Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до Приватного орендного підприємства «Чонгар» про визнання недійсним договору оренди землі від 10.08.2009 року. Позовні вимоги вмотивовані тим, що на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 10.11.2003 року, [NUMBER] від 10.11.2003 року позивач є власником земельних ділянок на території Плавської сільської ради Генічеського району Херсонської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,28 га, 5,20 га. Вказує, що ці земельні ділянки в передбаченому законом порядку в оренду будь-якому суб'єкту не надавалися та їх самовільно використовувало Приватне орендне підприємство «Чонгар», з якого позивач вимагав матеріальної компенсації за користування його землею. В 2015 році він вирішив передати землю в оренду одному з фермерських господарств, тому просив представника ПОП «Чонгар» не займати його землю, але в грудні 2015 року останній повідомив, що вищезазначені земельні ділянки знаходяться в оренді у ПОП «Чонгар» та надав йому укладений відповідачем із ніби то позивачем договір оренди землі, наголосивши при цьому що це примірник договору позивача, який зберігається у відповідача «для обліку». Зі змісту договору позивач дізнався, що Генічеським районним округом Херсонської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10 серпня 2009 року за № 4АА002151-040972000007 щодо реєстрації договору оренди землі сільськогосподарського призначення на території Плавської сільської ради Генічеського району Херсонської області загальною площею 12,48 га , строком дії 10 років, укладений між Приватним орендним підприємством «Чонгар» та [PERSON] Позивач наголошує на тому, що ніколи письмово не укладав договір оренди із відповідачем та вважає, що ПОП «Чонгар» підроблено підпис [PERSON], тому просить визнати вищевказаний договір оренди недійсним. 13.04.2016 року позивач уточнив позовні вимоги, в якому просив визнати недійсним договір оренди землі сільськогосподарського призначення на території Плавської сільської ради Генічеського району Херсонської області загальною площею 12,48 га, в тому числі земельної ділянки, площею 7,28 га кадастровий номер [NUMBER] та земельної ділянки площею 5,20 га кадастровий номер [NUMBER], між Приватним орендним підприємством «Чонгар» та [PERSON], зареєстрований Генічеським районним округом Херсонської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» у Державному реєстрі земель з записом від 10 серпня 2009 року за № 4АА002151-040972000007. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги із уточненням підтримав, просив задовольнити позов з огляду на викладені обставини та наданні докази. Представник відповідача за довіреністю Неліна В.Я. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та заявила клопотання про застосування до правовідносин норм закону про позовну давність з огляду на те, що весь час з моменту укладення договору, [PERSON] отримував оренду плату за свою земельну ділянку, про що свідчить його підпис на відомостях розрахунку. Наведене свідчить, що позивач знав про існування правовідносин із договору оренди землі, починаючи з 2009 року, при цьому з позовом про визнання договору недійсним звернувся лише у 2016 році, тобто після спливу семи років, що є порушенням встановленого законодавство строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 10.11.2003 року є власником земельної ділянки, що знаходиться на території Плавської сільської ради Генічеського району Херсонської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,20 га, кадастровий номер [NUMBER]. (а.с.6) Також на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 10.11.2003 року позивач є власником земельної ділянки, що знаходиться на території Плавської сільської ради Генічеського району Херсонської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,28 га, кадастровий номер [NUMBER]. (а.с.7) 30 квітня 2008 року між орендодавцем [PERSON] та приватним орендним підприємством «Чонгар» було укладено письмовий договір оренди вищевказаних земельних ділянок, які становить собою загальну площу у розмірі 12,48 га, на строк десять років. (а.с. 3-5) 05.06.2007 року було складено акти про визначення меж земельної ділянки в натурі та прийому та передачі вищевказаної земельної ділянки. (а.с. 8-9) Так, договір оренди землі, був зареєстрований Генічеським районним округом Херсонської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» у Державному реєстрі земель з записом від 10 серпня 2009 року за № 4АА002151-040972000007. При цьому слід наголосити, що позивач посилається на те, що договір оренди із відповідачем не укладав, підпис в угоді виконано не ним, про існування самої угоди дізнався лише в 2015 року, що й стало підставою звернення до суду. Так, для з'ясування істини у справі була проведена почеркознавча експертиза, на дослідження якої були надані два примірника спірного договору оренди землі (а.с.3-5, 32-34). Згідно висновку почеркознавчої експертизи № 455 від 28.11.2016 року, підпис та рукописний текст «Зюмкін» від імені [PERSON] в графі «Орендодавець» розділу «Підписи сторін» обох примірників спірного договору, виконані не самим [PERSON], а іншою особою. (а.с.69-82) Правовідносини щодо використання (оренди) земельної ділянки врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Законом України «Про оренду землі», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» - укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Відповідно до ст. ст.18, 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі та набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору, не отримано акцепт стороною, що направила оферту, не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Пункт 5 вказаної вище постанови вказує, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.2 ст.207, п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою. Так, договір між [PERSON] та відповідачем - до Приватного орендного підприємства «Чонгар» щодо оренди земельною ділянкою повинен укладатися в письмовій формі, адже завдяки підписанню тексту правочину стороною (сторонами) здійснюється ідентифікація цих осіб, забезпечується визначеність того, що певна особа особисто приймала участь у вчиненні правочину, посвідчується намір сторони прийняти на себе зобов'язання відповідно до вчиненого правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до принципу диспозитивності судового процесу закріпленому у ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки договір оренди землі, що укладений між [PERSON] та відповідачем, підписаний не самим позивачем, тож справжнє волевиявлення щодо розпорядження належним йому майном - земельною ділянкою сільськогосподарського призначення відсутнє та не засвідчене відповідно до закону. Зазначене вище є підставою для визнання договору недійсним за ст. ст. 203, 215 ЦК України з підстави підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутності волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що отримуючи орендну плату позивач фактично вчинив дії спрямовані на схвалення договору оренди землі, оскільки це не підтверджується належними доказами та не свідчить про усвідомлення наявності такого договору, отже й не спростовує висновків щодо відсутності волевиявлення позивача на вчинення спірного правочину. Виходячи з викладеного, суд вважає, що оспорюваний договір належним чином з власником земельної ділянки укладений не був, волевиявлення власника, яке б відповідало його внутрішній волі на укладення договору не було, угода ним особисто не підписана, тому суд вважає, що є всі підстави для визнання вищевказаного договору недійсним. Стосовно клопотання представника відповідача щодо пропущення строків звернення до суду позивачем для оскарження договору, який було зареєстровано 10.08.2009 року, то згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, як його порушила. В даному випадку згідно ст. 257 Цивільного кодексу України застосовується загальна позовна давність тривалістю три роки. Так, позивачем вказано, а представником відповідача належними доказами не спростовано, що про порушення свого права вони дізнався лише в 2015 році, коли виявив бажання передати свою землю в оренду фермерському господарству. До суду позивач звернувся 25.01.2016 року, тобто в рамках строку позовної давності, отже у клопотанні представника відповідача про застосування норм закону про позовну давність слід відмовити. Відповідно до п.35 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватись тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові № 10 від 17 жовтня 2014 року п.45 після закінчення розгляду справи витрати пов'язані з проведенням судової експертизи підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених ст. 88 ЦПК України. Враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] задоволені, то відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України, з відповідача на його користь підлягають стягненню судові витрати, що складаються із сплаченої суми судового збору - 551,20 грн. (а.с. 1) та витрат, пов'язаних з проведенням судової почеркознавчої експертизи у розмірі 3963,60 грн. (а.с. 66), що загалом складає 4514,80 грн.

Outcome: approved