Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] із вказаним вище позовом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 03 липня 1986 року з ним відбувся нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого, він став інвалідом другої групи за трудовим каліцтвом. Після нещасного випадку був складений «Акт про нещасний випадок» Н-1 1977 р., затверджений Міністерством. На підставі цієї форми, йому була призначена пенсія, як інваліду праці другої групи. Заявник звернувся до районного відділення фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань для того щоб йому видали новий протез. Однак, [PERSON] було відмовлено та повідомлено, що «Акт про нещасний випадок» Н-1 1977 р. не відповідає формі, зазначеній в Положенні про розслідування та облік нещасних випадків на виробництві, затвердженого Постановою Президії Всесоюзного Центрального Союзу Професійних Спілок від 13.08.1982 р. В судовому засіданні заявник підтримав заяву та просив суд її задовольнити, представник відповідача проти задоволення позову заперечував, надав заперечення, в яких зазначив, що вимоги позивача безпідставні та не відповідають дійсним обставинам справи. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, судом встановлено наступне. Як випливає з матеріалів справи, [PERSON], проживає за адресою: [ADDRESS] З 23.04.1986 року позивач працював у ЖКО треста «Чорноморгідробуд» на посаді інженера, а 05.12.1986 року був звільнений на підставі ст. 40 п. 5 КЗпП України, про що свідчить запис у трудовій книжці. 03 липня 1986 року із заявником відбувся нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого, він став інвалідом другої групи за трудовим каліцтвом. Після нещасного випадку 04.07.1986 року був складений «Акт про нещасний випадок на виробництві» форми Н-1 1977 року, затвердженої Міністерством шляхів сполучення. На підставі цієї форми, [PERSON] була призначена пенсія як інваліду праці другої групи. Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 р. № 1105-ХІV, підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленим формами. Однак, заявнику було відмовлено в отриманні вказаних вище видів соціального забезпечення, у зв'язку з тим, що форма акту про нещасний випадок не відповідає формі, яка зазначена в Положенні про розслідування та облік нещасних випадків на виробництві, затверджене Постановою Президії Всесоюзного Центрального Союзу Професійних Спілок від 13.08.1982 року. Відповідно до п. 3.1. Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого Постановою ПРАВЛІННЯ ФОНДУ СОЦІАЛЬНОГО СТРАХУВАННЯ ВІД НЕЩАСНИХ ВИПАДКІВ НА ВИРОБНИЦТВІ ТА ПРОФЕСІЙНИХ ЗАХВОРЮВАНЬ УКРАЇНИ від 27.04.2007 N 24, для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати до робочого органу виконавчої дирекції Фонду подаються, серед іншого, акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1 та рішення суду про встановлення факту нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (якщо було засідання суду з цього питання). Також, судом встановлено, що згідно довідки до акта огляду медико-соціальних експертних комісій №010884 від 10.12.1991 року та довідки про розмір пенсії №1193 від 05.02.2013 року [PERSON] є інвалідом ІІ групи інвалідності, внаслідок трудового каліцтва, та це підтверджує акт про нещасний випадок, який стався на виробництві від 04.07.1986 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не допускаються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Враховуючи те, що ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 04.06.2013 р. по справі № 22-ц/785/4297/13 у задоволенні заяви [PERSON] за участю заінтересованої особи: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Малиновському районі м. Одеси про встановлення факту, що має юридичне значення (про визнання [PERSON] інвалідом II групи внаслідок нещасного випадку на виробництві) було відмовлено, то ці обставини не доказуються при розгляді даної цивільної справи. Що стосується позовної вимоги про визнання Акту про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 від 04.07.1986 року дійсним, слід зазначити наступне. У зв'язку з тим, що вказаний вище акт не відповідає встановленій формі, як зазначає представник відповідача, позивач позбавлений можливості реалізувати свої права щодо отримання відповідних страхових виплат у разі встановлення втрати професійної працездатності. На підставі ст. 22 Закону України «Про охорону праці», ст. 171 Кодексу законів про працю України, - роботодавець повинен організовувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнськими об'єднаннями профспілок. За підсумками розслідування нещасного випадку, професійного захворювання або аварії роботодавець складає акт за встановленою формою, один примірник якого він зобов'язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування. Відомостей, які б спростовували факт настання 03.07.1986 року з позивачем нещасного випадку на виробництві, законності проведення розслідування та складання акту, відповідачем не доведено, а судом не встановлено. Згідно п. 33 Порядку «Проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», затвердженого Постановою кабінету Міністрів України «Деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» від 30 листопада 2011 року № 1232, контроль за своєчасністю і об'єктивністю розслідування нещасних випадків, їх документальним оформленням та обліком, виконанням заходів щодо усунення причин нещасних випадків здійснюють органи державного управління, органи державного нагляду за охороною праці, виконавча дирекція Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та її робочі органи відповідно до компетенції. Зазначені в цьому пункті органи та особи мають право вимагати в межах своєї компетенції від роботодавця проведення повторного (додаткового) розслідування нещасного випадку, затвердження чи перегляду затвердженого акта за формою Н-5, акта за формою Н-1 (або за формою НПВ), визнання нещасного випадку, пов'язаним з виробництвом, і складення акта за формою Н-1, якщо ними виявлено порушення вимог цього Порядку чи інших нормативно-правових актів з охорони праці. З'ясування обставин і причин нещасного випадку, визначення, чи пов'язаний нещасний випадок з виробництвом чи ні, та складання відповідних актів є спеціальною компетенцією комісії з розслідування нещасного випадку, що встановлено законодавством, а ні як не суду. З огляду на це, суд не може втручатися у дискреційні повноваження відповідного уповноваженого державою органу та виконувати замість такого органу покладені на нього контрольні функції, оскільки це буде порушенням не лише норм матеріального права, але й норм процесуального права, а саме ст. 256 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, судом встановлено, що відповідач вважає, що дійсність акту визиває сумнів, але при цьому ніяких доказів неправомірності або неповноти проведення розслідування чи складання акту комісією, суду не надано. На думку суду, не додержання вимог правових норм які регулюють порядок прийняття (складання) акта, у тому числі стосовного його форми, тощо може бути підставою для визнання такого акту не дійсним лише в тому разі, коли відповідне порушення спричинило прийняття неправильного акта. Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його недійсним. Вказані обставини свідчать про те, що відповідач - Фонд безпідставно не визнає даний акт дійсним. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. На підставі ст. ст. 3-4, 8, 10-11, 15, 58-61, 109, 208-209, 212-215, 218, 256, 259, 294 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial