Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

До Коростишівського районного суду Житомирської області надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа Коростишівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про встановлення факту смерті. У своїй заяві заявниця посилається на те, що [INFO] в місті Донецьк помер її чоловік [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво про смерть було видане 06.12.2019 року Куйбишевським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, актовий запис №1326. Звернувшись до Коростишівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирської області із виданим свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 06.12.2019 року, їй було відмовлено у державній реєстрації смерті чоловіка, з посиланням на чинне законодавство. Встановлення факту смерті в судовому порядку необхідно для подальшої реєстрації цього факту в органах РАЦС та отримання відповідного документу - свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України, що змусило [PERSON] звернутися до суду із відповідною заявою. Заявник [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі. Заявлені вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх. Заінтересована особа - Коростишівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання свого повноважного представника не направив. На адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника, та просить прийняти рішення на розсуд суду. Зважаючи, що згідно ч. 2 ст. 317 ЦПК України встановлено невідкладний розгляд справ про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, суд вважає за можливе провести розгляд заяви у відсутності заявниці та заінтересованої особи, на підставі наявних у справі доказів та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшовши до висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що чоловіком заявниці був [PERSON] .. Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданого 05 березня 2005 року. [INFO] чоловік заявниці [PERSON] , [INFO] , помер в місті Донецьк, Куйбишевського району. Факт смерті [PERSON] , підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть на його ім`я № 4514 від 21.11.2019 року, виданого відділом судмедекспертизи трупів, довідка про причину смерті № 4514 від 21.11.2019 та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Куйбишевським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР. Після смерті чоловіка [PERSON] , заявниця звернулася до Коростишівського районного відділу РАЦС ГТУЮ у Житомирській області для проведення державної реєстрації смерті чоловіка. В письмовій формі їй було відмовлено у державній реєстрації смерті, оскільки свідоцтво про смерть серії [NUMBER] виданого 06.12.2019 року Куйбишевським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької народної Республіки не є документом, що підтверджує факт смерті особи. Оскільки, внесення до реєстру запису про смерть та наступна видача свідоцтва про смерть є підставою для настання правових наслідків смерті, це змусило [PERSON] звернутися до суду із заявою про встановлення факту смерті її чоловіка [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в місті Донецьк, держава Україна. Відповідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 317 ЦПК України встановлено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами померлого або іншими представниками до будь - якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Згідно переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, затвердженого Указом Президента України № 32/2019 від 7 лютого 2019 року, місто Донецьк, де помер чоловік заявниці, відноситься до тимчасово окупованої території України. Відповідно до наказів Міністерства юстиції України № 247/7 від 25 листопада 2014 року та № 953/5 від 17 червня 2014 року всі органи та підрозділи, які підпорядковані Міністерству юстиції України повинні були переміститися з тимчасово непідлеглих територій в населені пункти на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та перереєструватись, тому всі акти та документи, видані органами не переміщеними в населені пункти, на територіях яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та не перереєструвались з 01 грудня 2014 року вважаються недійсними. Згідно п.8 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч. 4 ст.317 ЦПК України). Частиною 4 ст. 49 ЦК України передбачено, що реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про смерть особи підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України « Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)». Згідно ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Встановлення факту смерті для заявниці має юридичне значення, оскільки лікарське свідоцтво про смерть, довідка про причину смерті та свідоцтво про смерть [PERSON] , видані органами Донецької Народної Республіки, тобто видані органами, які не мають права їх видавати, так як знаходяться на тимчасово окупованій території України. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] дійсно не має можливості надати документи, необхідні для проведення державної реєстрації смерті чоловіка [PERSON] , у зв`язку з чим реєстрація смерті не можлива без відповідного рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України ( ч. 4 ст.317 ЦПК України). Судові витрати необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного, враховуючи вимоги ст. 3, 8, 9 Конституції України, ч. 4 ст. 49 ЦК України, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»,

Outcome: approved