Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася з позовом [PERSON] до ТОВ «РОДІНА», третя особа: директор ТОВ «РОДІНА» Вікторов Андрій Вікторович про зміну дати та формулювання причини звільнення, за яким просить суд: зобов`язати ТОВ «РОДІНА» змінити дату і формулювання причини звільнення у Наказі № 02 від 06 лютого 2019 року, замість звільнення [PERSON] з 07 лютого 2019 року за підставами ст. 40 п. 5 КЗпП України на підстави п. 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін, посилаючись на таке. З 30 листопада 2017 року по 15 квітня 2018 року позивач працювала у службі сервісу у відповідача спочатку неофіційно, а з 25 січня 2018 року була оформлена офіційно. При прийманні позивача на роботу адміністратор [PERSON] була повідомлена про її статус одинокої матері з малолітньою дитиною, також позивач була сповіщена про умови праці та заробітну плату, яка складала 25 грн. за годину. Працювала позивач у денні та нічні зміни у відповідності до Графіку, який адміністратор [PERSON] складала та доводила до відома працівників служби сервісу. Також адміністратор [PERSON] особисто виплачувала усім, позивачу також, заробітну плату, за одержання якої вона у відомостях не розписувалася особисто. У період її роботи у служби сервісу ніяких претензій з боку адміністратора [PERSON] , яка здійснювала усі адміністративні дії щодо їх персоналу, до неї не надходило. Тобто, не писалися Докладні записки, не укладалися Акти та не видавалися наказу щодо застосування відносно неї будь-яких адміністративних мір реагування. 15 квітня 2018 року на мобільний телефон позивача надійшло СМС-повідомлення від адміністратора [PERSON] , яка сповістила позивача про те, що вона звільнена з займаної посади та може не виходити на роботу у нічну зміну, що її звільнення погоджено з дирекцією та власником кінотеатру. Повідомлення такого змісту, дійсно, не могло бути відправлено позивачці без погодження з адміністрацією кінотеатру та його власником [PERSON] . Незважаючи на отримання повідомлення про її звільнення, позивач приїхала на своє робоче місце до кінотеатру « [INFO] », однак адміністратор [PERSON] не допустила її на робоче місце та наголосила, що вона звільнена та не має права знаходиться на території кінотеатру. 16 квітня 2018 року позивач з представником звернулася до директора Вікторова А.В. з проханням видати позивачці заробітну плату за березень 2018 року у сумі 1500,0 грн. та за відпрацьовану частку у квітні місяці 2018 року у сумі 2185 грн., та також видати позивачці трудову книжку. Заробітну плату позивачці видали частками, а саме за касовим ордером 26 квітня 2018 року вона отримала 1555,0 грн., за касовим ордером 17 травня 2018 року - 2135,0 грн., менш на 50 грн. Трудову книжку позивачці не видали, мотивуючи тим, що вона не звільнена та мусить написати особисту заяву про звільнення, що до неї є претензії з боку адміністратора [PERSON] та її можуть звільнити за порушення. Крім того, співробітники служби сервісу повідомили позивачку, що відносно неї адміністратором [PERSON] готується провокація, якщо позивач вийде на роботу, незважаючи на існування конфлікту, щоб звільнити її за порушення. Таким чином, дія трудового Договору між Сторонами була припинена з ініціативи відповідача, трудова книжка позивачці не була видана у відповідності до приписів статті 116 КЗпП України, а також розрахунок був здійснений відповідачем в порушення вимог статті 47 КЗпП України. 14 травня 2018 року позивач отримала лист від директора Вікторова А.В. датований 26 квітня 2018 року, про те, що позивачка не вийшла на роботу 24 квітня 2018 року та 25 квітня 2018 року, що є грубим порушенням трудової дисципліни. У відповідності до медичних документів, а саме: Довідки № 78 від 24 квітня 2018 року про хворобу дитини та Листка непрацездатності серії № 74123 від 27 квітня 2018 року про її особисте захворювання, причини її відсутності були поважними. Оскільки її право було порушено, але домовитися з відповідачем та Вікторовим А.В. не надалося можливим, 29 травня 2018 року позивачка звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом «про зобов`язання видати трудову книжку та стягнення заробітної плати за несвоєчасне видання трудової книжки та стягнення моральної шкоди». У порядку вирішення питання про підсудність справа була спрямована до Малиновського районного суду м. Одеси, де розглядалася суддею Мирончук Н.В. У процесі розгляду її позову 01 березня 2019 року позивач отримала від відповідача лист з Наказом № 02 від 06 лютого 2019 року про її звільнення з 07 лютого 2019 року на підставі статті 40 пункту 5 КЗпП України - «нез`явлення на роботу протягом більш чотирьох місяців підряд», та вказано прохання заявитися за отриманням трудової книжки. Позивач вважає її звільнення, яке здійснив відповідач з 07 лютого 2019 року з підстав пункту 5 статті 40 КЗпП України, незаконним, виходячи з наступного. По-перше, її позовна заява про зобов`язання видати їй трудову книжку, сплатити заробітну плату (на лютий місяць це складало більш 45000,0 грн.) та стягнути моральну шкоду у розмірі 20000,0 грн. з відповідача судом по суті не розглянута. Тобто спір, який виник з провини адміністрації 15 квітня 2018 року, не розглянутий. По-друге, у відповідності до приписів частини 5 статті 40 КЗпП України, «трудовий Договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий Договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності». Таким чином, підстав у відповідача для її звільнення за вказаними приписами пункту 5 статті 40 КЗпП України не існувало та не існує. Встановлено та підтверджується доказами, що є у наявності СМС - повідомлення, яке свідчить про її звільненням факт недопущення позивача до виконання її обов`язків у службі сервісу з 16 квітня 2018 року адміністратором [PERSON] Усі дії адміністрації щодо працівника, який не виходить на роботу або ігнорує виклики адміністрації, прописані у Кодексу Законів про Працю України. Тому усі наступні листи відповідача про її невихід на роботу, складання Графіків за її участю у денні та нічні зміни, її звільнення з 07 лютого 2019 року, які мали місце після того як виник конфлікт з приводу її звільнення та недопущення до роботи, який є предметом судового розгляду, ніякого доказового значення не мають. Тобто, моментом виникнення індивідуального трудового спору є її звернення з позовною заявою до районного суду, який розглядає цей трудовий спір. Позивач вважає, що повинно бути змінено дата і формулювання причин звільнення, оскільки її звільнення з 07 лютого 2019 року за приписами пункту 5 статті 40 КЗпП України є незаконним. Формулювання її звільнення відповідачем за пунктом 5 статті 40 КЗпП України перешкоджає її працевлаштуванню у відповідності до її знань, опиту, моєї особистості та здібностей. Крім того, позивач є єдиним годувальником своєї малолітньої дитини, якої [INFO] виповнилося лише 2 роки. Саме з провини відповідача позивач не працює за трудовою книжкою офіційно та на посаді, яка відповідає певним критеріям як роботодавця, так і найманому працівнику, тобто позивачці. Причина звільнення може бути вказана лише за пунктом 1 статті 36 КЗпГІ України - за угодою сторін, а дата звільнення не раніше 03 квітня 2019 року, тобто формулювання її звільнення повинно відповідати чинному законодавству, згідно приписів частини 2 статті 235 КЗпП України. Оскільки його позовні вимоги випливають із трудових правовідносин, то позивач у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільнено. ТОВ «РОДІНА» надав до суду відзив на позов, в якому просив у позові позивача відмовити у повному обсязі, зазначивши, що наказом від 19 січня 2018 року [PERSON] прийнято на роботу на посаду робітника служби сервісу ТОВ «РОДІНА», наказом від 06 лютого 2019 року [PERSON] звільнена з посади на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України. На день подання позовної заяви з боку [PERSON] будь яких заяв про розірвання трудових відносин на адресу ТОВ «РОДІНА» не надходило, власником або уповноваженим ним органом ТОВ «РОДІНА» рішення про звільнення [PERSON] прийнято 06 лютого 2019 року у в`язку з невиходом [PERSON] на роботу. Твердження [PERSON] про нібито її звільнення за смс - повідомленням адміністратором [PERSON] та невидачу її трудової книжки є бездоказовим, безпідставним та спростовується Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №520/6474/18. Згідно Статуту ТОВ «Родіна», приймає та звільняв з посади працівників Директор Товариства. Відповідно до посадової інструкції в обов`язки адміністратора служби сервісу ТОВ «Родіна» не входить прийняття та звільнення з посади працівників. Рішення про припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем до 06 лютого 2019 року не приймалось, будь-яких заяв від позивача про звільнення і отримання трудової книжки не надходило. З 23 квітня 2018 року позивач відсутня на робочому місці, що зафіксовано у табелі обліку використання робочого часу за квітень 2018 року, актами про невихід на роботу від 24 квітня 2018 року, 25 квітня 2018 року,14 травня 2018 року та 24 травня 2018 року за підписами трьох посадових осіб. Адміністрація (Директор) товариства листами від 26 квітня 2018 року, 23 травня 2018 року та 05 вересня 2018 року зверталась до позивача з приводу не виходу на роботу у робочі дні та було запропоновано надати пояснення про підстави відсутності на роботі та повідомити строки виходу на роботу. Крім того, повідомлення від 23 травня 2018 року про необхідність з`явитись на роботі також додатково було направлено у вигляді фото на номер позивача та отримано нею. 26 квітня 2018 року, позивач, [PERSON] з`явилась в бухгалтерії ТОВ «РОДІНА» тільки для отримання заробітної платні, від надання письмових пояснень про підстави не виходу на роботу відмовилась, надала усні пояснення: що в неї боліє дитина, тому вона надасть документи пізніше. Однак документів про причини пропуску або інших заяв від позивача, крім усного повідомлення про хворобу дитини тривалий час не надходило. В подальшому в ході розгляду цивільної справи №520/6474/18 позивачем надано листи непрацездатності, які надані позивачем у ході розгляду зазначеної справи. Позивачка неодноразово вказує, що є єдиною піклувальницею дитини та здійснює догляд за нею. Приймаючи до уваги зазначені обставини та йдучи на зустріч [PERSON] адміністрація (Директор) неодноразово зверталась до позивача з приводу не виходу на роботу у робочі дні та просила повідомити строки виходу на роботу. Тому враховуючи пояснення позивача про її догляд за дитиною, ТОВ «Родіна» не проводили звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП «прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин». Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем (підтверджено позивачем при розгляді справи №520/6474/18), [PERSON] жодного разу не зверталась з заявою до ТОВ «Родіна» про припинення трудових відносин, а навпаки при наданні пояснень стверджувала, що не бажає їх припинення, про що зазначено і в поданому позові. Таким чином, звільнення [PERSON] на підставі ст.36 КЗпП України - за згодою сторін, не могло відбутися з тієї причини, що не було, ані згоди, ані заяви з боку позивача. Враховуючи позовні вимоги [PERSON] , якщо позивач вважає, що її не вихід на роботу на протязі тривалого часу не має правових підстав та не підтверджено жодним документом, що є в наявності або може бути наданий на майбутнє, ТОВ «Родіна», може частково визнати її позовні вимоги та змінити формулювання причини звільнення, вказавши: «звільнити [PERSON] з посади робітника служби сервісу з 07 лютого 2019 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП - прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин». [PERSON] надала до суду відповідь на відзив, в якому просила відхилити відзив відповідача, зазначивши, що у службі сервісу відповідача працювала з 30 листопада 2017 року неофіційно, наказом за №1 від 19 січня 2018 року була прийнята робітником служби сервісу з 23 січня 2018 року. У відповідності до домовленості при прийомі на роботу із адміністратором кінотеатру «[INFO]» [PERSON] , за одну відпрацьовану годину позивач повинна була отримувати 25 грн. Розмір заробітної плати коливався від кількості денних та нічних змін. Позивач особисто вела щоденнику якому фіксувала весь час своєї роботи у відповідача, кількість відпрацьованих змін з моменту її стажування (з 25 листопада 2017 року) до припинення трудової діяльності з ініціативи адміністрації (15 квітня 2018 року), розмір нарахування її заробітної плати. Саме адміністратор [PERSON] займалася усіма питаннями, пов`язаними з прийомом, звільненням персоналу, видачею заробітної плати. Особисто позивач жодного разу не розписувалася у відомостях або в прибуткових ордерах за розмір заробітної плати, який був вказаний відповідачем при розгляді спору у цивільній справі за № 520/6474/18, по який ухвалене рішення 03 квітня 2019 року про відмову у задоволенні позову [PERSON] про зобов`язання видати трудову книжку, стягнення заробітної плати за весь час затримання видачі трудової книжки та стягнення моральної шкоди. Рішення суду оскаржено до Одеського апеляційного суду. 15 квітня 2018 року на її мобільний телефон надійшло СМС-повідомлення від адміністратора [PERSON] про те, що вона звільнена з займаної посади, може не виходити на нічну зміну та її звільнення погоджено з адміністрацією та власником. Коли я з`явилася 16 квітня 2018 року до роботи, адміністратор [PERSON] позивача не допустила до роботи. Звернення позивача безпосередньо до директора Вікторова А.В. з проханням видати заробітну плату, трудову книжку та пояснити ситуацію про її звільнення, нічого не дало. Тобто, директор не відмовився від того, що її звільнення є фактом, питання вирішено, однак здійснити розрахунок по заробітної платі та видачі трудової книжки відмовився. Після цього позивач зверталася до дирекції до дирекції кілька разів. Дійсно, ні заяву про звільнення за власним бажанням, на написанні якої настоював дирекція, вона не писала. При дачі усних пояснень адміністрації нею було наголошено та надано у письмовому вигляді СМС-повідомлення, яке позивач отримала від [PERSON] про її звільнення та пояснення про те, що саме [PERSON] не допустила її до роботи 16 квітня 2018 року. Тому це було підставою, так вона звільнена з займаної посади, невиходу на роботу. Адміністрація була повідомлена про всі обставини її звільнення та причини невиходу на роботу. Тому посилання на те, що адміністрації не були відомі причини її неявки до робочого місця, не відповідають фактичним обставинам. Саме після її звернень до адміністрації з проханням сплатити заробітну плату та видати трудову книжку адміністратором [PERSON] були сфабриковані усі Докладні записки на ім`я директора та Акти, Листи на її ім`я. Конфлікт вже існував, грошові кошти та трудова книжка не були їй видані, у відповідності до вимог статті 116 КЗПП України. Крім того, адміністрація нічого не пояснила, чому за період з 15 квітня 2018 року по 24 квітня 2018 року, коли [PERSON] не виходила на роботу, відсутні будь-які документи з цього приводу. На момент розгляду зазначеної вище цивільній справи (головуючий - суддя Мирончук Н.В.) за цей період також не надавалися будь-які документи з боку адміністрації, тобто не були ще сфабриковані Докладні, Акти та Листи на її ім`я. Твердження відповідача про те, що адміністрація «врахувала, що вона доглядає за дитиною, тому не звільнили її за прогули», не відповідає дійсним обставинам, фактам та доказам, які додані до матеріалів справи. Не звільнення позивача протягом тривалого часу, з 16 квітня 2018 року по 07 лютого 2019 року є лише підтвердженням правової позиції позивача про те, що її звільнення 15 квітня 2018 року було здійсненним фактом, що адміністрація навмисно не видавала їй трудову книжку тривалий час, сфальсифіковані документи про розмір заробітної плати та сплачені ЄСВ, відомості про отримання заробітної плати, у яких позивач ніколи не розписувалася, сфабриковані Докладні, Акти, Виклики та Листи на її ім`я свідчать про те, що відповідачем порушені приписи законодавства України про працю, про звільнення матерів-одиначок, які мають на утриманні малолітніх дітей. На момент звільнення позивачки її доньці було 1 рік та неповних 8 місяців. До директора Вікторова А.В. позивач зверталася і 16 квітня 2018 року, і 18 квітня 2018 року, і 26 квітня 2018 року та ще кілька разів з приводу отримання заробітної плати, отримання особисто доводила, що їй [PERSON] надіслала позивачці повідомлення про її звільнення та не допустила до робочої зміни. Саме тому усі Акти, Докладні, Листи та Виклики не мають доказового сенсу, оскільки складені після виникнення конфлікту та існування ситуації з приводу її звільнення. Позивачем були висунути до адміністрації умови для позасудового врегульована спору, однак адміністрація не погодилася, у зв`язку з чим у травні 2018 року позивач звернулася до суду. Третя особа - директор ТОВ «РОДІНА» Вікторов Андрій Вікторович надав до суду пояснення, в яких просив відмовити в позовних вимогах [PERSON] до ТОВ «РОДІНА», третя особа - директор ТОВ «РОДІНА» Вікторов Андрій Вікторович про зобов`язання змінити дату та формулювання причини звільнення на «звільнити [PERSON] з посади робітника служби сервісу з 03 квітня 2019 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП - за угодою сторін» в повному обсязі, посилаючись на таке. Наказом від 19 січня 2018 року [PERSON] прийнято на роботу на посаду робітника служби сервісу ТОВ «РОДІНА». Твердження позивачки про те що вона нібито працювала на ТОВ «Родина» до моменту винесення наказу спростовується довідкою Малиновської ДПІ ДФС України відповідно до якої [PERSON] , до 25 січня 2018 року працювала в ТОВ «Хумана південь». Зазначені обставини також встановлені Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по цивільної справи №520/6474/18. Як вже зазначалось раніше, рішення про припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем до 06 лютого 2019 року не приймалось, будь яких заяв від позивача про звільнення і отримання трудової книжки не надходило. 26 квітня 2018 року, позивач, [PERSON] з`явилась в бухгалтерії ТОВ «РОДІНА» для отримання заробітної платні, від надання письмових пояснень про підстави не виходу на роботу відмовилась, надала усні пояснення: що в неї боліє дитина, тому вона надасть документи пізніше. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем (підтверджено позивачем при розгляді справи №520/6474/18 та зазначено у відповіді на відзив), [PERSON] жодного разу не зверталась з заявою до ТОВ «Родіна» про припинення трудових відносин. Твердження [PERSON] про нібито її звільнення за смс - повідомленням адміністратором [PERSON] та невидачу її трудової книжки є бездоказовим, безпідставним та спростовується Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №520/6474/18. Згідно Статуту ТОВ «Родіна», приймає та звільняє з посади працівників Директор Товариства. Відповідно до посадової інструкції в обов`язки адміністратора служби сервісу ТОВ «Родіна» не входить прийняття та звільнення з посади працівників. Що стосується твердження позивачки про нібито її звільнення на підставі CMC - повідомлення від адміністратора служби сервісу [PERSON] необхідно зазначити: 1) Діючим законодавством не передбачено звільнення на підставі CMC - повідомлення. 2) Рішення про звільнення та прийом працівників ТОВ «РОДІНА» приймається або власником або уповноваженим ним органом, яким є Директор. 3) Адміністратору служби сервіса ТОВ «РОДІНА» не надано повноважень з прийому та звільнення працівників. Позивачем у позові зазначено, та з письмових доказах доданих до позову вбачається, що позивач і усно і письмово була повідомлена уповноваженим органом про безпідставність її твердження про звільнення та неодноразово викликалась на роботу. Представник ТОВ «РОДІНА» надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Позивач та її представник на продовження слухання справи по суті не з`явилися, сповіщалися у встановленому законом порядку. Враховуючи, що справа розглядається тривалий час, ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до розгляду по суті, сторони надавали пояснення по суті спору, суд вирішив ухвалити рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених ними письмових доказів. Наказом № 1 від 19 січня 2018 року [PERSON] прийнято на роботу на посаду робітника служби сервісу ТОВ «РОДІНА». Згідно доповідних, адресованих Директору ТОВ «РОДІНА» від адміністратора [PERSON], працівник [PERSON] не з`явилася на роботу 24 квітня 2018 року та 25 квітня 2018 року, причини неявки не повідомила, про що було складено відповідні акти. Відповідно до листів ТОВ «РОДІНА» від 26 квітня 2018 року, 23 травня 2018 року, 05 вересня 2018 року, позивачу було повідомлено, про те, що її не вихід на роботу є порушенням трудової дисципліни та запропоновано надати пояснення, а у разі наявності передбачених законодавством обґрунтованих обставин відсутності на роботі, надати відповідний документ. Вказані листи були направлені на адресу позивача, що підтверджується поштовим повідомленням. До матеріалів справи долучено Листок Непрацездатності № 78, виданий [PERSON] про тимчасове звільнення від роботи по догляду за хворою дитиною від 24 квітня 2018 року з відміткою про вихід на роботу з 04 травня 2018 року. Однак, з матеріалів справи не вбачається, що [PERSON] було звільнено з займаної посади в квітні 2018 року за тими підставами, які зазначені в ст. 36, 38, 39 КЗпП України. Крім того, в позовній заяві [PERSON] також не вказує дати її звільнення, а лише посилається як на доказ її звільнення на смс - повідомлення, яке надійшло на її мобільний телефон 15 квітня 2018 року від адміністратора ТОВ «Родіна» [PERSON], з роздруківки тексту якого вбачається, що [PERSON] звільнено з займаної посади та вона може більше не виходити на роботу. Разом з тим, як вбачається з посадової інструкції адміністратора служби сервісу ТОВ «РОДІНА», в обов`язки адміністратора не входить прийняття та звільнення з посади працівників. Згідно Статуту ТОВ «РОДІНА» приймає та звільняє з посади працівників Директор Товариства. З 23 квітня 2018 року позивач [PERSON] була відсутня на робочому місці, що зафіксовано у табелі обліку використання робочого часу за квітень 2018р., актами про невихід на роботу від 24 квітня 2018 року, 25 квітня 2018 року за підписами трьох посадових осіб. Адміністрація (Директор) товариства листами від 26 квітня 2018 року, 23 травня 2018 року та 05 вересня 2018 року зверталась до позивача з приводу не виходу на роботу у робочі дні та було запропоновано надати пояснення про підстави відсутності на роботі і повідомити строки виходу на роботу. Крім того, повідомлення від 23 травня 2018 року про необхідність з`явитись на роботі також додатково було направлено у вигляді фото на номер позивача та отримано нею. 26 квітня 2018 року, позивач, [PERSON] з`явилась до бухгалтерії ТОВ «РОДІНА» для отримання заробітної платні, від надання письмових пояснень про підстави не виходу на роботу відмовилась, надала усні пояснення: що в неї хворіє дитина, тому вона надасть документи пізніше. Однак, на цей час документів про причини пропуску або інших заяв від позивача не надходило. Як на підставу невиходу на роботу та поважності її пропуску, позивачем до позову було додано копії медичних документів: Довідка №78, виданої [PERSON] про тимчасове звільнення від роботи по догляду за хворою дитиною від 24 квітня 2018 року з відміткою про вихід на роботу з 26 квітня 20918 року та Листок непрацездатності серії АДЖ №747123 від 27 квітня 2018 року, виданого [PERSON] про звільнення від роботи з 27 квітня 2018 року та відміткою про вихід на роботу з 04 травня 2018 року. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів направлення вказаних документів відповідачу. Вказані обставини встановлені рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року по справі №520/6474/18 за позовом [PERSON] до ТОВ «РОДІНА», третя особа - директор ТОВ «РОДІНА» Вікторов Андрій Вікторович про зобов`язання видати трудову книжку та стягнення моральної шкоди за несвоєчасну видачу трудової книжки. Зазначеним рішенням [PERSON] відмовлено у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Постановою Одеського апеляційного суду від 01 липня 2019 року по справі №520/6474/18 у задоволені апеляційної скарги [PERSON] відмовлено у повному обсязі. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року залишено без змін. Наказом від 06 лютого 2019 року [PERSON] звільнена з посади на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України, тобто нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Відповідно до ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: угода сторін, розірвання трудового договору з ініціативи працівника, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу з інших передбачених законодавством підстав. З 23 квітня 2018 року позивач відсутня на робочому місці, що зафіксовано у табелі обліку використання робочого часу за квітень 2018 року, актами про невихід на роботу від 24 квітня 2018 року, 25 квітня 2018 року, 14 травня 2018 року та 24 травня 2018 року за підписами трьох посадових осіб. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем (підтверджено позивачем при розгляді справи №520/6474/18), [PERSON] жодного разу не зверталась з заявою до ТОВ «Родіна» про припинення трудових відносин, а навпаки при наданні пояснень стверджувала що не бажає їх припинення, про що зазначено і в поданому позові. Представник позивача вказав, що адміністрація ТОВ «Родіна» може змінити формулювання причини звільнення, вказавши: «звільнити [PERSON] з посади робітника служби сервісу з 07 лютого 2019 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП - прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин». Тобто домовленість між сторонами про застосування підстави для звільнення саме «за угодою сторін» відсутня. Для угоди щодо сторін як підстави припинення трудових правовідносин найсуттєвішою особливістю є те, що сторони самі домовляються про застосування саме цієї підстави. Закон не зобов`язує будь-яку зі сторін, що заявила про своє бажання припинити трудовий договір, завчасно попередити іншу сторону про свій намір. Поряд з цим роботодавець не зобов`язувати погоджувати припинення трудового договору з профспілковим комітетом або іншими органами, займатися працевлаштуванням особи, що звільнюється, сплачувати їй вихідну грошову допомогу. Визначені переваги при припиненні трудового договору за угодою сторін мають місце і для працівника. Він не повертає суми компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість, не звільняє квартиру в будинках деяких відомств, яка була отримана у зв`язку із трудовими відносинами з підприємством. Оскільки обидві сторони бажають припинити трудові відносини, то при цьому не обмежуються інтереси ані роботодавця, ані працівника. Вони мають право самостійно регулювати питання про термін припинення трудового договору. Означена умова угоди також не може бути змінена в односторонньому порядку. Закон не обмежує сферу застосування угоди сторін як підставу для припинення трудового договору. За цією підставою можуть бути припинені трудові угоди, укладені як на визначений строк, так і на невизначений. Таким чином, звільнення [PERSON] на підставі ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін, не могло відбутися з тієї причини, що не було ані згоди з боку позивача, ані згоди з боку позивача. За викладених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed