Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона просила установити факт її проживання однією сім`єю із [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , з 2010 року по [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; визнати її спадкоємцем четвертої черги, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . На обґрунтування вимог посилається на те, що вона з 2010 року по [INFO] проживала разом з [PERSON] однією сім`єю у квартирі [ADDRESS] . Вони мали близькі стосунки, завжди тісно спілкувались та допомагали одна одній. У 2010 році [PERSON] запропонувала їй переїхати до неї з метою постійного проживання та ведення спільного господарства, після чого вони почали проживати разом, мали взаємні права та обов`язки, піклувались одне про одного. [PERSON] ставилась до [PERSON] як до матері, слідкувала за її здоров`ям, готувала їжу, прибиралась у квартирі, оплачувала комунальні послуги, придбавала продукти харчування, а остання в свою чергу називала її дочкою. Зазначені обставини підтверджуються актом ОСББ «Металургів 123» від 23 січня 2020 року, за підписом п`ятьох сусідів, а саме: [PERSON] з квартири [ADDRESS] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] , відповідно до якого з 2010 року по теперішній час [PERSON] постійно проживає у квартирі [ADDRESS] . У квартирі проживала однією сім`єю разом з [PERSON] до дня її смерті, вели спільне господарство, [PERSON] піклувалась за [PERSON] , допомагала останній матеріально та фізично. Протягом сумісного проживання [PERSON] придбала техніку для покращення їх спільного побуту, а саме: газову плиту, пральну машину, допомагала в оплаті комунальних послуг, що підтверджується відповідними квитанціями. Також зазначені обставини підтверджуються показами свідків. [INFO] [PERSON] померла. Усі витрати по похованню [PERSON] понесла [PERSON] , що підтверджується договором-замовленням № 2137 на організацію та проведення поховання від 14 липня 2019 року, накладною, а також чеками від 14 липня 2019 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належить останній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 квітня 1995 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2003 року. Оскільки у [PERSON] будь-яких родичів не було та найближчою людиною у її житті була саме [PERSON] , остання у встановлений законодавством строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , однак постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області від 23 січня 2020 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки не подано документів, що підтверджують їх родинний зв`язок або факт спільного проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Рекомендовано звернутись до суду. У зв`язку з чим, [PERSON] вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та визначення спадкоємцем четвертої черги, що необхідно для прийняття спадщини після смерті [PERSON] Маріупольська міська рада своїм правом не скористалася та відзив на позов не подала. Позивачка у судовому засідання позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Представник позивача - адвокат Царьова О.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, у подальшому надала заяву з проханням справу розглянути у письмовому провадженні, судовий збір при ухваленні рішення не стягувати із відповідача. Представник Маріупольської міської ради - Карацюба В.Л. у судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити, у подальшому надав заяву з проханням розглянути справу у письмовому провадженні. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 січня 2020 року відкрито провадження в указаній справі, розгляд її вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання, роз`яснено учасниками справи їх право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та письмових заперечень, а також порядок подачі доказів. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 лютого 2020 року клопотання адвоката Царьової О.С. про допит свідків задоволено, закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу здійснювалося під час розгляду за участю учасників справи у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, а також матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] , витребувані судом з метою встановлення кола спадкоємців та відповідно можливих відповідачів у справі, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про смерть від 15 липня 2019 року серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , про що вчинений актовий запис № 1582. Актом про фактичне місце проживання від 23 січня 2020 року, складеним ОСББ «Металургів 123», засвідченим сусідами: [PERSON] з квартири [ADDRESS] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації з 2010 року до дня смерті спільно з [PERSON] , яка померла [INFO] , однією сім`ю. Квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 13 квітня 1995 року, виданого на підставі наказу № 35674 від 13 квітня 1995 року, записаного у реєстраційну книгу за № 35674. 28 жовтня 2003 року державним нотаріусом першої маріупольської державної нотаріальної контори Фоміною А.В. видано додаткове свідоцтво про право спадщину за законом (додаткове) [PERSON] на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , зареєстроване у реєстрі за № 1-2759. Відповідно до Витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 1918275 від 06 листопада 2003 року, [PERSON] набула право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 01 жовтня 2019 року № 57746199, спадкова справа після смерті [PERSON] заведена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. 01 жовтня 2019 року. Згідно з інформацією Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 18 вересня 2019 року, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 15 березня 1979 року по 06 серпня 2019 року, та знята з реєстрації у зв`язку із смертю. Постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. від 23 січня 2020 року № 27/02-31 відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої [INFO] [PERSON] . Правовою підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом зазначено відсутність документів, які б підтверджували факт постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`ю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. У судовому засіданні допитана свідок [PERSON] , яка вказала, що з 2002 року вона проживає за адресою: [ADDRESS] , знайома з [PERSON] , спостерігала, що остання постійно ходить з жінкою, з`ясувалось, що з 2010 року [PERSON] проживала із [PERSON] , як донька з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] про неї піклувалася, готувала їжу, всюди її супроводжувала, прибирала у квартирі до липня 2019 року, тобто до дня смерті [PERSON] , повністю несла витрати на її поховання. У [PERSON] родичів не було. Померла добре відносилась до [PERSON] . Позивачка проживає у квартирі [ADDRESS] з 2010 року по теперішній час. Раніше [PERSON] проживала разом із чоловіком, який її постійно ображав, вона пішла від нього до [PERSON] , перевезла свої речі. Зазначила, що вона особисто була присутня на похоронах, особисто їй [PERSON] передавала грошові кошти для сплати квитанцій за послуги поховання на цвинтарі, однак у квитанціях зазначене прізвище [PERSON] , яка теж допомагала у організації поховання. Накладна на суму 4970 грн., яка оплачена з тих грошей, які надала [PERSON] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає за адресою: [ADDRESS] , добре знає [PERSON] та [PERSON] , вони проживали разом з 2010 року. [PERSON] про неї піклувалася, готувала їжу, всюди її супроводжувала, прибирала у квартирі, купувала меблі, сплачувала комунальні послуги, сплатила за ремонт балкону та вікна. [PERSON] вважала донькою [PERSON] сама пропонувала [PERSON] у присутності свідка переоформити квартиру. Вона була присутня на похованні [PERSON] , яка померла рік тому. Організацією та оплатою похорон займалась [PERSON] . Вона особисто бачила, як [PERSON] розраховувалася на поминки та погребіння. Поминальний обід відбувався у квартирі [ADDRESS] . [PERSON] була одинокою, родичі усі померли. [PERSON] із чоловіком давно не проживає. З 2010 року вона безперервно проживала разом із [PERSON] , як донька та матір. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома із [PERSON] з 1979 року, останні 10 років жила із нею у під`їзді. Знала її родину, що вона друже із [PERSON] , ходили до неї у гості. З 2010 року [PERSON] проживала із [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Вони разом купували холодильник, ремонтували лоджію. У неї [PERSON] позичала 2000 грн. на ремонт лоджії. [PERSON] називала [PERSON] донькою. [PERSON] купувала продукти, сплачувала комунальні послуги. Організацією та оплатою похорон займалась [PERSON] З 2010 року вона приходила до [PERSON] у квартиру [ADDRESS] , їх матері дружили, ходили один до одного у гості. У квартирі були речі [PERSON] . До цього вона чула, що [PERSON] проживала разом із чоловіком, між ними часто виникали сварки. [PERSON] померла [INFO] , у віці 86 років. Сама [PERSON] казала їй та її матері, що бажає переоформити квартиру на [PERSON] , однак остання відмовилася. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживає за адресою: [ADDRESS] , знайомий з [PERSON] з 1979 року, проживає по сусідству. Вважав, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [PERSON] називала її донькою. [PERSON] позичала у його родини грошові кошти, щоб відремонтувати балкон. Померла [PERSON] улітку 2019 року, [PERSON] звернулась до нього у засмученому стані, вони разом пішли до нотаріуса, тоді він дізнавсь, що [PERSON] не її донькою. Вони разом проживала більш 10 років у квартирі [ADDRESS] , вели сумісний побут, він часто приходив до них, ремонтував пральну машинку, багету. Вони були постійно разом. Він був присутнім на похованні [PERSON] . Організацією та оплатою похорон займалась [PERSON] Поминання відбувалося у квартирі [ADDRESS] . Він не знав, що у [PERSON] було інше місце проживання, а також, що вона заміжня. Його бабуся перебувала у дружніх відносинах із [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до замовлення на похованням, договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 14 липня 2019 року № 2137, організацією та проведенням поховання [PERSON] , а грошові кошти за ці послуги надані [PERSON] , а сплачені [PERSON] , що підтвердили у судовому засіданні свідки та сама позивачка. З наданих суду пояснень [PERSON] , який є чоловіком позивачки, вбачається, що з 2009 року вони припинили подружні стосунки, перестали вести спільне господарство, проживали окремо, відносини не підтримували, необхідності в оформленні розлучення у нього не було. Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотив, які є підставою для відхилення цих доказів. Враховуючи наведене, досліджуючи представлені суду докази, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог, а саме, що позивачка проживав однією сім`єю із спадкодавцем [PERSON] і на час відкриття спадщини сплинуло більше п`яти років, протягом яких [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю. Мотиви суду. Спір між сторонами стосується факту проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] однією сім`ю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, наслідком чого є виникнення цивільного права на спадкування за законом за відповідною черговістю. Щодо правових підстав для вирішення заявленого спору у позовному провадженні. Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК України). Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Крім того, у статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя. Доступом до правосуддя за стандартами ЄСПЛ є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Заявлення вимоги позовного характеру поряд з вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення, зумовлює до висновку, що розгляд такої справи віднесено до компетенції суду для розгляду у загальному порядку, не порушує право заявника на доступ до суду та заявлення означених вимог у позовному порядку. В іншому випадку, у разі відмови у доступі до правосуддя у порядку позовного провадження, таке є наслідком порушення ст. 6 Конвенції. Так, Європейський суд з прав людини у справі «Бурдов проти Росії (рішення від 07 травня 2002 року) зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одних із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. У той же час, дискреційні повноваження суду визнаються Європейським судом з прав людини, який у п. 77 рішення в справі «Довженко проти України» від 12 квітня 2012 року зазначив про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду. Основними серед дискреційних повноважень є розуміння сутності верховенства права усіма суб`єктами здійснення судочинства, як суддями, так і громадянами, а також належне правове регулювання сфери правозастосування, що передбачає наявність механізмів захисту прав і свобод людини та громадянина. Отже, питання встановлення факту родинних відносин відноситься до дискреційних повноважень суду і позивач позбавлений у цьому випадку права та можливості вирішити питання, від якого може залежати виникнення, зміна або припинення його особистих чи майнових прав в інший спосіб. Саме цим правом і скористалася [PERSON] , пред`являючи розглядуваний судом позов до Маріупольської міської ради. Враховуючи вищеозначені вимоги закону, практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що у даному конкретному випадку заявлений спір підлягає вирішенню судом на підставі принципу верховенства права, у порядку позовного провадження, де сторонам забезпечено як право на доступ до правосуддя, так і змагальний процес, наслідком чого є представлення собою права на порушення позовного провадження судом з питань цивільно-правового характеру та вирішення цього спору по суті. Щодо заявлених вимог по суті. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218, 1220, 1221, 1222 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Так, судом установлено, що після смерті [PERSON] спадкоємці першої, другої та третьої черги відсутні. Крім того, судом установлено, що [PERSON] з 2010 року по день смерті [PERSON] - [INFO] , проживала із неї однією сім`єю, здійснювала за нею догляд, вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні прав та обов`язки, [PERSON] придбавала їжу та ліки для [PERSON] , що свідчить про спільне харчування та надання взаємної допомоги, проводила ремонт у квартирі за життя спадкодавця, що свідчить про їх спільні права та обов`язки щодо проведення ремонту, витрат на нього із спільного бюджету, [PERSON] користувалася однією кімнатою із [PERSON] , що свідчить про їх спільну домовленість про порядок користування житловим приміщенням, та ці обставини у достатній мірі підтверджені свідками. Перебування позивачки в юридичному шлюбі не є перепоною для встановлення факту її перебування у сімейних відносинах як дочка і матір з [PERSON] . За наведених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову [PERSON] шляхом встановлення факту сумісного проживання однією родиною, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Щодо вимог позивача про визнання її спадкоємцем четвертої черги після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , то така не підлягає задоволенню, оскільки за своїм змістом є аналогічною із вимогою про встановлення факту сумісного проживання, наслідком чого є виникнення цивільного права на спадкування за законом. Щодо судових витрат. У справі наявна заява сторони позивача про небажання їх стягувати судові витрати із відповідача, тому суд не застосовує правила ст. 141 ЦПК України та вважає, що понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи судові витрати, слід покласти на позивача.

Outcome: partial