Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

До суду 11.08.2020 року надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС», в якій представник позивача Волчек Н.М. просить стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» 45995,89 грн. шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та судовий збір в сумі 2102,00 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що між ПрАТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії №2100-1-00600066-2-9-14405 від 03.03.2014 року, за яким страховик застрахував майнові інтереси, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля Peugeot, д.н.з. [NUMBER] . Зазначив, що 14.10.2016 року в м. Маріуполь сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП), за участю застрахованого у ПрАТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» автомобіля Peugeot, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля Honda, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . В результаті ДТП було пошкоджено застрахований автомобіль Peugeot, д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Маріуполь від 16.11.2016 [PERSON] визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту № АХА2179168 від 29.11.2016 року та умов Договору страхування № 2100-1-00600066-2-9-14405 від 03.03.2014, розмір страхового відшкодування склав 145995,89 грн., яке АТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» було сплачено на СТО згідно платіжного доручення № 286862 від 30.11.2016. На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП [PERSON] за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу Honda, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО» згідно полісу № АК/1299465, яким встановлений ліміт відповідальності ПрАТ «СК «ВУСО» в розмірі 100 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн. 30.05.2017 р. позивач звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із Заявою про виплату страхового відшкодування. 08.09.2017 ПрАТ «СК «ВУСО» було сплачено на користь позивача 71010,30 грн. Рішенням Господарського суду м. Києва від 10.04.2019 було стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь позивача 28989,70 грн. Таким чином, сума збитків, які не відшкодовані на дату подання позову становить 45995,89 грн. 02.07.2018 року відповідачу було направлено претензію про відшкодування майнової шкоди, однак вона залишилась без уваги відповідача. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2020 справу передано для розгляду судді Садовському К.С. Заочним рішенням Київського районного суду м.Харкова від 11.02.2021 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» задоволено, стягнуто у порядку регресу з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» суму страхового відшкодування у розмірі 45995 гривень 89 копійок та сплачений судовий збір в сумі 2102 грн. 25.03.2021 представник відповідача [PERSON] - адвокат Рябко Р.О. подав до суду заяву про перегляд вищезазначеного заочного рішення. Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.03.2021 заяву передано для розгляду судді Садовському К.С. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 26.05.2021 задоволено заяву представника відповідача адвоката Рябко Р.О. про перегляд заочного рішення. Скасовано заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 11.02.2021 по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Справу постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 26.05.2021 справу передано для розгляду судді Садовському К.С. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. При скасуванні заочного рішення та призначення справи до розгляду судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 08.06.2021 засобами поштового зв`язку до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача - адвоката Колісниченко А.С., відповідно до якого представник просить застосувати строки позовної давності до вимог АТ «СК «АРКС» до [PERSON] про відшкодування 45995,89 гри. шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у задоволенні позову АТ «СК «АРКС» до [PERSON] про відшкодування 45995,89 гри. шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити повністю. Крім того, представник просить вирішити питання про розподіл судових витрат, докази понесення яких будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення по справі. При цьому посилається на те, що відповідач з позовними вимогами не погоджується у повному обсязі з огляду на їх незаконність та необґрунтованість, що випливає з наступного. Відповідач перебував у трудових відносинах з ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ» під час вчинення ДТП і шкоду було завдано саме під час виконання відповідачем своїх трудових обов`язків. З посиланням на положення ст..1166, 1187, 1172 ЦК України вказує на те, що шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем того джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Крім того, представник просить застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову, оскільки АТ «СК «АРКС» звернулось до суду із пропуском строків позовної давності. Крім того, 08.06.2021 засобами поштового зв`язку до суду надійшло клопотання представника відповідача - адвоката Колісніченко А.С. про залучення ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ» в якості третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Правом на подачу відповіді на відзив представник АТ «СК «АРКС» не скористався. 30.06.2021 засобами поштового зв`язку до канцелярії суду надійшли заперечення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу за підписом представника АТ «СК «АРКС» Волчек Н.М., де зазначено про те, що сторона позивача заперечує проти стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн., оскільки вони є завищеними та необґрунтованими, відповідачем не надано до суду документів для підтвердження таких витрат. Ухвалою суду від 22.07.2021 залучено до участі по цивільній справі № 953/12848/20 в якості третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ». 21.09.2021 до канцелярії суду засобами поштового зв`язку надійшли пояснення третьої особи щодо позову та щодо відзиву. Так, директор ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ» Германчук О.В. вказує, що відповідач перебував у трудових відносинах з товариством під час вчинення ДТП і шкоду було завдано саме під час виконання відповідачем своїх трудових обов`язків. 16.01.2017 відповідача було звільнено з ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ» на підставі відповідного наказу. Вважає, що доводи відповідача викладені у його відзиві на позовну заяву є обґрунтованими, а позовні вимоги напроти необґрунтованими, оскільки на час розгляду справи сплив строк позовної давності, який правомірно просив застосувати відповідач, з огляду на що, третя особа просить відмовити у задоволенні позову. У судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи містяться заяви представника АТ «СК «АРКС» про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, 22.09.2021 представником відповідача подано до канцелярії суду заяву про проведення судового засідання за його відсутності та прийняття рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений в установленому законом порядку. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Як визначено у ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вимогами статі 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Судом встановлені наступні фактичні обставини. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (чи бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно постанови Жовтневого районного суду м. Маріуполь від 16.11.2016 у справі №263/13286/16-п, [PERSON] , 14.10.2016 року о 10.10 год., керуючи автомобілем Honda Accord, д.н.з. [NUMBER] , рухаючись в м. Маріуполь по вул. Купріна при виїзді з двору будинку № 33 не дав перевагу в русі автомобілю Peugeot Boxer, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався по вул. Купріна, внаслідок чого скоїв зіткнення з останнім, тим самим порушив п. 10.2 ПДР України. Автомобілі отримали механічні пошкодження, завдана матеріальна шкода. Вказаною постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполь від 16.11.2016 року [PERSON] , визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення за це адміністративні правопорушення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. 00 коп. на користь держави, а також стягнуто з [PERSON] судовий збір у розмірі 275,60 грн. на користь держави. Постанова набрала законної сили. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95171;Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Суд вважає, доведеним той факт, що відповідачем порушено вимоги Правил дорожнього руху України. Також судом встановлено, в результаті ДТП було пошкоджено транспортний засіб Peugeot Boxer, д.н.з. [NUMBER] , який на момент ДТП був застрахований у ПрАТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» відповідно до договору добровільного страхування №2100-1-00600066-2-9-14405 від 03.03.2014. 20.06.2019 р. ПрАТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» було здійснено державну реєстрацію зміни свого найменування на ПрАТ «СК «АРКС». Потерпілий [PERSON] звернувся до ПрАТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» з заявою про настання страхового випадку. Відповідно дост.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта. Приватне акціонерне товариство «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту № АХА2179168 від 29.11.2016 року та умов Договору страхування № 2100-1-00600066-2-9-14405 від 03.03.2014, сплатило розмір страхового відшкодування, який склав 145995,89 грн., на СТО згідно платіжного доручення № 286862 від 30.11.2016. На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП [PERSON] за шкоду, заподіяну життя, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу Honda, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО» згідно полісу № АК/1299465, яким встановлений ліміт відповідальності ПрАТ «СК «ВУСО» в розмірі 100 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн. Згідно зі ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Вказана норма закону кореспондується із положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяння шкоди. Таким чином, відповідно до вказаних норм закону від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-112 цс13. Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] як водія транспортного засобу на момент ДТП була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «СК «ВУСО» за договором обов`язкового страхування цивільно -правової відповідальності наземних транспортних засобів №АК/1299465. 30.05.2017 позивач звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування. 08.09.2017 ПрАТ «СК «ВУСО» було сплачено на користь позивача 71010,30 грн. Рішенням Господарського суду м. Києва від 10.04.2019 було стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь позивача 28989,70 грн. Таким чином, сума збитків, які не відшкодовані на дату подання позову становить 45995,89 грн. Також судом встановлено, що відповідача [PERSON] на підставі наказу (розпорядження) №2 від 01.05.2015 був прийнятий на роботу у ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ» на посаду менеджера з продажів. Посадова інструкція менеджера з продаж ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ» передбачає користування працівником транспортним засобом підприємства. З довідки форми ОК-7 Пенсійного фонду України також вбачається, що ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ» у період 2016 року та на момент ДТП, що сталася 14.10.2016, сплачував ЄСВ за [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , транспортний засіб марки HONDA модель ACCORD тип легковий сєдан номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] 2007 року випуску, належить ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ» (ЄДРПОУ 24065464.) 20.10.2016 ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ» видано довідку за №20-10/2016 про те, що [PERSON] працює на посаді менеджера з продаж ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ» з 01.05.2015. Під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 14.10.2016 близько 10 гоини у м.Маріуполь за участі автомобіля Honda Accord, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля Peugeot Boxer, д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] діяв під час виконання своїх трудових обов`язків менеджера з продаж ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ». 17.01.2017 [PERSON] звільнений із займаної посади у ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ» на підставі наказу №1 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту). Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. На час ДТП (14.10.2016) законним володільцем автомобіля Honda Accord, д.н.з. [NUMBER] , був саме[PERSON] . Згідно з підпунктами «г» і «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо ДТП визначено в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам ПДР; а також якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Таким чином, норми спеціального Закону № 1961-IV надають страховику, який виплатив страхове відшкодування, альтернативне право на звернення з позовом у порядку регресу до водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, у визначених Законом випадках. Однак, згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа № 6-108цс13). Таким чином, альтернатива, визначена підпунктом 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV, до спірних правовідносин не застосовується. Виняток із загального правила, визначеного частиною другою статті 1187 ЦК України, викладено у частинах третій та четвертій цієї статті, відповідно до яких особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах; якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Зі свого боку, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України). Аналогічний правовий висновок викладено у Постанові Велика Палата Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі № 426/16825/16-ц, провадження № 14-497цс18. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про деякі питання застосування судами норм законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4 не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. З урахуванням викладеного [PERSON] не є належним відповідачем у справі, він керував транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків, а саме ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ» як власник транспортного засобу має нести обов`язок з відшкодування шкоди, завданої її працівником. Отже, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача щодо [PERSON] в рамках даного провадження, оскільки аналогічні вимоги може пред`являти роботодавець (ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ») до особи, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових чи службових обов`язків ( [PERSON] ). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст..48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» звернулось до суду із позовною заявою саме до відповідача [PERSON] , а суд не наділений правом самостійно залучити до участі у справі в якості належного відповідача. фізичних чи юридичних осіб. В ході судового розгляду відповідачем було повідомлено про те, що на момент вчинення ДТП він перебував у трудових відносинах із ТОВ «АЗОВКОНТРАКТ» та ДТП сталася під час виконання [PERSON] своїх трудових обов`язків. Відзив на позовну заяву відповідачем було направлено 04.06.2021 на адресу позивача, 04070, м.Київ, вул..Іллінська, 8, та отримано уповноваженим представником АТ «СК «АРКС» 08.06.2021, про що свідчить інформація про вручення поштового відправлення за №6102409275078, що міститься у вільному доступі у мережі Інтернет за посиланням: https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html. Будучи обізнаним про вказані обставини, позивач не скористався наданим йому ЦПК України правом на подачу відповідного клопотання в порядку ст..51 ЦПК України про заміну відповідача у справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд поставновляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС». Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 2102 грн. У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed