Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

До суду 08.07.2015 року із позовом до [PERSON], [PERSON], про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на ? частину квартири та вселення звернувся [PERSON] Посилається на таке. З відповідачкою [PERSON] вони проживали однією сімєю з 2005 року по 2011 рік. 21.04.2010 року вони купили квартиру 27 в б. 35 по вул. Тополіна в м. Запоріжжя за кошти отримані ним від продажу його квартири №5 в б. 26 по вул.. Волгоградській в м. Запоріжжя та позичені в його матері, але покупцем було зазначено лише його цивільну дружину [PERSON] 18.05.2011 р. [PERSON] подарувала 1/3 частину їхньої квартири №27 в б. 35 по вул.. Тополіна в м. Запоріжжя Мороз [PERSON]. На теперішній час відповідачка [PERSON] позбавила його права користуватися оспорюванню квартирою, тому він просить встановити факт спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 2005 року по 2011 рік, визнати квартиру 27 б. 35 по вул.. Тополіна в м. Запоріжжя спільною сумісною власністю його та [PERSON], визнати договір дарування частини квартири від 18.05.2011 р. за яким [PERSON] подарувала [PERSON] 1/3 частину кв. 27 в б. 35 по вул.. Тополіна в м. Запоріжжя недійсним та визнати за [PERSON] право власності на ? частину кв. 27 в б. 35 по вул.. Тополіна в м. Запоріжжя та вселити в зазначену квартиру. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] позов підтримали. Позивач [PERSON] додатково пояснив, що між ним та відповідачкою [PERSON] була досягнута домовленість про те, що [PERSON] переоформить на нього ? частину квартири, але в червні 2011 року він зрозумів, що вона не буде оформляти на нього право власності, тому звертався до правоохоронних органів з приводу шахрайського заволодіння оспорюваною квартирою [PERSON] [PERSON] цей час до 2015 року він проживав в цій квартирі, в нього була окрема кімната, але влітку 2015 року у звязку з конфліктною ситуацією з відповідачкою [PERSON], спільне проживання стало неможливим та він виїхав з квартири. На теперішній час доступу до неї в нього не має. Про те, що [PERSON] подарувала частину квартири своїй дочці він дізнався в 2014 році під час судового засідання. Відповідачки [PERSON], [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позов не визнали. Відповідачі надали письмову заяву в якій просили застосувати строк позовної давності, оскільки позивачем він пропущений. Відповідачка [PERSON] додатково зазначила, що вони дійсно з позивачем проживали однією родиною без реєстрації шлюбу з 03.10.2005 року по квітень 2011 р. Оспорювана квартира покупалася лише за її кошти, які вона заробила самостійно, зайняла у знайомих, вибором та придбанням квартири вона займалась самостійно, позивач до цього відношення не мав, тому квартира і була оформлена на її імя. Свідок [PERSON] в суді повідомила, що з [PERSON] знайома багато років, з 1994 по 2000 роки [PERSON] знаходилась на заробітках в м. Москва, приїхавши повідомила, що зібрала певні кошти на придбання житла. Свідок [PERSON] суду повідомив, що він в 2010 році позичив [PERSON] 5000 доларів США, які та віддавала частинами, останню частину віддала в 2013 році. Свідок [PERSON] в суді повідомила, що [PERSON] навесні 2010 року в неї позичила 7000 доларів США, які віддала восени 2010 року. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини. [PERSON] та [PERSON] в період з 03.10.2005 року по 01.04.2011 рік спільно проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вказані обставини визнаються та не заперечуються сторонами. Оскільки згідно ст. 20 СК України позовна давність до вимог, що випливають із сімейних відносин не застосовується, крім певних випадків, є підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 03.10.2005 року по 01.04.2011 рік. 21.04.2010 року був укладений договір купівлі-продажу квартири №27 в б. 35 по вул. Тополіна в м. Запоріжжя, за яким [PERSON] купила вказану квартиру (а.с.8-9). Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто ті самі правила, що й для подружжя. Сторони в судовому засіданні намагалися довести, що на придбання оспорюваної квартири кожний з них витратив власні кошти: зароблені, позичені чи отримані від продажу свого власного майна. Але суд не приймає ці доводи, оскільки відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 69 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Дійсно, в судовому засіданні встановлено, що в той же день, коли укладався договір купівлі-продажу оспорюваної квартири, тобто 21.04.2010 р., позивач [PERSON] продав належну йому квартиру 5 в б. 26 по вул.. Волгоградській в м. Запоріжжя. Обидва договори укладені в один день, у одного нотаріуса [PERSON], судячи по реєстровому номеру, договір купівлі-продажу належної [PERSON] квартири передував укладанню договору купівлі-продажу оспорюваної квартири. Але, як вбачається з договорів, грошей отриманих від продажу квартири [PERSON] було недостатньо для придбання оспорюваної квартири (а.с.8,11). Крім того, суду не надано доказів того, що саме ці гроші були передані в якості оплати за оспорювану квартиру. Оспорювана квартира не є річчю індивідуального користування. Суд прийшов до висновку, що квартира №27 в б. 35 по вул. Тополіна в м. Запоріжжя, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], оскільки придбана ними за час спільного проживання. Таким чином, враховуючи ст. 70 СК України, частки [PERSON] та [PERSON] в спільній сумісній власності на квартиру 27 б. 35 по вул.. Тополіна в м. Запоріжжя є рівними, тобто по ? частині. [PERSON] як співвласниця мала право розпорядитися належною їй часткою та подарувати [PERSON] 1/3 частку квартири, ця частка не перевищує розміру належної їй частки та не порушує права та інтереси [PERSON] Отже, підстав для визнання договору дарування частини квартири від 18.05.2011 р. недійсним не має. Ч.2 ст. 72 СК України передбачено, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] припинили проживати однією сім'єю після 01.04.2011 року. Про порушення свого права власності на опорювану квартиру [PERSON] дізнався в червні 2011 року. Суд прийшов до такого висновку виходячи із пояснень самого позивача, який в суді повідомив, що в червні 2011 року він зрозумів, що [PERSON] не буде оформляти на нього право власності на ? частину квартири, тому звертався до правоохоронних органів з приводу шахрайського заволодіння оспорюванню квартирою [PERSON] Отже, з червня 2011 року по день звернення до суду із справжнім позовом 08.07.2015 року минуло більше чотирьох років, тобто, встановлений ч.2 ст. 72 СК України строк позовної давності минув. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючі той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] в своїй заяві від 03.09.2015 р. просили застосувати строк позовної давності, суд вважає, що позивач не надав доказів про поважність пропуску строку позовної давності для звернення в суд з вказаним позовом, тому застосувавши до позову загальний строк позовної давності, суд вважає за необхідне в задоволенні позову про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на ? частину квартири - відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог. Позивач, звертаючись до суду із позовними вимогами про вселення, не обґрунтував їх, не зазначив підстав для вселення. Оскільки, у визнанні права власності на частину квартири позивачу відмовлено, у суду не має підстав для вселення позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial