Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва звернувся позивач [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» (далі - ТОВ «АТБ-Маркет») про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу. Згідно заявлених вимог позивач просить суд поновити його на роботі в магазин «Продукти 908» м.Київ, ТОВ «АТБ-Маркет» та стягнути з ТОВ «АТБ-Маркет» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 квітня 2020 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 50 000,00 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 05 вересня 2017 року між сторонами був укладений безстроковий трудовий договір та позивач був прийнятий на роботу на посаду молодшого приймальника товарів у магазин «Продукти 908» м.Київ, ТОВ «АТБ-Маркет». Наказом №72/2-к від 27 квітня 2020 року позивач був звільнений з роботи у зв`язку з прогулом без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки наказом №45-от від 12 березня 2020 року йому була надана додаткова оплачувальна відпустка на 16 календарних днів з 23 березня 2020 року по 07 квітня 2020 року, під час якої, з 27 березня 2020 року по 05 квітня 2020 року, позивач знаходився на лікарняному. 31 березня 2020 року позивач звернувся із заявою до генерального директора ТОВ «АТБ-Маркет» щоб попередити про знаходження на лікарняному, в якій просив офіційно повідомити позивачу дату виходу на роботу. Відповіді на своє звернення позивач не отримав. 16 квітня 2020 року після закінчення відпустки та 10 днів лікарняного, позивач вийшов на роботу на свою зміну, однак 27 квітня 2020 року позивача було звільнено за прогул без поважних причин. (а.с.19-21) 06 серпня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с.36-37). Копію вказаної ухвали позивачем отримано 28 вересня 2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с.46) Відповідачем копію ухвали суду з копією позовної заяви отримано 22 вересня 2020 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.45). Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 07 жовтня 2020 року від представника ТОВ «АТБ-Маркет» адвоката Помазкіна А.Є. надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю. Відзив обґрунтовано тим, що наказом ТОВ «АТБ-Маркет» № 45 від 13 березня 2020 року [PERSON] було надано додаткову оплачувану відпустку, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи на 16 календарних днів з 23 березня 2020 року по 07 квітня 2020 року. У період вказаної відпустки, а саме з 27 березня 2020 року по 05 квітня 2020 року позивач знаходився на лікарняному. Таким чином [PERSON] перебував на лікарняному у період додаткової відпустки (яка не відноситься до щорічних згідно п. 22 ч. 1 ст. 20 КЗпП України), передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а продовженню у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю підлягають тільки щорічні відпустки, передбачені Законом України «Про відпустки», до яких додаткова відпустка, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не відноситься, а тому не продовжується в разі тимчасової непрацездатності працівника, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу. (а.с.47-60) 09 жовтня 2020 року [PERSON] подав до суду заяву про зміну підстав позову, в якій зазначив, що у наказі №72/2-к від 27 квітня 2020 року не зазначено дату звільнення позивача, а в трудовій книжці зроблено запис про звільнення з 08 квітня 2020 року (а.с.80-81). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року прийнято заяву позивача про зміну підстав позову.(а.с.85). Копію вказаної ухвали суду отримано відповідачем 11 грудня 2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.87). 28 грудня 2020 року від представник ТОВ «АТБ-Маркет» - Помазкіна А.Є. надійшов відзив на позов, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, який мотивовано тим, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, оскільки ані в позовній заяві, ані у заяві про зміну підстав позову позивач не навів обставин, які б могли вважатись підставою для задоволення позову. Позивач був ознайомлений із наказом ТОВ «АТБ-Маркет» №45-от від 12 березня 2020 року, яким йому була надана додаткова оплачувана відпустка, як громадянину, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, строком на 16 днів з 23 березня 2020 року по 07 квітня 2020 року, та з наказом ТОВ «АТБ-Маркет» «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] » №72/2-к від 27 квітня 2020 року, яким позивача звільнено з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Втім у трудовій книжці позивача у записі під №35 зазначено, що його звільнено на підставі наказу № 72-к від 27 квітня 2020 року, а сам запис зроблено інспектором відділу кадрів 08 квітня 2020 року. Як зазначає сам позивач, він вийшов на роботу 16 квітня 2020 року, тоді як додаткова відпустка була надана йому з 23 березня 2020 року по 07 квітня 2020 року. Згідно графіку виходів працівників магазину «Продукти-908» на роботу в квітні 2020 року, з яким позивач ознайомлений під підпис, молодший приймальник товарів [PERSON] мав вийти на роботу 08 квітня 2020 року, 09 квітня 2020 року, 10 квітня 2020 року та 11 квітня 2020 року, проте вийшовши на роботу 16 квітня 2020 року, чим позивач допустив порушення трудової дисципліни, яке виявилося у здійсненні прогулів у вказані вище дні. Саме це порушення трудової дисципліни надало відповідачеві право застосувати до позивача передбачене ст. 147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, звільнення [PERSON] проведено на законній підставі, із дотримання трудового законодавства, а допущені відповідачем помилки (описки) під час заповнення трудової книжки позивача не свідчать про незаконність його звільнення, отже правові підстави для поновлення його на роботі відсутні. З технічними помилками (описками) при заповнені трудової книжки, законодавство не пов`язує право на поновлення на роботі. Оскільки вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідної від основної вимоги про поновлення на роботі, то вона також не підлягає задоволенню. Допущені інспектором відділу кадрів помилки (описки) при заповнені трудової книжки позивача стали відомі відповідачеві лише після отримання копії позовної заяви, оскільки трудова книжка була видана працівнику в день його звільнення, при цьому сам позивач з вимогою про внесення виправлень у трудову книжку до відповідача не звертався, що позбавило його можливості внести відповідні виправлення. Позивачу при звільненні було виплачено заробітну плату по фактичний день звільнення 27 квітня 2020 року, тобто за всі 8 змін, які відпрацював позивач у квітні 2020 року: 16-19 квітня 2020 року та 24-27 квітня 2020 року. (а.с.89-96) 03 лютого 2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що на думку позивача, його було звільнено з роботи задовго до наказу №72/2-к від 27 квітня 2020 року, як про це зазначено в трудовій книжці. Вказує на суперечності та неточності, допущені в наказі про звільнення. (а.с.188-189) Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем та відповідачем докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (категорія 2) (а.с.35). Згідно наказу ТОВ «АТБ-Маркет» № 146-к від 05 вересня 2017 року [PERSON] прийнятий на постійну роботу до магазину «Продукти-908» на посаду молодшого приймальника товарів (а.с.34). Наказом ТОВ «АТБ-Маркет» № 45-от від 12 березня 2020 року [PERSON] надано додаткову оплачувану відпустку, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи на 16 календарних днів з 23 березня 2020 року по 07 квітня 2020 року (а.с.23). З 27 березня 2020 року по 05 квітня 2020 року [PERSON] перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЩ № 426126 (а.с.25). 31 березня 2020 року [PERSON] направив ТОВ «АТБ-Маркет» заяву, у якій повідомив про своє знаходження на лікарняному протягом 10 днів та просив повідомити йому дату виходу на роботу. Вказану заяву відповідач отримав 02 квітня 2020 року (а.с.29-31). Листом №181-ВК від 06 квітня 2020 року ТОВ «АТБ-маркет» повідомило [PERSON] , що згідно його робочого графіку Д №486 наступна його робоча зміна починається з 08 квітня 2020 року, тривалістю 4 дні, тобто до роботи йому потрібно приступити 08 квітня 2020 року. Вказаний лист отримано позивачем 24 квітня 2020 року (а.с.64-70, 120). З наведеного вбачається, що [PERSON] без погодження з керівництвом відповідача, продовжив тривалість додаткової відпустки до 15 квітня 2020 року включно, вийшов на роботу 16 квітня 2020 року. Того ж дня, [PERSON] на ім`я Генерального директора ТОВ «АТБ-Маркет» подав скаргу, в якій зазначив, що у період додаткової відпустки перебував на лікарняному 10 днів, що в силу вимог КЗпП України продовжує термін наданої йому відпустки на 10 днів, а тому винним себе у невиході на роботу 08, 09, 10, 11 квітня 2020 року не вважає. (а.с.119) Згідно актів про прогул (відсутність на робочому місці більше трьох годин поспіль) від 08 квітня 2020 року, 09 квітня 2020 року, 10 квітня 2020 року, 11 квітня 2020 року, складених комісією у складі керуючого магазину «Продукти-908» [PERSON] , продавця-консультанта [PERSON] , охоронця [PERSON] , продавця-консультанта [PERSON] , молодший приймальник товарів [PERSON] був відсутній на робочому місці протягом всієї робочої зміни, а саме з 10.00 години до 22.00 годин 08, 09, 10, 11 квітня 2020 року, та про причини своєї відсутності на робочому місці нікому в зміні не повідомив. Місцезнаходження та причини відсутності [PERSON] на робочому місці на момент складання актів комісією не встановлено (а.с.100-103). Відсутність [PERSON] на робочу місці протягом всієї робочої зміни у вказані вище дні підтверджено поясненнями керуючого магазину «Продукти-908» [PERSON] , продавця-консультанта [PERSON] , охоронця [PERSON] , продавця-консультанта [PERSON] від 08 квітня 2020 року, 09 квітня 2020 року, 10 квітня 2020 року, 11 квітня 2020 року (а.с.104-117). 24 квітня 2020 року [PERSON] вручено вимогу про надання письмових пояснень щодо невиходу на роботу 08 квітня 2020 року, 09 квітня 2020 року, 10 квітня 2020 року, 11 квітня 2020 року (а.с.118). Наказом ТОВ «АТБ-Маркет» №72/2-к від 27 квітня 2020 року [PERSON] звільнено з посади молодшого приймальника товарів магазину «Продукти-908» м.Київ у зв`язку з прогулом без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.123), підстава - наказ про дисциплінарне стягнення за прогул у вигляді звільнення (а.с.98). Із вказаним наказом позивача під підпис ознайомлено 27 квітня 2020 року. Того ж дня з [PERSON] проведено розрахунок при звільненні, виплачено 9 136,40 грн та видано трудову книжку (а.с.123-124). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. За правилами ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі №761/30967/15-ц). Прогул є дисциплінарним проступком, до звільнення з цієї підстави застосовується положення ст.ст. 147, 148, 149 КЗпП України. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Таким чином, у п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. Отже, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 76 ЦПК України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] був відсутній на роботі 08, 09, 10, 11 квітня 2020 року, що підтверджується відповідними поясненнями та актами про прогул (відсутність на робочому місці більше трьох годин поспіль) від 08 квітня 2020 року, 09 квітня 2020 року, 10 квітня 2020 року, 11 квітня 2020 року, складених комісією у складі керуючого магазину «Продукти-908» [PERSON] , продавця-консультанта [PERSON] , охоронця [PERSON] , продавця-консультанта [PERSON] , а також визнається позивачем, зокрема в частині, що 08, 09, 10, 11 квітня 2020 року він не вийшов на роботу через те, що вважав продовженою свою додаткову відпустку, надану як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки» на 10 днів, які він перебував на лікарняному під час відпустки. Суд не приймає до уваги зазначені доводи позивача про поважність відсутності на роботі у вказані дні через продовження наданої йому відпустки, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи, у зв`язку з перебуванням на лікарняному з 27 березня 2020 року по 05 квітня 2020 року, тобто у період додаткової відпустки, з огляду на таке. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: 1) за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; 2) за особливий характер праці; 3) в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України (ст. 76 КЗпП України). Право учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році категорії 2 на отримання додаткової відпустки, закріплено п. 22 ст. 20, п. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Згідно листа Міністерства соціальної політики України №584/20/112-16 від 29 серпня 2016 року зазначені додаткові відпустки не віднесені Законом України «Про відпустки» до щорічних додаткових відпусток (ст.ст. 7, 8 Закону України «Про відпустки»), а визначені як пільги та компенсації за шкоду, заподіяну здоров`ю внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, такі відпустки належать до інших видів відпусток, установлених законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про відпустки»). Ці відпустки є гарантованою державою пільгою, а тому роботодавець зобов`язаний забезпечити право працівника на відпустку впродовж календарного року. На відміну від щорічних відпусток, зазначені відпустки не пов`язані з робочим процесом і надаються незалежно від часу роботи на підприємстві, в установі, організації, для їх отримання не потрібен мінімальний період роботи, визначений Законом України «Про відпустки» (6 місяців). Ці відпустки не продовжуються на період святкових днів та в разі тимчасової непрацездатності не діляться на частини, не переносяться на наступний рік, а також за них не провадиться виплата грошової компенсації. Таким чином, додаткова відпустка, надана позивачу як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи, не підлягає продовженню через його тимчасову непрацездатність у період такої відпустки. Схожі за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справах № 577/4703/17 та № 724/1511/16-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 464/2702/19. Отже, не приступивши до роботи, по закінченню додаткової відпустки, а саме 08 квітня 2020 року, без будь-якого погодження з відповідачем питання продовження терміну додаткової відпустки, позивач [PERSON] допустив прогул без поважних причин. Крім того, з урахуванням викладеного, подання позивачем [PERSON] заяви від 31 березня 2020 року до ТОВ «АТБ-маркет» із повідомленням про знаходження на лікарняному з 27 березня 2020 року по 05 квітня 2020 року, тобто у період відпустки, та проханням повідомити дату виходу на роботу, не є поважною причиною прогулу, оскільки така заява не має наслідком автоматичне продовження відпустки. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі №750/9956/17. Згідно ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівникавід роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. З огляду на те, що 24 квітня 2020 року, о 14.00 годині [PERSON] , під підпис, вручено вимогу про надання письмових пояснень щодо невиходу на роботу 08 квітня 2020 року, 09 квітня 2020 року, 10 квітня 2020 року, 11 квітня 2020 року (а.с.118), суд приходить до висновку, що роботодавцем дотримано визначену КЗпП України процедуру відібрання пояснень працівника під час звільнення позивача за прогул без поважних причин. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтями 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем [PERSON] не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів про свою присутність на роботі чи поважності причин відсутності 08, 09, 10, 11 квітня 2020 року, що стало підставою для звільнення його з роботи, а його твердження про це спростовується доказами, які були надані стороною відповідача. Доводи позивача про те, що в наказі № 72/2-к від 27 квітня 2020 року не зазначено дати його звільнення, а в трудовій книжці зроблено запис про звільнення з 08 квітня 2020 року, суд не приймає до уваги, оскільки технічна помилка чи описка у трудовій книжці законодавством про працю не визначена, як підстава для поновлення на роботі. Крім того, позивач не позбавлений можливості виправити таки помилки, шляхом звернення до ТОВ «АТБ-Маркет» з відповідною заявою. Отже, при звільненні [PERSON] , відповідачем ТОВ «АТБ-Маркет» дотримано вимоги чинного трудового законодавства щодо строку і порядку застосування дисциплінарного стягнення, а звільнення позивача на підставі п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП України було обґрунтованим та правомірним. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову, а позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», відшкодування судових витрат у вигляді судового збору не здійснюється. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У відзиві на позов представником відповідача на підставі ч.8 ст. 141 ЦПК України зроблено відповідну заяву (а.с.59). За змістом п.5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про строк для подання стороною доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed