Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

До Збаразького районного суду звернулась [PERSON] із позовною заявою, зареєстрованою через канцелярію суду 30.03.2020р., до [PERSON] про розподіл спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності. Позивач просить в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею, [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири, що в [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те що, за час\~шлюбу з\~відповідачем вони\~придбаликвартиру, розташовану в [ADDRESS] . Однак, життя з відповідачем в неї несклалось і нещодавно їй стало відомо, що [PERSON] , має намір без її згоди відчужити вищевказану квартиру, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності по 1/2 частині кожному, а тому просить визнати в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя право власності на 1/2 частину квартири, що в [ADDRESS] . Дана позовна заява зареєстрована в суді і справі присвоєно №598/533/20, провадження №2/598/325/2020. Ухвалою Збаразького районного суду від 30.04.2020р. прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання справи. 11.08.2020р. проведено підготовче засідання і ухвалою суду справу призначено до розгляду. Позивач та представник позивача адвокат Гудима Л.Р. в судове засідання не з`явилися, однак на адресу суду від представника позивача адвоката Гудими Л.Р. надійшла заява, в якій вона просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, посилаючись на ті ж обставини. Відповідач [PERSON] в судові засідання неодноразово не з`являвся, по невідомій суду причині, хоча про дату, час і місце судового засідання був належним чином повідомлений. Відповідач не подав до суду відзиву. Суд на підставі ст.280 ЦПК України вважає за доцільне проводити заочний розгляд даної справи. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши здобуті в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] з 30 липня 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 27.10.2011р. (а.с.21). За час перебування в шлюбі сторони у справі [PERSON] та [PERSON] придбали нерухоме майно, а саме: житлову квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54,4 кв.м, яка зареєстрована за [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07.12.1993р. (а.с.9), довідкою виданою Збаразьким районним комунальним бюро технічної інвентаризації №181 від 04.06.2019р. (а.с.19), копією реєстраційного посвідчення (а.с.8), копією будинкової книги (а.с.10-14), копією технічного паспорта (а.с.15-17). Відповідно до довідки виданої Збаразькою міською радою Тернопільської області №306 від 04.06.2019р. вул.Щорса була перейменована на вул.Лугова (а.с.20). Відповідно до довідки виданої 25.03.2020р. Старокостянтивіським бюро технічної інвентаризації №1631 в квартирі за адресою [ADDRESS] проведено перепланування без втручання в несучі конструкції та інженерні системи загального користування, після завершення яких введення об`єкта в експлуатацію не потребувалось. В результаті вищевказаних будівельних робіт, загальна площа квартири збільшилась на 4.1 кв.м. та становить 58,5 кв.м., житлова площа зменшилась на 0,6 кв.м. та становить 35,5 кв.м. (а.с.18). Відповідно до висновку про визначення оціночної вартості двохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 58,5 м.кв. (житлова 35,5 м.кв.), розташованої на першому поверсі одноповерхового житлового будинку №7, з господарськими будівлями та спорудами вартість 1/2 частини в 100% частці становить 65475,00 грн (а.с.22-44). Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною 1 статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.77, 78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому, суд враховує правові позиції Верховного Суду України з аналогічних спорів, в яких Верховного Суду України роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Таким чином,\~враховуючи вищенаведене,\~суд приходить\~до висновку, про наявність правових підстав для розподілу спільного майна подружжя шляхом виділу у власність сторонам по 1/2 частини квартири по [ADDRESS] . На підставі наведеного та

Outcome: approved