Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 27.06.2017 року звернулась позивачка з вищезазначеним позовом, в якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, а також стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання двох малолітніх дітей: [PERSON] (13.12.2008 р.н.) та [PERSON] (01.02.2011 р.н.) в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень щомісячно починаючи з 27.06.2017 року і до повноліття [PERSON], до 01.02.2026 року, а потім по 1000 (одній тисячі) гривень щомісяця до повноліття [PERSON], до 01.02.2029 року. У судовому засіданні позивачка підтримала позов у частині розірвання шлюбу, зазначивши, що вона з відповідачем давно не проживають разом і не люблять один одного. Спілкування між дітьми та відповідачем проходить регулярно: один раз на тиждень, на вихідних. Також позивачка надала до суду заяву, в якій зазначила, що відповідач в добровільному порядку сплачував аліменти на утримання дітей в розмірі 2000 грн. з моменту подачі позовної заяви до суду по 01 листопада 2017 року включно (у тому числі за жовтень 2017 року). Відповідач у судовому засідання підтримав позовну заяву, зазначив, що з квітня 2016 року він не проживає разом з позивачкою, та не заперечував проти розірвання шлюбу. Також згоден на виплату аліментів на утримання дітей у розмірі 2000 (двох тисяч) гривень щомісяця. Дослідивши матеріали справи та вислухавши учасників процесу суд приходить до висновку, що може частково задовольнити позовну заяву. Судом встановлено, що Першим відділом РАЦС Малиновського районного управління юстиції м. Одеси між [PERSON] та [PERSON] 22.06.2007 року був зареєстрований шлюб, актовий запис № 300, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії 1-ЖД № 049218. У період шлюбу у сторін народились доньки: [PERSON] (13.12.2008 р.н.), актовий запис № 1180, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЖД № 162939, та [PERSON] (01.02.2011 р.н.), актовий запис № 141, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЖД № 258476. У силу ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім'я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Відповідно до\~ст. 51 Конституції України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. \~ Згідно\~ зі ст. ст.\~110,\~112 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Тоді суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. На час розгляду справи майнові вимоги, будь-кого з сторін, суду не предявлені. Відповідно до вищезазначеного суд вважає, що майнового спору між сторонами немає, примирення між ними неможливе. Судом встановлено, що спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересами обох сторін цивільної справи, тому наявні підстави для розірвання шлюбу. За таких обставин, суд вважає, що позовна заява в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню, укладений між сторонами шлюб - розірванню. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обовязком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей до повноліття.\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до розяснень, що надані у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За заявою того з батьків, з яким проживає дитина, суд виносить рішення про стягнення аліментів з другого з них. Після того, як таке рішення набирає законної сили, у платника виникає зобовязання перед одержувачем по сплаті сум на утримання дитини в розмірі, встановленому рішенням суду. Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Суд вбачає, що відповідач є працездатною людиною за станом здоровя та спроможний платити аліменти на утримання дітей. Матеріали справи не містять доказів щодо офіційного працевлаштування відповідача. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ч.1\~ст.174 ЦПК України\~позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Враховуючи визнання позову з боку відповідача, його згоду на сплату аліментів на утримання доньок у розмірі 2000 грн. щомісяця, також заяву позивачки про те, що відповідач добровільно сплачував аліменти на утримання малолітніх дітей по 01 листопада 2017 року ( у тому числі за жовтень 2017 року), суд вважає за доцільне позовну заяву [PERSON] в частині стягнення аліментів задовольнити частково, а саме присудити стягнення аліментів з дня винесення рішення судом (тобто з 06.11.2017 року). Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Outcome: partial