Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

До Комінтернівського районного суду надійшов позов [PERSON] за результатом якого позивачка просила: стягнути з [PERSON] на її користь суму основного боргу у розмірі 3 000, 00 доларів США та 2,5 % від суми боргу за період з 06.04.2017 року по 14.09.2020 року у розмірі 3 350, 00 доларів США. 16.07.2021 року, через канцелярію суду, представником позивача подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, за результатом якої сторона позивача просить: стягнути з відповідача на користь позивача 4 000, 816 доларів США, яка складається з суми основного боргу з урахуванням 2,5 %від суми боргу за період з 06.04.2017 року по 30.09.2017 року у розмірі 3 579, 99 доларів США; 3% річних від простроченої суми за період з 01.10.2017 року по 19.06.2021 року у розмірі 420, 8257 доларів США. Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що батьком позивачки - [PERSON] , 06.04.2017 року відповідачу [PERSON] надано позику - грошові кошти в розмірі 4 000, 00 доларів США на строк до 30 вересня 2017 року, що підтверджується власноруч написаною розпискою відповідача. [INFO] , [PERSON] помер, про що Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис № 368. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, у склад якої увійшли в тому числі права на боргові зобов`язання [PERSON] . Позивачка по справі є спадкоємицею першої черги за законом, яка на час розгляду справи є такою, що вступила у спадкові права після смерті батька. 19.03.2018 року, чоловіком позивачки [PERSON] в рахунок погашення частини заборгованості отримано від відповідача [PERSON] 1000, 00 доларів США, про що зроблена відповідна відмітка в розписці. Таким чином, з 20.03.2018 року сума боргу яку повинен повернути відповідач складає 3000, 00 доларів США без врахування відсотків. Посилаючись на те, що термін виконання зобов`язань передбачений розпискою прострочений, відповідач у повному обсязі прийняті на себе обов`язки не виконав та грошові кошти не повернув, позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Представник позивача - адвокат Гречко І.О., 29.07.2021 подав заяву з проханням розгляд справи проводити в порядку письмового провадження, позовні вимоги в редакції заяви від 16.07.2021 року підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] , також, 29.07.2021 року подав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, позовні вимоги не визнав, надав письмові пояснення по справі та відзив на позовну заяву. За доводами сторони відповідача, [PERSON] не отримував фактично кошти від померлого [PERSON] , оскільки між ними існувала інша домовленість, пов`язана з бізнесом щодо вирощування сільськогосподарських культур. Так, згідно пояснень відповідача, в квітні 2017 року вони з батьком позивачки [PERSON] засіяли поле соняшником, площею 31 га. [PERSON] який був партнером відповідача по бізнесу поніс більші фінансові трати на посівну, у зв`язку з чим була написана розписка з метою вирівнювання та компенсації витрат партнера після збору врожаю. Після смерті батька [PERSON] , до відповідача звернувся зять померлого [PERSON] та запропонував продовжити співробітництво по вирощуванню сільськогосподарських культур. В березні 2018 року відповідачем погашено в рахунок витрат батька позивача 1 000, 00 доларів США, що було зафіксовано в борговій розписці, у вересні 2018 року, після збирання врожаю, відповідачем був проведений розрахунок по витратам посівної 2017 року, що були понесені батьком позивачки. На підтвердження викладених обставин відповідач посилається на записи у своєму блокноті та наявні в ньому підписи чоловіка позивачки. Відповідач вказує, що з чоловіком позивачки співробітництво по вирощуванню сільськогосподарських культур продовжилося, в 2019 році було засіяно ячмінь більшість витрат по посівній прийняв на себе відповідач, за результатом збору врожаю залишилися не покриті витрати по оренді землі та інші витрати пов`язані зі збиранням врожаю, які прийняв на себе відповідач, у зв`язку з чим останній вважає, що саме позивачка по справі та її чоловік є його боржниками та повинні відшкодувати понесені ним витрати посівної 2019 року. Також сторона відповідача не погоджується з доводами позивачки щодо відсотків зазначених у борговій розписці від 06.04.2017 року. Так, сторона позивача наполягає, що відсотки визначені за місяць користування наданих у борг коштів, відповідач, навпаки, стверджує, що відсотки є річними, на користь чого наводить ставку кредитування в фінансових та банківських установах, яка є меншою за 30 % річних (2,5% *12 місяців). Щодо стягнення відсотків за період з 06.04.2017 року по 16.07.2021 року, сторона відповідача просить відмовити в задоволенні позову на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 06.04.2017 року [PERSON] власноруч, що не спростовується самим відповідачем, написана розписка, за змістом якої [PERSON] взяв гроші у [PERSON] в сумі 4000 доларів США під 2,5%. Дану суму зобов`язався повернути в строк до 30 вересня 2017 року, відсотки зобов`язувався сплачувати щомісячно. В дослідженій під час судового розгляду розписці міститься допис вчинений [PERSON] 19.03.2018 року про передачу коштів в розмірі 1000 доларів США та запис вчинений [PERSON] про отримання даної суми. Позивачка в своєму позові підтверджує, що з 20.03.2018 року, сума боргу яку повинен був повернути відповідач складає 3000,00 доларів США. Згідно свідоцтва про смерть, виданого Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер [INFO] , актовий запис № 368. Згідно свідоцтва про народження, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області, [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про шлюб, виданого виконкомом Першотравневої сільської ради Комінтернівського району Одеської області, 29.09.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, прізвища обох подружжя [PERSON] , актовий запис 22. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 21.09.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Різой Н.В., спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна [PERSON] є його донька [PERSON] . Згідно положень ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі викладеного, судом встановлено, що позивачка є спадкоємицею [PERSON] яка має право на отримання виконання грошових зобов`язань за договором позики, укладеним її батьком з [PERSON] . Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім того, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Як зазначено у ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд вважає достовірними ті докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК Українивстановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи доводи сторони відповідача, з приводу фактичного не отримання боргових коштів та наявності іншої домовленості щодо оформлення залікових розрахунків пов`язаних з веденням спільної сільськогосподарської діяльності відповідача з [PERSON] , суд приходить до висновку, що зазначені доводи не мають логічного зв`язку та не підтверджені належними та допустимими доказами. Так, відповідачем не представлено жодної угоди/договору з якого б вбачалося ведення сумісної господарської діяльності з вирощування сільськогосподарської продукції з [PERSON] , або членами його родини, відсутнє рішення суду про визнання договору позики від 06.04.2017 року недійсним або удаваним. Наявність умови про нарахуванням відсотків та порядку їх виплати також свідчить про безпідставність твердження відповідача щодо взаємовідносин по заліку понесених витрат під час посівної кампанії 2017 року, таким чином твердження про фактичне не отримання коштів відповідачем є недоведеним належними та допустимими доказами. Розглядаючи клопотання відповідача про застосування строку позовної давності на підставі ст. 257 ЦК України та відмови в задоволені позовних вимог в частині стягнення відсотків, суд приходить до наступного. За умовами позики, що викладені в розписці від 06.04.2017 року, відповідач зобов`язався повернути суму боргу до 30.09.2017 року, проценти зобов`язувався сплачувати щомісячно. Перша виплата процентів мала відбутися 07.05.2020 року, позовна давність у три роки перебігала 07.05.2020 року, наступні періоди за аналогічним розрахунком строку. Разом з цим, 02.04.2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових спеціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби COVID-19» від 30.03.2020 року № 540-ІХ, яким Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України доповнено пунктом 12, згідно якого, під час дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби COVID-19, строки визначенні статтями 257,258,362,559,681,728,786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до положень ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України короновірусу COVID-19» з 12 березня 2020 року на території України встановлений карантин з наступними внесеннями змін відносно пролонгації термінів його дії. З урахуванням викладеного, строки позовної давності передбачені статтею 257 ЦК України були продовжені на строк дії карантину, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги в частині стягнення відсотків заявлені в межах строків позовної давності. Вирішуючи питання, щодо зазначеного у розписці від 06.04.2017 року відсотку, суд оцінюючи наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. З аналізу тексту розписки вбачається, що [PERSON] взяв у [PERSON] гроші в сумі 4000 доларів США під 2,5%, з зобов`язанням щомісячної сплати відсотків. Вирішуючи питання чи є зазначена процента ставка річна чи місячна, суд допустить висновки на міркуваннях, оскільки об`єктивно встановити фактичні умови домовленості з урахуванням смерті позикодавця та заінтересованості боржника є неможливим. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що зазначений відсоток встановлений за користування заборгованою сумою грошей за весь час дії договору тобто з 06.04.2017 року по 30.09.2017 року. В даній частині суд приймає розрахунок сторони позивача, згідно якого розмір відсотку за час дії договору становить 579,99 доларів США. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Положеннями ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання також врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначена правова позиція висловлена в Постанові Великої палати Верховного суду від 23.05.2018 року по справі № 910/1238/17. З урахуванням даної позиції суд розмежовує періоди сплати відсотків по договору позики від 06.04.2017 року на період «правомірного використання запозичених коштів» який тривав з 06.04.2017 року по 30.09.2017 року з застосуванням договірної відсоткової ставки у розмірі 2,5 % та період «неправомірного користування чужими грошовими коштами» який тривав з 01.10.2017 року по 19.06.2021 року з застосуванням 3 % річних, передбачених положеннями ст. 625 ЦК України. Оцінюючи розрахунок розміру процентів доданий стороною позивача до заяви від 16.07.2021 року, судом для вирішення поставлено два питання, а саме право позивача на капіталізацію заборгованості, формування бази для нарахування 3% річних у виді суми основного боргу та нарахованих за період з 06.04.2017 по 30.09.2017 року процентів, а також питання щодо валюти стягнення. Вирішуючи поставлені питання суд приходить до наступного висновку. Стаття 536 ЦК України, передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 536 ЦК України охоплює сплату процентів як за «правомірне» та і за «неправомірне» користування чужими грошовими коштами, порядок нарахування процентів як винагороди визначений в даному випадку ст. 1048 ЦК України та умовами договору, після закінчення строку повернення коштів плата за користування ними трансформується у компенсацію неналежного виконання зобов`язання та охоплюється положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отримання процентів є правом позикодавця получити очікуване та обумовлене договором матеріальне благо. Невиконане боржником зобов`язання у вигляді не сплати процентів за своєю природою є користуванням чужими грошовими коштами. З урахуванням даного висновку, суд вважає допустимим капіталізацію заборгованості з зарахуванням в загальну заборгованість основну суму боргу та несплачену суму процентів за період дії договору позики. При розрахунку суми стягнення 3% річних з капіталізованої заборгованості, суд враховує добровільне повернення відповідачем частини боргу у розмірі 1000 доларів США 19.03.2018 року, яка за доводами сторони позивача, що викладені в позовній заяві відноситься до основної суми боргу. На підставі викладеного період нарахування 3% річних відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України поділяється на 2 частини: перша частина встановлює період нарахування з 01.10.2017 року по 19.03.2018 року, база нарахування 4 579,99 доларів США (4 000 + 579,99 = 4 579,99), відсоткова ставка 3% річних, кількість днів - 170; друга частина встановлює період нарахування з 20.03.2018 року по 19.06.2021 року, база нарахування 3 579,99 доларів США (4 579,99 - 1000,00 = 3 579,99), відсоткова ставка 3 % річних, кількість днів - 1188. Розрахунок розміру процентів здійснено за формулою: П=С*ПС/100*КД/ДГ з відповідними значеннями: П-сума нарахованого проценту, С - сума основного боргу, ПС - процентна ставка; КД- кількість днів кредитування, ДГ - кількість днів в році. Розмір нарахованих річних процентів становить: за період з 01.10.2017 року по 19.03.2018 року - 63,99 доларів США (4579,99*3/100*170/365=63,9944); за період з 20.03.2018 року по 19.06.2021 року - 349,27 доларів США (3579,99*3/100*1188/365 = 349,564). Загальний розмір заборгованості становить 3993,548 доларів США (3000,00 + 579.99+63,99+349,27=3993,548). 16.07.20021 року, через канцелярію суду надійшла заява представника позивача - адвоката Гречко І.О. про зменшення розміру позовних вимог, за результатом заявлених вимог сторона позивача просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 4000,816 доларів США, яка складається з суми основного боргу з урахуванням 2,5 відсотків від суми боргу за період з 06.04.2017 року по 30.09.2017 року у розмірі 3 579,99 доларів США, 3% річних від простроченої суми за період з 01.10.2017 року по 19.06.2021 р. у розмірі 420, 8257 доларів США. До заяви про зменшення розміру позовних вимог долучений розрахунок, за результатом ознайомлення з яким судом встановлено розбіжності з вищевикладеними розрахунками. З урахуванням викладеного, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за борговою розпискою, але розмір суми, що підлягає стягненню встановлюється в межах приведеного в рішенні суду розрахунку. Відносно валюти стягнення, відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного суду у постанові від 16.01.2019р., справа №373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановивши з наданих сторонами, досліджених і оцінених в порядку ст. 89 ЦПК України доказів фактичні обставини та беручи до уваги наведені норми права, враховуючи принцип змагальності сторін, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: partial