згідно з частиною 3 статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України. Цивільні обов'язки, відповідно до статті 14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Outcome: dismissed