Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов вищезазначений позов [PERSON], в якому остання посилалась на те, що з 03.03.2014 року працює на посаді начальника району (вантажного) ст.Нижньодніпровськ структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії. Виконуючи свою роботу виявила нанесення залізниці матеріального збитку, внаслідок порушення статуту залізниці та Правил перевезень вантажів залізничним транспортом України, що допускались персоналом залізниці. Для усунення виявлених порушень особисто в усній та письмовій формі подавала доповідні записки та рапорти безпосередньому керівнику в.о.начальника ст.Нижньодніпровськ [PERSON], головному ревізору з безпеки руху поїздів і автотранспорту Придніпровської залізниці [PERSON], в.о.начальника служби комерційної роботи та маркетингу регіональної філії «Придніпровська залізниця» [PERSON], в.о.начальника регіональної філії «Придніпровська залізниця» [PERSON] [PERSON], після всіх цих дій на неї почав здійснюватись морально-психологічний тиск з відкритими пропозиціями звільнитись за власним бажанням з роботи та погрозами її звільнення після оголошення двох доган. Наказами від 05.07.2016 року №173/К, від 02.09.2016 року №254/К, від 05.09.2016 року №256/К її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання посадових обовязків у вигляді оголошення доган. Вважаючи накази протиправними, вона зверталась до суду з позовами про скасування даних наказів та рішеннями Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.01.2017 року, що набрали законної сили, накази було скасовано. Крім того, внаслідок незаконного притягнення до дисциплінарної відповідальності її було позбавлено премій за весь період дії дисциплінарних стягнень, індексація виплат по яким до сьогодні не виплачена. З часу, коли вона звернулась до суду щодо оскарження наказів, на неї постійно здійснювався психологічний тиск, обумовлений намаганням звільнитись з роботи. Рішенням керівництва структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» начальника ст.Нижньодніпровськ-Пристань [PERSON] на короткочасний період з 10.08.2017 року по 16.08.2017 року було переведено на ст.Нижньодніпровськ для виконання обовязків начальника станції, яка 12.08.2016 року викликала її до кабінету та першим зверненням до неї сказала, що їм потрібно розстатись. 15.08.2016 року на оперативній нараді за участю персоналу станції щодо розгляду повідомлених нею порушень, [PERSON] принизливо знущалась з неї, у підвищеному тоні підкреслювала, що виявлені нею зауваження не мають важливого значення, загострювала увагу, що в неї низька кваліфікація, кричала «мовчати, коли говорить начальник». Закінчилась оперативна нарада видворенням її з кабінету зі словами «пішла вон» та іншими викриками. Внаслідок сильного емоційного приниження в присутності персоналу з боку [PERSON], вона була вимушена 15.08.2016 року звернутись до лікарні та в період з 15.08.2016 року по 29.08.2016 року перебувала на лікарняному з госпіталізацією. На оперативних нарадах, на планьорних засіданнях у присутності працівників станції, в.о.начальника ст.Нижньодніпровськ [PERSON] постійно здійснювались приниження неї, ставилась під сумнів її кваліфікація та нехтувалась ділова репутація, надавались вказівки невиконання її розпоряджень. [PERSON] ст.Нижньодніпровськ [PERSON] морально-психологічного тиснув на неї та вимагав написати заяву про звільнення. В порушення вимог абз.7 п.6 Загальних положень Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників її посадову інструкцію було змінено 20.10.2016 року, з внесенням до посадової інструкції додаткових обовязків, не повязаних з її безпосередньою роботою. З метою морального тиску на прийняття нею рішень їй було відмовлено у наданні чергової щорічної відпустки у серпні, вересні та грудні 2017 року, яка по «Графіку відпусток працівників ст.Нижньодніпровськ на 2016 рік» передбачалась їй в серпні 2016 року. Навіть звернення до профспілкових організацій не вирішили цього питання. Посилюючи морально-психологічний тиск на неї, керівництвом структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» 15.11.2016 року було організовано зібрання працівників станції по розгляду правових відносин в колективі. На зібранні оприлюднювалась недостовірна інформація стосовно неї, здійснювалось приниження та наклеп на її особистість, з вимогою в грубій формі, щоб вона просила у всіх вибачення. Зібранням вона була доведена до пригніченого психологічного стану за своїм здоровям, з подальшим прийомом ліків заспокійливої дії. На її запит надати матеріали по зібранню їй було відмовлено. Після прийняття рішень Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська 20.02.2017 року вона звернулась до начальника структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» [PERSON] про повернення коштів, які їй не було виплачено до заробітної плати. Але, в поверненні коштів їй було відмовлено. Також їй відмовлялось керівництвом в наданні довідок по роботі. Внаслідок цих дій, завдання моральних страждань та переживань, позивач просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 100000 грн. Представники відповідача в наданому письмовому відзиві та поясненнях під час розгляду справи в суді просили відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] за безпідставністю, необґрунтованістю та не підтвердженням викладених в заяві обставин належними доказами. Зокрема, посилались на те, що з приводу дій начальника ст.Нижньодніпровськ [PERSON], позивачка зверталась зі скаргою на адресу голови Теркому Дніпровської дирекції залізничних перевезень та за наслідками розгляду скарги визначено, що наведені в ній обставини не знайшли свого підтвердження. Ініціатива в.о.начальника ст.Нижньодніпровськ [PERSON] щодо зміни переліку завдань та обовязків, що входять до посадової інструкції, була викликана необхідністю у виробництві відповідно до Загальних положень Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, які містяться у випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника, затвердженого наказом Мінпраці України від 29.12.2004 року №336. Крім того, зазначили, що позивачка відмовилась підписувати змінену посадову інструкції та фактично продовжувала виконувати обовязки за попередньою інструкцією. Таким чином, будь-які трудові права позивачки порушено не було. Щодо відмови в наданні чергової щорічно відпустки зазначили, що в той період, коли позивачка просила надати їй чергову відпустку, раніше відпустку було надано іншому працівнику, що за відсутності позивачки повинен був виконувати її обовязки. Тому, відпустку позивачці було надано після виходу цього працівника з відпустки для забезпечення можливості виконання обовязків за посадою позивачки. Вважають безпідставними та неправдивими посилання позивачки на невиплату їй коштів та індексації виплат за весь період застосування дисциплінарних стягнень, а також щодо ненадання інформації. Так, на звернення позивачки з цього приводу їй було розяснено, що це питання буде вирішено після розгляду апеляційної скарги на рішення суду, поданої залізницею. Також було надано копії запитуваних документів. Після розгляду справи апеляційним судом накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності були скасовані та фінансово-економічним відділом позивачці в повному обсязі проведено виплати, а саме: премія за липень та вересень 2016 року, заохочення працівників з нагоди Дня залізничника, з нагоди новорічних свят, з нагоди Міжнародного дня 8 березня, Фактично було виплачено всі суми за виконавчими документами по сплаті заборгованості. З приводу повідомлень позивачки про виявлені порушення в роботі комерційного господарства проводились розслідування із залученням фахівців ревізійного апарату та інших структурних підрозділів. В результаті перевірок порушення, на які посилалась позивачка, не були виявлені. Підтвердженням цього є доповідна записка МКРС-1 [PERSON] та акти перевірок. Надані позивачкою до позову копії амбулаторної картки з діагнозом ГРВІ не є підтвердженням, що дане захворювання було спричинено саме на психологічному фоні. В кожному разі. Коли у позивачки виникали проблеми в роботі чи в спілкуванні з керівництвом, чи в колективі, відповідачем були направлені дії на залагодження обставин, виконувались усі юридичні обовязки, передбачені трудовим законодавством та умовами трудового договору. В наданій письмовій відповіді на відзив відповідача, позивачки зазначила про незгоду з доводами останнього, вказувала на ненадання відповідачем належних та достовірних доказів на підтвердження викладених у відзиві фактів. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представників відповідача, дослідивши доводи. викладені в заявах сторін по суті справи, допитавши свідка та дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Статтею ст.23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Пунктами 3,5,9,13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Згідно ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, наведені в ст.ст.76-80 ЦПК України. З викладених в позовній заяві доводів вбачається, що заявлені позивачкою позовні вимоги остання обґрунтовує тим, що під час перебування її на посаді начальника району (вантажного) ст.Нижньодніпровськ структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яку вона займає з 03.03.2014 року, на неї постійно здійснювався морально-психологічний тиск з боку безпосереднього керівництва станції, що полягав до примушування к звільненню під час усних розмов та шляхом застосування дисциплінарних стягнень; принизливому ставленні до неї, знущаннях наклепі та образах з боку керівництва, у т.ч. в присутності трудового колективу під час засідань та нарад; позбавленні виплат до заробітної плати в період дії незаконно застосованих дисциплінарних стягнень; не реагуванням на її звернення щодо виявлених порушень та недоліків в роботі працівників станції; ненаданні чергової відпустки у визначені графіком терміни; безпідставного внесення змін в посадову інструкцію, з встановленням додаткових обовязків, не повязаних з її безпосередньою роботою. Разом з тим, перевіривши вказані доводи та дослідивши надані позивачкою на їх підтвердження письмові докази, суд приходить до висновку, що останніми не підтверджуються обставини, на які позивачка посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, факт заподіяння моральної шкоди, протиправності дій відповідача та наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями останнього. Так, позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо неправомірних дій начальника ст.Нижньодніпровськ [PERSON] та в.о.начальника станції [PERSON] щодо примушування її до звільнення, образливому та принизливому ставленні. А долучені до позовної заяви скарга та звернення позивачки (а.с.43,61) щодо неправомірних дій останніх носять лише характер повідомлення та самі по собі не є підтвердженням наведених в них обставин. З наданого позивачкою витягу з медичної картки амбулаторного хворого (а.с.45-51) вбачається, що з 15.08.2016 року позивачка перебувала на лікуванні з діагнозом ГРВИ, а також 15.08.2016 року зверталась до невролога зі скаргами на нервозність, головний біль, порушення сну та інш., з посиланням на те, що останні повязані зі стресовим станом на роботі. Разом з тим, як зазначалось вище судом, позивачкою не було надано доказів на підтвердження зазначених вище обставин щодо неправомірності дій [PERSON], у т.ч. під час наради 15.08.2016 року, а тому суд не визнає і наданий позивачкою витяг з медичної картки належним та достатнім доказом, який би свідчив про наявність причинного звязку між протиправними діями інших осіб та наслідками у вигляді погіршення стану здоровя позивачки, негативних емоційно-вольових переживань. Інші письмові докази, що надані позивачкою до позовної заяви та під час розгляду справи в суді взагалі не містять інформації що стосується предмету доказування в цій частині доводів позивачки. Щодо доводів позивачки стосовно ненадання їй за заявами від 20.07.2017 року (а.с.57,58) копій протоколу оперативної наради від 15.11.2016 року, суд враховує, що матеріалами справи підтверджено, що на вказані звернення позивачці було надано відповідь та розяснено про неможливість передачі та розповсюдження відповідного роду документів відповідно до внутрішніх нормативних актів підприємства (а.с.57-60). В свою чергу, позивачкою не доведено, що внаслідок такої відмови було порушено її трудові права та завдано моральної шкоди. Стосовно доводів позивачки щодо ненадання відповідачем за її заявами довідок по роботі та нездійсненні виплат премій та заохочень за період дії незаконно застосованих дисциплінарних стягнень (а.с.62,64,65), суд враховує, що здійснення цих виплат залежало від скасування застосованих дисциплінарних стягнень. А оскільки відповідні накази були скасовані рішеннями Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.01.2017 року, які на момент звернення позивачки до відповідача не набрали законної сили в звязку з їх оскарженням останнім в апеляційному порядку, суд вважає правомірним проведення таких виплат позивачці після перегляду рішень апеляційним судом та остаточного набрання ними законної сили. При цьому, з наданих відповідачем до відзиву наказу від 21.08.2017 року №1280, листів від 29.09.2017 року, 20.12.2017 року та платіжних доручень підтверджено, що після набрання законної сили судовими рішеннями були скасовані накази про застосування дисциплінарних стягнень, позивачці було проведено виплату премій та заохочень, яких вона була позбавлена в період застосування дисциплінарних стягнень, а саме: премій за липень та вересень 2016 року, заохочення працівників з нагоди Дня залізничника, з нагоди новорічних свят, з нагоди Міжнародного дня 8 березня. Також в рамках виконання судових рішень відповідачем було відшкодовано позивачці понесені під час розгляду справ судові витрати (а.с.106-114). Зі звернення позивачки від 29.08.2017 року вбачається, що за її заявою від 04.08.2017 року відповідачем було надано відповідні довідки для подання до органів праці та соціального захисту населення. В частині доводів щодо безпідставного внесення змін в посадову інструкцію, з встановленням додаткових обовязків, не повязаних з її безпосередньою роботою, суд враховує, що відповідно до показань допитаного в судовому засіданні в якості свідка в.о.начальника ст.Нижньодніпровськ [PERSON] дійсно виходячи із виробничої необхідності розроблялась нова посадова інструкція за посадою, що займала позивачки та надавалась останній для ознайомлення та підпису. Разом з тим, остання категорично відмовилась її підписувати. В звязку з цим, в подальшому вона продовжувала виконувати свої посадові обовязки за попередньою посадовою інструкцією. Зазначені обставини не заперечувала в судовому засіданні і сама позивачка. В звязку з цим, вказані дії фактично не призвели до порушення трудових прав позивачки та доказів тому, що останні потягли будь-які негативні наслідки для неї позивачкою не надано. Також в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилалась на те, що з метою морального тиску на прийняття нею рішень їй було відмовлено у наданні чергової щорічної відпустки у серпні, вересні та грудні 2017 року, яка по «Графіку відпусток працівників ст.Нижньодніпровськ на 2016 рік» передбачалась їй в серпні 2016 року. При цьому, згідно доводів заяви та наданих на їх підтвердження письмових доказів вбачається, що фактично мова йдеться про ненадання чергової щорічної відпустки позивачці у 2016, а не у 2017 році, як це зазначено в позовній заяві. Перевіряючи вказані доводи, суд враховує, що позивачкою не надано відповідних доказів, а саме: зазначеного нею «Графіку відпусток працівників ст.Нижньодніпровськ на 2016 рік», яким визначалось надання останній чергової щорічної відпустки в серпні 2016 року, а також доказів подавання відповідної заяви про надання відпустки у вказаний період. Клопотань про витребування цих доказів позивачкою також не заявлялось. Разом з тим, позивачкою надано копію її заяви від 07.09.2016 року, як додаток до раніше поданої заяви від 12.08.2016 року, в якій вона вдруге просить надати залишок щорічної відпустки за 2016 рік терміном 20 календарних днів з 19.09.2016 року згідно графіку відпусток; а також заяви від 14 та 21.11.2016 року про надання залишку щорічної чергової відпустки за 2016 рік терміном 20 календарних днів з 19.12.2016 року (а.с.53-55). З наданих відповідачем до відзиву копій заяв позивачки про надання відпустки та відповідних наказів вбачається, що останній за її заявами наказом №18 від 02.03.2016 року надавалась щорічна відпустка за 2016 рік в період з 17 по 25.03.2016 року (а.с.102); наказом №1574 від 25.07.2016 року щорічна відпустка за 2016 рік в період з 28 по 29.07.2016 року (а.с.103); наказом №2289 від 22.11.2016 року щорічна відпустка за 2016 рік в період з 19.12.2016 року по 09.01.2017 року (а.с.104). З огляду на це, суд вважає, що позивачкою в цій частині також не надано належних і достатніх доказів та обґрунтувань порушення її прав та заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Окрім цього, суд враховує, що майже всі неправомірні на думку позивачки дії посадових осіб відповідача, на які вона посилається в обґрунтування заподіяння моральної шкоди, мали місце в період 2016 року та першої половини 2017 року, за виключенням ненадання протоколу оперативної наради та довідок. Разом з тим, з позовом до суду позивачка звернулась 10.10.2017 року, тобто поза межами тримісячного строку, встановленого ст.233 КЗпП України, що також є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, як необґрунтованих, не доведених належними та достатніми доказами, та такими, що заявлені з пропуском встановлених ст.233 КЗпП України строків для звернення до суду. В звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесені позивачкою судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України слід покласти на останню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed