Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

До Михайлівського районного суду звернувся [PERSON] з позовними вимогами до [PERSON], [PERSON] про стягнення грошових коштів. Згідно уточнених позовних вимог, прийнятих до розгляду ухвалою суду від 23 жовтня 2015 року, позивач просить: стягнути з відповідачів [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] солідарно на його користь грошові кошти в сумі- 29000,00 (двадцять девять тисяч) гривень; стягнути з відповідачів [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] солідарно на його користь грошові кошти на судові витрати на правову допомогу в розмірі 2500 (дві тисячі пятсот) гривень; стягнути з відповідачів [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] солідарно на його користь судові витрати на сплату судового збору в розмірі 1096 (одна тисяча девяносто шість) гривень 20 копійок. Згідно змісту позовної заяви, свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він займається продажем ювелірних виробів і в період з 01.05.2015 року по 19.05.2015 року відповідачі по справі, [PERSON] та [PERSON], зловживаючи його довірою, заволоділи належними йому золотими виробами на суму 29000,00 грн. Добровільно повернути борг відповідачі категорично відмовляються. Позивач зазначає, що 17.06.2015 року звернувся в чергову частину Михайлівського РВ ГУМВС України в Запорізькій області із відповідною заявою, що підтверджується талоном - повідомленням № 85 від 17.06.2015 року. Згідно висновку про результати розгляду матеріалу перевірки за зверненням [PERSON] ( ЖЄО № 1349 від 17.06.2015 року) матеріал перевірки було направлено до Михайлівського РВ ГУМВС. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 20.08.2015 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015080290000334 від 08.07.2015 року закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України. З тексту постанови вбачається, що відповідачі не відмовляються, що дійсно брали в борг ювелірні вироби та не сплати за них 29000,00 грн., в звязку з відсутністю грошових коштів. [PERSON] надала позивачу розписку, згідно якої зобовязалася виплатити 29000,00 грн. в строк до 08.06.2015 року, однак у визначений строк борг не повернула. Не зважаючи на неодноразові звернення [PERSON] щодо добровільного повернення грошових коштів, відповідачі відмовляються сплачувати борг за розпискою. Обґрунтовуючи вимоги в частині компенсації судових витрат, повязаних з оплатою правової допомоги адвоката, позивач посилається на положення ст.84 ЦПК України, ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-17. Розмір оплаченого гонорару підтверджує угодою про надання правової допомоги та представництва від 22.09.2015 року, а також копіями квитанцій від 08.09.2015 року та від 22.09.2015 року. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідачів суму сплаченого ним судового збору. На підтвердження позовних вимог, позивачем суду надані: -копія свого паспорту та ідентифікаційного номеру (а.с.3-4); -копія постанови про закриття кримінального провадження (а.с.5-6); -копія висновку про результати розгляду матеріалу перевірки за зверненням гр. [PERSON] (а.с.7); -копія розписки [PERSON] (а.с.8); -копія талону повідомлення № 85 від 17.06.2015 року (а.с.8); -копія квитанції про оплату послуг адвоката (а.с.8, 72); -підтвердження сплати судового збору (а.с.1, 40, 55). В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, пославшись на доводи, викладені у позовній заяві, наполягаючи на солідарній відповідальності [PERSON] та [PERSON] на підставі ст.61 СК України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечувала факту наявності боргу перед позивачем на суму 29000,00 гривень, пояснюючи що нею у позивача було придбано три жіночі ланцюжки, три жіночі підвіски та один жіночій браслет, які вона отримала для власних потреб. Відповідач також підтверджувала відповідність суми боргу, зазначеної в розписці, в той же час не погоджуючись з вимогами в частині стягнення з неї суми судових витрат, понесених позивачем. Позивач [PERSON] частково погодився з доводами відповідача, пояснюючи, що ювелірні вироби отримані відповідачем [PERSON] універсальні. Відповідач [PERSON] та його представник позов не визнали повністю, з мотивів отримання коштовностей [PERSON], яка діяла в особистих інтересах та отримала в борг речі індивідуального використання. Крім того, представником відповідача зазначалось, що постанова про закриття кримінального провадження, на яку посилається позивач при обґрунтуванні вимог до [PERSON], не відноситься до рішень, обставини встановленні якими не доказуються при розгляді інших справ. Свою позицію щодо невизнання позовних вимог [PERSON] обґрунтував тим, що на час, коли дружина брала у позивача золоті вироби, він до приміщення крамниці не заходив й знаходився зовні. Яким чином відбувалася бесіда між дружиною та позивачем йому не відомо. З вказаними твердженнями погодились як позивач так і відповідач [PERSON] Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторони позивача та відповідачів, суд приходить до висновку про потребу часткового задоволення позовних вимог виходячи з наступного: -відповідно до положень ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; -відповідно до положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; -відповідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими учасниками, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; -згідно ч.3 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; -в судовому засіданні, на підставі пояснень сторін та їх представників, досліджених письмових доказів, встановлено, що відповідач по справі [PERSON] отримала в борг від позивача [PERSON] ювелірні вироби на загальну суму 29000,00 гривень, яку зобовязався повернути до 08.06.2015 року. На підтвердження виконання зобовязання відповідач надала позивачу відповідну розписку, проте суму боргу у визначений термін не повернула; -відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кілька документах; -розписка стосовно зобовязання щодо повернення боргу в сумі 29000,00 гривень, підписана відповідачем [PERSON], є документом, підтверджуючим вчинення відповідного правочину, укладеного між нею та позивачем [PERSON]; -відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязана вчинити на користь другої сторони певну дію, сплатити гроші або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку; -відповідно до положень ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); -відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, в звязку з чим, з врахуванням досліджених обставин та визнання відповідачем наявності боргу, суд приходить до висновку про доведеність вимог в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача суми боргу та потребу їх задоволення; -згідно ч.2 ст.60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; -згідно ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; -відповідно до змісту ст.65 СК України, при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї; -зважаючи на положення ч.3, 4 ст.61 ЦПК України, суд вважає посилання позивача та його представника на висновок постанови слідчого про закриття кримінального провадження як підставу звільнення від доказування помилковим, оскільки вказане рішення посадових осіб не міститься в переліку рішень, зазначених у вищенаведеній статті; -відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 Кодексу; -так як під час розгляду справи не підтверджено відповідними доказами укладення договору [PERSON] в інтересах сімї, відсутні підтвердження згоди іншого з подружжя на укладення договору, не вбачається підстав для задоволення вимог в частині стягнення боргу з відповідача [PERSON] солідарно з відповідачем [PERSON], що відповідає правовій позиції, викладеній в постанові ВСУ від 20 лютого 2013 року по справі № 6-163цс12; -вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правову допомогу, виходячи з положень ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», приймаючи до уваги кількість годин участі представника позивача в судових засіданнях під час розгляду справи (3 години 43 хвилини), час необхідний для підготовки позовної заяви та клопотань по справі, мінімальний розмір заробітної плати на час розгляду справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог в цій частині. Питання щодо судових витрат підлягає вирішенню в порядку визначеному ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial