Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

До Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, в якій позивач з подальшим уточненням просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 18478693,60 грн., що еквівалентно 310000,00 доларів США та 310770,00 Євро; та відшкодувати позивачу понесені судові витрати. Позовні вимоги мотивовані наступним. Позивач є громадянином Німеччини, де постійно проживає, але часто приїжджає до України. 11.06.2015 року позивач отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні. У зв`язку з тим, що позивач перебуває постійно в Німеччині, йому був потрібний представник в Україні, який зміг би представляти його інтереси, утримувати в належному стані його житло та т.ін., що в свою чергу потребувало фінансових витрат. В ПАТ КБ «Приватбанк» позивачем відкрито декілька депозитних рахунків та видано дві банківські довіреності №710932349, №710211138 на ім`я [PERSON] . Так, відповідач була уповноважена позивачем на отримання коштів з депозитних рахунків та мала розпоряджатися ними лише в інтересах позивача. Відповідно до отриманої виписки ПАТ КБ «Приватбанк» від 04.12.2017 року по рахунку № [NUMBER] і додатковим рахункам договору за період з 01.03.2010 року по 04.12.2017 року на підставі довіреності №710211138 було отримано наступні вклади: 05.02.2013 року в сумі 22600 доларів США, 11.09.2012 року в сумі 3000 доларів США, 07.09.2012 року 4000 доларів США, 03.09.2012 року 7000 доларів США, 27.04.2012 року 2000 доларів США, 22.02.2012 року 26300 доларів США, 25.01.2012 року 500 доларів США, 25.01.2012 року 500 доларів США, 05.01.2012 року 50000 доларів США, 12.10.2011 року 5000 доларів США, 07.09.2011 року в сумі 50000 доларів США, що в загальній сумі складає 170900 доларів США. Відповідно до отриманої виписки ПАТ КБ «Приватбанк» від 04.12.2017 року по рахунку № [NUMBER] і додатковим рахункам договору за період з 01.01.2011 року по 04.12.2017 року на підставі довіреності №710932349 було отримано наступні вклади: 26.06.2014 року в сумі 900 Євро, 03.06.2013 року 3000 Євро, 27.05.2013 року 3000 Євро, 20.05.2013 року 3000 Євро, 15.05.2013 року 2000 Євро, 13.05.2013 року 3000 Євро, 29.04.2013 року 2000 Євро, 24.04.2013 року 1000 Євро, 17.04.2013 року 3000 Євро, 16.04.2013 року 3000 Євро, 11.04.2013 року 1000 Євро, 10.04.2013 року 2000 Євро, 04.04.2013 року 2000 Євро, 19.02.2013 року 9400 Євро, 24.04.2012 року 1300 Євро, 19.03.2012 року 6000 Євро, 27.02.2012 року 9500 Євро, 21.02.2012 10000 Євро, 24.01.2012 500 Євро, 23.01.2012 року 500 Євро, 23.01.2012 року 500 Євро, 09.11.2011 року 2300 Євро, 28.10.2011 року 13000 Євро, 27.10.2011 року 13500 Євро, що в загальній сумі складає 95400 Євро. Отже, з отриманої інформації від ПАТ КБ «Приватбанк» вбачається, що відповідачем знято грошові кошти з депозитних рахунків позивача в розмірі 170900 доларів США та 95400 Євро. Вказані фактичні витрати на утримання житла в такому розмірі є не пропорційними, та інтереси позивача не потребували таких значних витрат, а тому позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення вказаних коштів, як безпідставно набутих, однак вказана претензія була залишена без задоволення, спірні кошти повернуті не були, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. При цьому, відповідач також мала доступ до аналогічного рахунку, відкритого позивачем в АТ «Дельта Банк», і так само використовувала належні позивачу грошові кошти не за призначенням, через що з тих самих правових підстав позивач вимагає їх повернення. Згідно, з випискою АТ «Дельта Банк» від 20.09.2018 року по депозитному рахунку № [NUMBER] за період з 05.01.2012 року по 02.10.2015 року відповідачем на підставі довіреності №157 від 05.01.2012 року було отримано наступні суми вкладів: 04.05.2012 року 49500Євро, 15.10.2012 року 25000 Євро, 06.03.2013 року 14000 Євро, 18.06.2013 року 14000 Євро, 10.07.2013 року 14000 Євро, 12.08.2013 року 14000 Євро, 10.09.2013 року 14000 Євро, 09.10.2013 року 13500 Євро, 05.11.2013 року 13500 Євро, 03.12.2013 року 13370 Євро, 04.01.2014 року 8100 Євро, 13.02.2014 року 12400 Євро, 06.03.2014 року 1100 Євро, 07.03.2014 року 1100 Євро, 11.03.2014 року 1150 Євро, 12.03.2014 року 1100 Євро, 13.03.2014 року 1150 Євро, 14.03.2014 року 1100 Євро, 19.03.2014 року 1000 Євро, 20.03.2014 року 100 Євро, а разом 215370 Євро. Згідно, з випискою АТ «Дельта Банк» від 19.09.2018 року по депозитному рахунку № [NUMBER] за період з 05.01.2012 року по 02.10.2015 року відповідачем на підставі довіреності №157 від 05.01.2012 року було отримано наступні суми вкладів: 31.01.2012 року 25300 доларів США, 24.10.2012 року у сумі 77500 доларів США, 24.01.2013 року 18200 доларів США, 21.02.2013 року 18100 доларів США, а разом 139100 доларів США. Відповідно до курсу НБУ станом на 19.12.2018 року, загальна сума коштів, яка підлягає стягненню з [PERSON] становить у гривневому еквіваленті 18478693,60 грн. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що банківська довіреність, як документ надає право особі вказаній в ній на розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на рахунку на власний розсуд та не створює для осіб, що їх видають та вказаних в них, а також третіх осіб договірних відносин представництва. Така довіреність не має нічого спільного із довіреністю, яка засвідчується нотаріусом чи уповноваженим органом на підставі договірних відносин представництва. Наявність договірних відносин виключає можливість застосування приписів ч.1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу, та просив застосувати строки позовної давності. Представником позивача подано відповідь на відзив, в якому він зазначив, що надані до суду документи, які підтверджують придбання відповідачем будівельних матеріалів та замовлення виконання будівельних робіт у нерухомому майні, яке належить позивачу, а тому твердження про відсутність договірних відносин між сторонами є необгрунтованими, та відповідачка розпорядилась коштами позивача на власний розсуд, та не в інтересах їх власника, та стороною відповідача не вірно визначено момент закінчення строків позовної давності, оскільки не було визначено строку виконання зобов`язання, а тому вказаний строк необхідно рахувати з моменту спрямування вимоги відповідачу. Представник позивача адвокат Нев`ядомський А.Д. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, та просив суд їх задовольнити. Відповідач та її представник адвокат Онікієнко О.А. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, та застосувати строки позовної даності. 16.01.2018 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, та розподілена судді Ніколаєнко І.В. 18.01.2018 року судом надано запит до відділу АДР ГУДМС в Харківській області для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надійшов до суду 19.01.2018 року. Ухвалою судді від 19.01.2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній в порядку загального позовного провадження. 16.01.2018 року до суду разом з позовною заявою надійшла заява про забезпечення позову, яка розподілена судді Ніколаєнко І.В., яка була задоволена судом ухвалою суду від 19.01.2018 року шляхом накладення арешту на майно відповідача. Постановою апеляційного суду Харківської області від 19.04.2018 року вказана ухвала змінена, а саме позовні вимоги забезпечені забороною відчуження майна відповідача, а не накладенням арешту на майно. 30.01.2018 року до суду надійшла заява від представника позивача про забезпечення доказів, що була розподілена судді Ніколаєнко І.В., та задоволена судом ухвалою суду від 15.02.2018 року. 30.01.2018 року до суду надійшла заява від представника позивача про забезпечення доказів, що була розподілена судді Ніколаєнко І.В., та задоволена судом ухвалою суду від 15.02.2018 року. 16.04.2018 року до суду надійшла заява від представника позивача про забезпечення доказів, що була розподілена судді Ніколаєнко І.В., та задоволена судом ухвалою суду від 20.04.2018 року. Ухвалою суду від 24.05.2018 року залучено до участі у вказаній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ПАТ КБ «Приватбанк». 24.05.2018 року подано представником відповідача клопотання про зупинення провадження, від якого в подальшому сторона відповідача відмовилась. 21.12.2018 року позивачем збільшено позовні вимоги шляхом подання до суду відповідної заяви. Ухвалою суду від 21.06.2019 року закрито підготовче провадження по справі, та призначено справу до судового розгляду по суті. 21.04.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної справи, справу перерозподілено судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 04.05.2020 року вказану справу прийнято до провадження судді, та призначено судове засідання по справі. 22.06.2020 року представник позивача в судовому засіданні відмовився від раніше поданого до суду клопотання про виклик свідків. Ухвалою суду від 23.06.2020 року поновлено судовий розгляд по вказаній справі. Ухвалою суду від 23.06.2020 року витребувано АТ КБ «Приватбанк» та Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» належним чином завірені банківські довіреності на ім`я [PERSON] . Cудом встановлено, що позивач є громадянином Німеччини, має посвідку на постійне проживання в Україні, та у власності нерухоме майно в м. Харкові. Позивачем в ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого на разі є АТ КБ «Приватбанк» оформлені два договори банківського вкладу (депозит Приват-вклад) № SAMDN01000717906656 від 07.07.2011 року з валютою Євро з сумою депозиту при відкритті 19010,00 Євро, та №SAMDN01000715014318 від 21.03.2011 року з валютою долари США, сумою депозиту при відкритті 52408 доларів США (банківські рахунки № [NUMBER] та № [NUMBER] ). Позивачем були оформлені довіреності №710932349 та №710211138, які посвідчені працівниками АТ КБ «Приватбанк» 02.09.2011 року на ім`я відповідача з правом повного розпорядження коштами з вказаних рахунків. Строк довіреностей встановлений не був, та була встановлена СМС-авторизація. Відповідно до виписки ПАТ КБ «Приватбанк» від 04.12.2017 року по рахунку № [NUMBER] і додатковим рахункам договору за період з 01.03.2010 року по 04.12.2017 року на підставі довіреності №710211138 відповідачем було отримано наступні вклади: 05.02.2013 року в сумі 22600 доларів США, 11.09.2012 року в сумі 3000 доларів США, 07.09.2012 року 4000 доларів США, 03.09.2012 року 7000 доларів США, 27.04.2012 року 2000 доларів США, 22.02.2012 року 26300 доларів США, 25.01.2012 року 500 доларів США, 25.01.2012 року 500 доларів США, 05.01.2012 року 50000 доларів США, 12.10.2011 року 5000 доларів США, 07.09.2011 року в сумі 50000 доларів США, що в загальній сумі складає 170900 доларів США. Відповідно до виписки ПАТ КБ «Приватбанк» від 04.12.2017 року по рахунку № [NUMBER] і додатковим рахункам договору за період з 01.01.2011 року по 04.12.2017 року на підставі довіреності №710932349 відповідачем було отримано наступні вклади: 26.06.2014 року в сумі 900 Євро, 03.06.2013 року 3000 Євро, 27.05.2013 року 3000 Євро, 20.05.2013 року 3000 Євро, 15.05.2013 року 2000 Євро, 13.05.2013 року 3000 Євро, 29.04.2013 року 2000 Євро, 24.04.2013 року 1000 Євро, 17.04.2013 року 3000 Євро, 16.04.2013 року 3000 Євро, 11.04.2013 року 1000 Євро, 10.04.2013 року 2000 Євро, 04.04.2013 року 2000 Євро, 19.02.2013 року 9400 Євро, 24.04.2012 року 1300 Євро, 19.03.2012 року 6000 Євро, 27.02.2012 року 9500 Євро, 21.02.2012 10000 Євро, 24.01.2012 500 Євро, 23.01.2012 року 500 Євро, 23.01.2012 року 500 Євро, 09.11.2011 року 2300 Євро, 28.10.2011 року 13000 Євро, 27.10.2011 року 13500 Євро, що в загальній сумі складає 95400 Євро. Отже, з отриманої інформації від ПАТ КБ «Приватбанк» вбачається, що відповідачем знято грошові кошти з депозитних рахунків позивача в розмірі 170900 доларів США та 95400 Євро. Відповідач також мала доступ до аналогічних рахунків на підставі довіреностей №157 та №158 від 05.01.2012 року, відкритих позивачем в АТ «Дельта Банк», а саме рахунок в доларах США № [NUMBER] згідно договору банківського рахунку № [NUMBER] /USD від 05.01.2012; та рахунок в євро № [NUMBER] згідно договору банківського рахунку № [NUMBER] від 05.01.2012. Згідно, з випискою АТ «Дельта Банк» від 20.09.2018 року по депозитному рахунку № [NUMBER] за період з 05.01.2012 року по 02.10.2015 року відповідачем на підставі довіреності №158 від 05.01.2012 року було отримано наступні суми вкладів: 04.05.2012 року 49500Євро, 15.10.2012 року 25000 Євро, 06.03.2013 року 14000 Євро, 18.06.2013 року 14000 Євро, 10.07.2013 року 14000 Євро, 12.08.2013 року 14000 Євро, 10.09.2013 року 14000 Євро, 09.10.2013 року 13500 Євро, 05.11.2013 року 13500 Євро, 03.12.2013 року 13370 Євро, 04.01.2014 року 8100 Євро, 13.02.2014 року 12400 Євро, 06.03.2014 року 1100 Євро, 07.03.2014 року 1100 Євро, 11.03.2014 року 1150 Євро, 12.03.2014 року 1100 Євро, 13.03.2014 року 1150 Євро, 14.03.2014 року 1100 Євро, 19.03.2014 року 1000 Євро, 20.03.2014 року 100 Євро, а разом 215370 Євро. Згідно, з випискою АТ «Дельта Банк» від 19.09.2018 року по депозитному рахунку № [NUMBER] за період з 05.01.2012 року по 02.10.2015 року відповідачем на підставі довіреності №157 від 05.01.2012 року було отримано наступні суми вкладів: 31.01.2012 року 25300 доларів США, 24.10.2012 року у сумі 77500 доларів США, 24.01.2013 року 18200 доларів США, 21.02.2013 року 18100 доларів США, а разом 139100 доларів США. Факт отримання вказаних коштів з банківських рахунків відповідач не оспорює. Підставою для звернення позивача до суду стало безпідставне отримання відповідачем вказаних коштів, оскільки утримання належного позивачеві нерухомого майна не тягне за собою таких надмірних витрат, та посилається на усну домовленість між позивачем та відповідачем, що остання мала представляти інтереси позивача в Україні, та утримувати його майно в належному стані, а тому позивачем були відкриті вказані банківські рахунки, та надані відповідні довіреності, однак відповідачка розпорядилась коштами позивача на власний розсуд, та не в інтересах їх власника. Позивач звертався до відповідача з вимогами про повернення вказаних коштів, однак відповідачем вони були залишені без задоволення. До суду надано науково-правовий висновок, підготовлений на замовлення представника позивача, кандидатом юридичних наук, доцентом кафедри цивільного права №1 НЮУ ім. Ярослава Мудрого Ісаєвим А.М., відповідно до якого довіреність на представництво інтересів у банку є різновидом спеціальної довіреності, та грунтується на договорі доручення, що укладено між довірителем та повіреним та свідчить про існування представницьких правовідносин. За такою довіреністю повірений наділяється повноваженнями по управлінню поточними та депозитними рахунками в інтересах та від імені довірителя. Право власності на гроші зберігається за довірителем, а повірений, зокрема, має право розпоряджатися ними, тільки якщо це передбачено змістом доручення, в інтересах та від імені довірителя. У випадку невиконання вимоги довірителя про повернення грошей, отриманих з рахунків довірителя, витрати яких не підтверджені звітом повіреного про виконання доручення та первісними документами, зі спливом семиденного строку повірений вважається таким, що прострочив виконання договірного зобов`язання. Вказаний висновок відповідно до ст. 115 ЦПК України має консультативний характер і не є обов`язковим для суду. Стороною відповідача на спростування позовних вимог надані до суду документи, які підтверджують придбання відповідачем будівельних матеріалів та замовлення виконання будівельних робіт у нерухомому майні, яке належить позивачу в м. Харкові, а саме за адресою: [ADDRESS] , та [ADDRESS] . Також надано письмове опитування особи (т. 2, а.с. 128), яка проводила ремонті роботи в приміщенні позивача за адресою: [ADDRESS] , та вказав, що всі будівельні матеріали замовляла [PERSON] . Представник позивача просить вказані документи визнати неналежними та недопустимими доказами, оскільки вони складені з порушенням, та підписані невідомими особами без зазначення посад і прізвищ, та вказані рахунки-замовлення та роздруківка у формі таблиці (т. 1, а.с. 136) не підтверджують фактів використання відповідачем коштів за цільовим призначенням, а тому не стосуються предмета доказування. Однак, оцінюючи, вказані докази на предмет належності та допустимості, суд також враховує те, що і самим представником позивача не спростовано виконання вказаних робіт та купівлю вказаних матеріалів, меблів тощо у нерухомому майні позивача. Відповідачем також надано до суду довідку з місця роботи від 06.09.2010 року (т. 1, а.с. 138), відповідно до якої відповідач працює в АН «Гарант +» на посаді менеджера з продажу комерційної нерухомості з 20.08.2009 року. Представник позивач просить визнати вказану довідку недопустимим доказом, оскільки вказана довідка не підтверджує факт перебування відповідача у трудових відносинах. Однак, оцінюючи, вказаний доказ на предмет належності та допустимості, суд враховує те, що вказана довідка не відноситься до предмету спору по даній справі. До суду надано відповідачем заяву свідка [PERSON] (т. 2, а.с. 262), в якій вона зазначила, що позивач підтвердив працівникам ПАТ КБ «Приватбанк», що вона в змозі користуватися його коштами без будь-яких обмежень, та кошти нею отримувались в період з 2010 року по 2016 рік, але точні суми та номер рахунків вона не пам`ятає, та обов`язку щодо звітування по використанню грошових коштів між позивачем та відповідачем не встановлювалось, оскільки було обговорено спільні затрати на цілі використання вказаних коштів. Судом встановлено, що доступ до відкритих банківських рахунків мала не тільки відповідач, а і сам позивач. Крім того, в АТ КБ «Приватбанк» встановлена смс-авторизація, тобто позивач за весь час міг сам відслідковувати рух коштів на власних банківських рахунках. У заяві про уточнення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача на свою користь безпідставно отримані кошти у розмірі 18478693,60 грн., що еквівалентно 310000,00 доларів США та 310770,00 Євро. В позовній заяві, та в наданих до суду поясненнях сторона позивача вказувала на наявність попередньої усної домовленості з відповідачем щодо цільового використання грошових коштів, та надання звіту про їх використання. Звернення позивача до суду з позовом відбулось внаслідок відмови відповідача повернути гроші з посиланням на виникнення між ними зобов`язальних правовідносин. \~ Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208\~ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою\~статті 206 цього Кодексу. Матеріали справи не містять підтвердження, що між сторонами у справі, які є фізичними особами, оформлені договірні відносини щодо доручення чи іншого письмового правочину на вказану у позові суму грошових коштів, як цього вимагають норми пункту 3 частини першої статті 208\~ЦК України, та відповідно до статті 1003\~ЦК України не визначені чітко юридичні дії, які мають бути правомірними, конкретними та здійсненними, які належить вчинити повіреному, тобто відповідачу. Частиною першою статті 15\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами статті 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 2\~Закону України\~«Про банки\~та банківську\~діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно зі\~статтею 237\~ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.238\~ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів право на вчинення яких має особа яку він представляє. Згідно з частинами першою, третьою статті 244\~ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Статтею 1000\~ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України). Позивач зазначені банківські довіреності з підстав визначених статтями 212-215 ЦК України, не оспорював, хоча вони були видані на необмежений строк, та відповідач користувалась коштами позивача напротязі 6 років. Відтак, вважається, що дії, вчинені представником зберігають чинність для особи, яка видала довіреність. Крім того, позивач за весь цей час не скасовував банківські довіреності, хоча приїздив до України, що вказує на освідомлення ним факту правомірності цих довіреності. Крім того, в матеріалах справи міститься розписка (т. 2, а.с. 53-54) від позивача, в якій зазначено, що він не має та не матиме в майбутньому ніяких претензій до відповідача стосовно майна та власності. Вказана розписка стороною позивача не спростована. Згідно з частиною першою статті 206\~ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Банківська довіреність не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, та державній реєстрації. Тому посилання сторони позивача на усний правочин суперечить ч.1 ст. 206 ЦК України, оскільки відповідач знімала кошти з банківських рахунків напротязі 6 років. Відповідно до частин першої, другої статті 1212\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до змісту статті 1212\~ЦК України зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року, провадження № 6-122цс14). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова частини першої статті 1212\~ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212\~ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83\~ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83\~ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Відповідно до частин першої - третьої\~статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За правилами статей 12, 81\~ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 77\~ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. \~Статтею 88\~ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, сторона позивача належними та допустимими доказами не довела, що кошти позивача, які знаходились на банківських рахунках, та на розпорядження якими надані останнім відповідачу банківські довіреності грунтувались на правочині саме договору доручення з визначеним переліком дій, які необхідно було здійснити відповідачеві саме в інтересах позивача, та що остання зобов`язувалась звітувати перед позивачем за використані кошти, та доказів, що відповідач зобов`язувалась їх повернути у разі їх нецільового використання матеріали справи також не містять. Встановлені судом фактичні обставини справи також свідчить про недоведеність позовних вимог та неможливість застосування статей 1212-1214\~ЦК України до спірних правовідносин, так як існувала правова підстава для отримання вказаних коштів, а саме видана довіреність позивачем на ім`я відповідача. А тому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення спірних грошових коштів з відповідача саме як «безпідставно отриманих» та відсутність підстав для задоволення позову. Представником відповідачем також заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Аналіз положень глави 19 ЦК України «Позовна давність» дає підстави для висновку, що правові наслідки спливу позовної давності у вигляді відмови у позові можуть застосовуватися лише у тих випадках, якщо доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не з підстав спливу позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. А тому за вказаних обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні даного позову у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок самого позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed