Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товарна біржа «Універсальна товарна біржа товарів та послуг» про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та просить суд визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна №49 від 02.04.1998р., а саме - квартири [ADDRESS] , укладений 02.04.1998р. між ним та [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , зареєстрований на Товарній біржі «Одеська універсальна біржа товарів та послуг», дійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 02.04.1998р. на Товарній біржі «Одеська універсальна біржа товарів та послуг» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 49, а саме - квартири [ADDRESS] . між [PERSON] та [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] Право власності було зареєстровано у Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації 03.04.1998р. під №3103, стор.23 кн.105доп. Сторони виконали усі умови договору. На момент укладення вищезазначеного договору в нотаріальному порядку його не було зареєстровано, оскільки на той час така умова була необов`язкова. За даних обставин позивач змушений звернутися до суду за даним позовом, оскільки даний договір підлягає нотаріальному посвідченню, а тому у нього є перешкоди в розпоряджанні своїм майном на власний розсуд. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяви про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідачі та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, сповіщалися за вказаними у справі адресами. Враховуючи, що представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд вважає розгляд справи проводити в заочному порядку за наявними документами, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи 02.04.1998р. на Товарній біржі «Одеська універсальна біржа товарів та послуг» між позивачем та [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна за №49, а саме - квартири [ADDRESS] . (а.с. 6-7) Вищезазначений договір було зареєстровано у Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації 03.04.1998р. під №3103, стор.23 кн.105доп, чим засвідчується право приватної власності на квартиру за [PERSON] (а.с. 7звор.) Однак даний договір нотаріально не посвідчувався, оскільки на час укладення договору, такого обов`язку не було. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам і сторони повністю виконали угоду: продавець отримав кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку було зареєстровано. За даних обставин позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 2 ст. 47 ЦК України ЦК УРСР (в ред. 1963 року), яка діяла на час укладення договору, передбачено: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення суд може визнати такий договір дійсним. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже, докази щодо виконання умов договору купівлі-продажу № 49 від 02.04.1998 року ніким не спростовані та свідчать про те, що позивач є добросовісним набувачем вказаної квартири, оскільки придбав її відповідно до діючого законодавства, уклавши договір купівлі-продажу, виконавши усі істотні умови договору, оплативши відповідачу вартість квартири, зареєструвавши її в Одеському міському бюро технічної інвентаризації, але вказаний договір нотаріально посвідчений не був. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За таких обставин, коли позивач передав гроші за куплену квартиру, а відповідач передав у відповідь квартиру та правовстановлюючі документи, а позивач відповідно їх прийняв, та розпочав користуватися вказаною к вартирою, то суд на підставі ст. ст. 224-225 ЦК УРСР (в ред.1963р.), які діяли на час домовленостей і існуючих правовідносин між сторонами, вважає, що відбулося повне виконання договору купівлі-продажу і право власності на куплене нерухоме майно підлягає захисту шляхом визнання правочину дійсним. Крім того, згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Outcome: approved