Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] до [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу та поділ спільно сумісного майна подружжя, в якому просила розірвати шлюбу між нею та відповідачем, а також визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири за [ADDRESS] , загальною площею 41,1 кв.м. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 15.06.2013 року між сторонами укладено шлюб. В період шлюбу, на підставі договору купівлі - продажу від 08.11.2017 року, була придбана спірна квартира, право власності на яку зареєстровано на відповідача. Через те, що сімейні стосунки наразі припинені позивач наполягає на розірванні шлюбу та поділу спірного майна подружжя, шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частину спірної квартири. Позивач та її представник приймали участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник також приймали участь у судовому засіданні, позовні вимоги визнали частково. Так, відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу, однак заперечував проти поділу квартири за [ADDRESS] , мотивуючи це тим, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідач вказує, що грошові кошти у розмірі 540 000 гривень на придбання квартири були надані батьком відповідача, а сторони за період шлюбу не мали доходів, достатніх для придбання вказаної квартири. З цих підстав просив відмовити позивачу у задоволені позову в цій частині. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 15 червня 2013 року між сторонами укладено шлюб, про що Відділом державної РАЦС реєстраційної служби Ширяївського районного управління юстиції в Одеській області зроблено актовий запис №35 (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] ). В період шлюбу у сторін народились діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сторони припинили шлюбні стосунки, спільне господарство між ними не ведеться. Основною причиною припинення сімейних відносин є те, що сторони втратили почуття любові і поваги один до одного, у сторін різні погляди на подружнє життя та сім`ю. Відповідно до ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб може бути розірваний за заявою одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Сторони вирішили прізвища після розірвання шлюбу залишити без змін. Враховуючи те, що сторони наполягали на розірванні шлюбу, суд задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України) та не може будуватись на примушуванні сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі, а тим більш в подружніх відносинах. Витрати по оплаті держмита при оформленні реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС у розмірі 17 (сімнадцять) гривень суд вважає за необхідне покласти на відповідача. Що стосується вимог позивача про поділ спільно сумісного майна подружжя у вигляді квартири за [ADDRESS] , суд задовольняє їх, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в період шлюбу сторонами була придбана квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу №5-1635 від 08.11.2017 року. Право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] За загальним правилом статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368, 372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п.п. 22, 23, 25, 30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Посилання відповідача, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки придбана за особисті кошти, не знайшли свого підтвердження під - час розгляду справи та не доведено жодними належними та допустимими доказами. Заперечуючи проти задоволення позову про поділ майна подружжя, відповідачем було подано копію договору позики від 22.11.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на суму 540 000 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США та копію розписки від 17.09.2017 року, укладеної між [PERSON] та [PERSON] на суму 540 000 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США. Так, [PERSON] та [PERSON] були допитані у судовому засіданні у якості свідків та підтвердили факт передачі грошових коштів один одному, внаслідок чого були укладені вказані розписка та договір позики. Відповідач вказує, що вказані кошти в подальшому були передані йому для придбання спірної квартири, однак жодного доказу на підтвердження цього надано не було. А в даному випадку, суду були надані розписка та договір про те, що [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму 540 000 грн., при цьому немає жодного посилання, що позика була отримана для передачі в подальший борг відповідачу. Отже, надані документи свідчать про укладення договорів між особами, які не мають відношення до справи, а відповідач не є стороною в даних договорах. Згідно вказаного договору позики від 22.11.2017 року, у випадку несвоєчасного, або неповного повернення позичальником зазначених у договорі коштів, право власності на спірну квартиру переходить до позичальника - [PERSON] Так, зміст договору позики свідчить, що сторони домовилися, що у випадку неповернення боргу, позичальник отримує у власність спірну квартиру, тобто, договір позики забезпечений заставою на користь позичальника, а не позикодавця, що вказує на безгрошовість розписки та договору. Слід зазначити, що за своєю правовою природою цей договір позики відноситься до договорів, забезпечених заставою і містить в собі два договори: позики та іпотеки. Договір іпотеки підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню і обов`язковій державній реєстрації, відповідно до вимог ст. 577 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним та, відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Також, ч. 1 ст. 65 СК України встановлено, що чоловік та дружина розпоряджається майном, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Враховуючи, що договір іпотеки підлягає нотаріальному посвідченню, а іпотека як обтяження нерухомого майна - державній реєстрації, згода другого з подружжя, згідно п. 2 ч. 3 ст. 65 СК України, повинна бути нотаріально засвідчена. Однак, суду не було надано відповідної згоди позивача. Крім цього, необхідно зазначити, що відповідно до п. 2 договору купівлі - продажу спірної квартири від 08.11.2017 року, який був досліджений під - час розгляду справи, продаж квартири, за домовленістю сторін, вчиняється за ціною 149 634 грн. 15 коп., що на час покупки було еквівалентно 5 593 доларів США 80 центів. Посилання відповідача, що квартира була придбана ним за 20 000 доларів США не знайшли свого підтвердження та ним не було надано належних доказів на підтвердження цього. Згідно правової позиції, визначеної у Постанові Верховного суду від 18 квітня 2018 року по справі № 619/5624/14-ц - «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Отже, як роз`яснив Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 77, 78) в порядку, передбаченому статтями 235, 237, 239 ЦПК України в новій редакції. Так, в порушення вищенаведених приписів, належних доказів того, що квартира була придбана відповідачем за його власні кошти суду не надано. Крім того, при задоволені позовних вимог, суд керується не лише нормами закону, а й моралі, оскільки на утримані позивача знаходяться двоє малолітніх дітей, які мешкають разом з нею, та у разі відмови у задоволені позову, це фактично позбавить права дітей мешкати в спірній квартирі. Таку позицію висловив Верховний Суд, виходячи з того, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. (Постанова Верховного суду від 15 квітня 2019 року, справа № 317/3480/14-ц, провадження № 61-34025св18). Таким чином, враховуючи наведені норми, судом встановлено, що спірна квартира є спільно сумісною власністю подружжя, в розумінні Сімейного Кодексу України, оскільки була придбана в період шлюбу, а тому сторони мають рівні права при поділі вказаної квартири. Відповідно до ч. 2 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Таким чином, аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, а тому наявні всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. Також, позивач просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати пов`язані з розглядом справи у вигляді судового збору розміром 1 452 грн. 97 коп. та витрати на професійну правочину допомогу у розмірі 3 000 грн. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, у зв`язку з задоволенням позовних вимог у повному обсязі, суд вважає покласти витрати понесені позивачем у вигляді судового збору на відповідача. Що стосується стягнення з відповідача судових витрат на правочину допомогу, суд вважає за необхідне відмовити. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, всупереч наведеній нормі, позивачем не подано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а надано лише договір про надання правової допомоги по цивільній справі. У зв`язку з чим, суд не може задовольнити вказані вимоги позивача, однак, це не перешкоджає йому звернутися до суду після усунення наведених недоліків та надання всієї необхідної інформації.

Outcome: approved