Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] до [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу та поділ спільно сумісного майна подружжя, в якому просила розірвати шлюбу між нею та відповідачем, а також визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 20.08.1994 року між сторонами укладено шлюб. В період шлюбу подружжям була придбана спірна квартира, на підставі договору про співробітництво по інвестуванню будівництва жилого будинку від 16.05.2003 року за №68, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Через те, що сімейні стосунки наразі припинені, позивач наполягає на розірванні шлюбу та поділу спірного майна подружжя, шляхом визнання за нею права власності на 1/3 частину спірної квартири. Позивач приймала участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник також приймали участь у судовому засіданні, позовні вимоги визнали частково. Так, відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу, однак заперечував проти поділу спірної квартири, мотивуючи тим, що хоча квартира була придбана у період шлюбу, але за його особисті кошти, а тому це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. З цих підстав просив відмовити позивачу у задоволені позову в частині поділу майна. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 20 серпня 1994 року між сторонами укладено шлюб, про що Відділом РАГС виконкому Центральної райради народних депутатів м. Одеси зроблено актовий запис №409 (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] ). В період шлюбу у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Також сторонами була оформлена опіка над малолітньою дитиною - [PERSON] , [INFO]. Сторони припинили шлюбні стосунки, спільне господарство між ними не ведеться. Основною причиною припинення сімейних відносин є те, що сторони втратили почуття любові і поваги один до одного, у сторін різні погляди на подружнє життя та сім`ю. Відповідно до ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб може бути розірваний за заявою одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Сторони вирішили прізвища після розірвання шлюбу залишити без змін. Враховуючи те, що сторони наполягали на розірванні шлюбу, суд задовольняє позовні вимоги позивача в цій частині, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України) та не може будуватись на примушуванні сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі, а тим більш в подружніх відносинах. Що стосується вимог позивача про поділ спільно сумісного майна подружжя у вигляді 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , суд вважає їх вмотивованими та обґрунтованими, які підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в період шлюбу, сторонами була придбана спірна квартира на підставі договору про співробітництво по інвестуванню будівництва жилого будинку від 16.05.2003 року за №68, право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про право власності, видане 04.11.2004 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5423034 від 12.11.2004 року. В подальшому, а саме 11.03.2005 року за договором дарування [PERSON] було передано у власність [PERSON] 1/3 частину вказаної квартири, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6945282 від 07.04.2005 року. Таким чином, на даний час спільною сумісною власністю подружжя є 2/3 частини зазначеного об`єкту нерухомості. За загальним правилом статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368, 372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п.п. 22, 23, 25, 30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Посилання відповідача, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки придбана за особисті кошти, не знайшли свого підтвердження під - час розгляду справи та не доведено жодними належними та допустимими доказами. Згідно правової позиції, визначеної у Постанові Верховного суду від 18 квітня 2018 року по справі №619/5624/14-ц - «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Отже, як роз`яснив Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 77, 78) в порядку, передбаченому статтями 235, 237, 239 ЦПК України в новій редакції. Так, в порушення вищенаведених приписів, належних доказів того, що квартира була придбана відповідачем за його власні кошти суду не надано. Крім того, при задоволені позовних вимог, суд керується не лише нормами закону, а й моралі, оскільки на утримані позивача знаходяться двоє малолітніх дітей, які мешкають разом з нею, та у разі відмови у задоволені позову, це фактично позбавить права дітей мешкати в спірній квартирі. Таку позицію висловив Верховний Суд, виходячи з того, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. (Постанова Верховного Суду від 15 квітня 2019 року, справа № 317/3480/14-ц, провадження № 61-34025св18). Отже, враховуючи наведені норми, судом встановлено, що 2/3 частини спірної квартири є спільно сумісною власністю подружжя, в розумінні Сімейного Кодексу України, оскільки була придбана в період шлюбу, а тому сторони мають рівні права при поділі вказаної квартири. Відповідно до ч. 2 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Таким чином, аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, а тому наявні всі підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved