Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] за яким відкрито провадження у справі, та згодом до участі у справі було залучено третіх осіб приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] В уточненному позові від 05.05.2014 р. позивачка просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири № 18, в будинку, під № 11 по вулиці Ген. Ватутіна, в місті Одесі, який укладений 17 вересня 1999 року на [PERSON] Новій біржі під № 746/99, між [PERSON] і [PERSON], визнати за позивачкою права покупця по договору купівлі-продажу квартири № 18, в будинку, під № 11 по вулиці Ген.Ватутіна, в місті Одесі, який укладений 17 вересня 1999 року на [PERSON] Новій біржі під № 746/99, між [PERSON] і [PERSON], визнати недійсним договір дарування від 27лютого 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON]О, визнати за позивачкою право власності та постійного проживання в квартирі під № 18, в будинку, під № 11 по вулиці Ген.Ватутіна, в місті Одесі, зобовязати [PERSON] усунути перешкоди у володінні й користуванні, шляхом його виселення, разом з усіма особами, які мешкають разом із ним. - із квартири під № 18. в будинку, під № 11 по вулиці Генерала Ватутіна. в місті [PERSON]. Позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що згідно договору купівлі-продажу, що укладений 17 вересня 1999 року на [PERSON] Новій біржі під № 746/99 між [PERSON] та [PERSON], остання купила вище зазначену квартиру, вселила в неї позивачку, та письмово зобов'язалася переоформи на її ім'я право власності, оскільки отримала від позивачки гроші в сумі 10 000 грн на купівлю спірної квартири. Проте 18 листопада 2012 року [PERSON]І померла, не виконавши взятих па себе зобов'язань. Окрім того, позивачці стало відомо що [PERSON] за життя подарувала вище зазначену квартиру [PERSON] не маючи на це право. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала свої уточненні позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не зявились належним чином повідомлялись, у попередніх судових засіданнях представник відповідача не визнав позовні вимоги та вказані у позові обставини у повному обсязі та заперечували проти задоволення заявлених до позивача вимог, зазначав на сплив строку позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду поштою заяву про визнання позову. Третя особа [PERSON] та її представник заперечували проти задоволення позову, надавши до суду письмові заперечення, зазначали на сплив строку позовної давності. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Допитані у судовому засіданні свідоки [PERSON], [PERSON] повідомили суду, що вони проживають у [INFO], були сусідами [PERSON] та нині померлої [PERSON],які проживали разом у [INFO]., після смерті останьої [PERSON] її поховала, стосовно договору доручення укладеного між [PERSON] та [PERSON]І у 1999 році та коштів за які було придбано спірну квартиру свідкам нічого не відомо. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], повідомив суду, що у 1999 році позичів [PERSON] 10\~000 доларів США для придбання квартири у м.Одесі, за декілько років вона повернула борг, чи купила позивачка квартиру та стосовно договору укладеного між [PERSON] та [PERSON]І у 1999 році свідку нічого не відомо. Так, дослідивши доводи сторін, перевіривши їх долученими до матеріалів справи доказами, допитавши свідків суд встановив наступне. Як встановлено у судовому засіданні, 17 вересня 1999 року на [PERSON] Новій біржі було укладено договір купівлі-продажу під № 746/99, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру № 18, в будинку, під № 11 по вулиці Генерала Ватутіна, в місті Одесі, що зареєстрований в [PERSON] МБТІ та РОН від 23.09.1999 року, у книзі 170 пр,стор.121,за реєстровим № 1669. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу Українив редакції 2003р. до правовідносин, які виникли до 01.01.2004р. застосовуються норми ЦКУРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин. Купівля-продаж житла є договірним зобовязанням і регулюється правилами цивільногозаконодавства. Згідно ст.224 ЦК УРСР 1963 р., що підлягає застосуванню до спірних відносин з огляду на дату укладення договору, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з п.6 договору купівлі-продажу від 17 вересня 1999 року, покупець [PERSON] сплатила за квартиру певну грошову суму, а саме продаж квартири було вчинено за 7095 грн. Відповідно довідки про склад сімї та реєстрації № 1754 від 19.08.2013 року, в квартирі № 18, в будинку, під № 11 по вулиці Генерала Ватутіна, в місті Одесі, покупець [PERSON] прийняла майно та зареєструвала своє місця проживання 22.12.1999 року. Оцінюючи в сукупності усі дії сторін по договору купівлі продажу і надані письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що укладений 17.09.1999 року між [PERSON] і [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] є дійсним, оскільки усі істотні вимоги сторона по договору виконані, як наслідок спірна нерухомість перейшла у фактичне володіння, розпорядження та користування покупця [PERSON] Позивачка у судовому засіданні наполягала та посилалася, як на підстави своїх вимог на те що між нею та [PERSON] 17.09.1999 року був укладений договір доручення, відповідно до якого [PERSON] за грошові кошти [PERSON] у розмірі 10000 гривень, що еквівалентно 5000 доларів США на день укладення договору, зобовязується придбати і передати у власність [PERSON]О, квартиру що розташована за адресою м,[PERSON][ADDRESS], в будинк № 11.Проте, [PERSON] померла не виконавши свої зобовязання.У звязку з чим просила суд визнати за нею права покупця по договору купівлі-продажу квартири № 18, в будинку, під № 11 по вулиці Генерала Ватутіна, в місті Одесі, який укладений 17 вересня 1999 року на [PERSON] Новій біржі під № 746/99, між [PERSON] і [PERSON] Відповідно фотокопії договору доручення від 17.09.1999 року, між [PERSON] та [PERSON], укладено договір доручення відповідно до якого [PERSON] за грошові кошти [PERSON] у розмірі 10000 гривень, що еквівалентно 5000 доларів США на день укладення договору, зобовязується придбати і передати у власність [PERSON]О, квартиру що розташована за адресою м,[PERSON][ADDRESS], в будинк № 11. п.4.2. зазначеного договору, визначено строк виконання зобовязання по відповідному договору встановлено сторонами до 20.03.2009 року. Представник відповідача [PERSON], третя особа [PERSON] та її представник у судових засіданнях ставили підсумків достовірність договору та підпису [PERSON], посилаючись на відсутність у позивача оригіналу відповідного договору, окрім того, зазначали про обізнаність позивачки щодо наявності спірного договору купівлі продажу та спірного договору дарування, та відсутність з боку позивача будь яких претензій на протязі тривалого часу, а саме з 17.09.1999 р. по 19.09.2013 р., у звязку з чим зазначали на сплив позовної давності. Так,за час розгляду справи за клопотанням представника відповідача судом неодноразово призначалася судова почеркознавча експертиза, зокрема ухвалою від 23.12.2014р., ухвалою 21.04.2015 р., проте експертами відповідних установ зазначено про неможливість проведення відповідної експертизи за відсутності оригіналу відповідного договору доручення від 17.09.1999 р. У судовому засіданні позивачем зазначено про відсутність у неї оригіналу договору від 17.09.1999 р. Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу на квартиру № 18, в будинку, під № 11 по вулиці Генерала Ватутіна, в місті Одесі. що був укладено 17 вересня 1999 року на [PERSON] Новій біржі, саме між [PERSON]А та [PERSON], щодо будь яких доручень з боку третіх осіб , з приводу купівлі продажу вище зазначеної квартири, у договорі не зазначено. 18 листопада 2012 року [PERSON]І померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 321470, від 21.11.2012 року виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] міського управління юстиції, актовий запис 11077. Допитані у судовому засіданні свідки показали, про відсутність інформації щодо предмету спору, оскільки їм нічого не відомо про обставини укладання договору доручення від 17.09.1999р. та договору купівлі- продажу 17.09.1999 р. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що позивачкою не надано до суду належних та допустимих доказів наявності попередньої угоди між нею та [PERSON] щодо придбання останньою на її користь спірної квартири, суд не бере до уваги фотокопію договору доручення від 17.09.1999 р. оскільки він не може розцінюватися як належний та допустимий доказ у розумінні ст..58,59 ЦПК України, інших доказів на підтвердження своїх доводів позивачем суду не надано. З урахуванням вище викладеного, судом встановлено що позивачка не є стороною по договору договору купівлі-продажу від 17.09.1999 року, її права та інтереси не порушені діями чи без діяльністю сторін за договором, окрім того, суд зазначає на те що вимог щодо оскарження відповідного договору позивачкою не висувалося. За таких обставин позивачка не набуває права власності на майно за вище зазначеним договором як це перевчає ст. 328 ЦК України. Так, відповідно до положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. ч. 1, 2ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Підстави набуття права власності закріплені в ст. 328 ЦК України,а саме, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 1ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину. Так, як вбачається з письмових доказів залучених до матеріалів справи, та підтверджується сторонами у справі, 27.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON]В укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], за яким [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру № 18, в будинку, під № 11 по вулиці Генерала Ватутіна, в місті Одесі. Відповідно до ч.1ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За п. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.04.2010 року № 25825006, виданого КП «ОМБТІ та РОН», [PERSON]В на підставі договору дарування від 27.02.2010 року належить на праві власності квартира № 18, в будинку, під № 11 по вулиці Генерала Ватутіна, в місті Одесі. Як вбачається з вимог позивачки вона просить суд визнати вище зазначений договір дарування недійсним, однак не зазначає на будь-які передбачені законодавством підстави щодо визнання не дійсності правочину що передбачені ст..215 ЦК України, окрім того, позивачка не є стороною по зазначеному договору, тому суд приходить до висновку, що позивачам не надано право оспорювати оскаржений договір дарування. Окрім того, позивачка просить суд зобовязати [PERSON] усунути перешкоди у володінні й користуванні, шляхом його виселення, разом з усіма особами, які мешкають разом із ним. - із квартири під № 18. в будинку, під № 11 по вулиці Генерала Ватутіна. в місті [PERSON]. Проте, як вже встановлено у судовому засіданні [PERSON] є власником квартири № 18, в будинку, під № 11 по вулиці Генерала Ватутіна, в місті Одесі, який володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п., п. 33, 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.» В свою чергу позивачка не є належним користувачем спірної квартири, її місця проживання зареєстровано за адресою:[INFO]. Доказів на підтвердження своїх доводів, щодо її права користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, позивачем суду не надано. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Доказування у цивільному судочинстві ґрунтується на засадах змагальності та диспозитивності. . Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 57 ЦПК України «Докази» доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень статті 58 ЦПК України «Належність доказів» належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не надано жодних доказів які б підтверджували обставини якими вона обґрунтовує позовні вимоги та підстав які б вказували на визнання за позивачкою прав покупця за договором купівлі-продажу від 17.09.1999 р., визнання права власності на квартиру, визнання договору дарування від 27.02.2010 р. недійсним, усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою . Окрім того, з пояснень позивача вбачається що вона знала про наявність договору купівля продажу, однак не предявляла на адресу [PERSON] будь яких претензій, оскільки вжала що проживала з останньою однією сімю, та була необізнана у чинному законодавстві. Відповідно ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки. Таким чином, на протязі саме цього строку особа, чиї права порушені, має право звернутись з позовом до суду. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання прав покупця за договором купівлі-продажу укладеного 17 вересня 1999 року,лише 19.09.2013 року, тобто після спливу строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України, про застосування якого заявлено стороною у спорі, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed