Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , від 17.05.2008 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіной О.В. за реєстровим № 1766. На обґрунтування вимог зазначено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Маріупольською міською радою від 10.01.2003 року та зареєстрованого у Маріупольському міському бюро технічної інвентаризації 10.01.2003 року за реєстраційним №35942, [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . У 2007 році її чоловік [PERSON] тяжко захворів. Для його лікування були потрібні значні гроші, але внаслідок свого віку вона не могла отримати кредит. Для отримання кредиту на значну суму грошових коштів в банківський установі, її син [PERSON] Відповідач по справі, умовив дати згоду на відчуження належного їй нерухомого майна на його користь, мотивуючи тим, що у разі відсутності у нього майна, яке може бути заставою, банк не дасть кредит, завіряв, що поверне квартиру. Повіривши Відповідачу вона разом з чоловіком дали згоду на укладення договору дарування квартири. 17 травня 2007 року між нею та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіной О.В. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] подарувала квартиру [PERSON] . Даний договір було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за №2091474 17.05.2007 року. Обдарований [PERSON] дар прийняв: підписав договір, зареєстрував своє право власності, але у володіння, користування та розпорядження даром, не вступив, оскільки ставши власником квартири по договору дарування, незважаючи на реєстрацію в цій квартирі не став нєю користуватися (з 1994 року він не проживає в спірній квартирі), в той же час як вона з чоловіком постійно проживали та проживають в цій квартирі, несуть витрати по її утриманню. З Відповідачем була домовленість, що він поверне квартиру, як тільки отримає кредит у банку. Але уклавши договір кредиту з Першим Українським банком, Відповідач відмовився оформити договір, щодо повернення їй квартири. А в 2014 року взагалі зник, його місце знаходження зараз їй не відомо. У зв`язку з чим просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду\~від 27.05.2021\~року відкрито\~провадження у\~справі,\~розгляд справи\~вирішено проводити\~у порядку\~спрощеного позовного провадження, роз`яснено сторонам у справі їх право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та письмових заперечень [PERSON] представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивачки та її представника, на позовних вимогах наполягали, просили задовольнити у повному обсязі. Представник позивача зазначила, що наведена квартира на момент укладення оспорюваного договору дарування була єдиним житлом позивача, квартира не вибувала з її фактичного володіння, вона і зараз разом з чоловіком продовжує користуватись спірною квартирою. Відповідач спірною квартирою ніяким чином не користується, не проживає в ній з 1994 року, комунальні послуги не сплачує. Тільки внаслідок тяжких обставин, викликаних хворобою чоловіка, позивач погодилась на укладання договору дарування квартири, будучі впевненою, що відповідач потім поверне їй квартиру. Відповідач [PERSON] у заяві від 28 травня 2021 року позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі. Від 3-ї особи: [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. В заяві він зазначив, що Позивач по справі є його дружиною, Відповідач її син. В 2007 році він тяжко захворів, для його лікування були потрібні значні гроші, яких у них з дружиною на той час не було. Відповідач запропонував отримати для нього кредит на своє ім`я, але для отримання кредиту на значну суму грошових коштів в банківський установі потрібно було майно, яке може бути заставою. Тому він з дружиною дали свою згоду на відчуження спірної квартири на користь відповідача. 17 травня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] . Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] подарувала квартиру [PERSON] . Відповідач у володіння, користування та розпорядження квартирою, не вступив, оскільки ставши власником квартири по договору дарування, незважаючи на реєстрацію в цій квартирі не вселився до неї, не взяв на себе зобов`язання по її утриманню. Навпаки він з дружиною проживає в спірній квартирі, несуть витрати по її утриманні, сплаті комунальних платежів. З Відповідачем у них була домовленість, що він поверне квартиру, як тільки домовиться з банком. Але уклавши договір кредиту, [PERSON] відмовився оформити договір, щодо повернення квартири матері. Не заперечує проти задоволення позову. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Маріупольською міською радою від 10.01.2003 року та зареєстрованого у Маріупольському міському бюро технічної інвентаризації 10.01.2003 року за реєстраційним №35942, [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . 17 травня 2007 року [PERSON] передала у дар [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується ксерокопією договору дарування від 17.05.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіной О.В. Даний договір зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за №2091474 17.05.2007 року. Відповідно до кредитного договору №5412201 від 25.05.2007 року, укладеного між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» та [PERSON] , останній взяв у банка кредит у розмірі 40000,00 доларів США. У забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним договором укладено договір іпотеки квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки ПУМБ «РЦ в м.Маріуполі» №КНО-44.1.1/18 від 08.02.2016 року, [PERSON] повністю виконав зобов`язання за кредитним договором №54122021 від 25.05.2007 року. З моменту укладення правочину відповідач спірною квартирою ніяким чином не користувався, не проживав, комунальні послуги не сплачував, про що свідчить квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, відповідно до яких платником зазначена [PERSON] . Відповідачем не спростовано даних фактів. Як зазначає 3-я особа [PERSON] ,договір був укладений внаслідок його тяжкої хвороби та необхідністю грошових коштів на лікування. Відповідач у володіння, користування та розпорядження квартирою, не вступив. Відповідно до вимог статті 215 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України, ЦК), підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 19постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229\~-\~233\~ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з частиною першою статті 717\~ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719\~ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). За змістом статей203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 07.06.2018 року, справа № 569/16624/15-ц, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229та статей 203 і 717\~ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-202цс15 та від 03.02.2016 року у справі № 6-1364цс15, а також у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року, справа № 645/10160/15-ц, від 03.05.2018 року, справа № 465/826/13-ц. Відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у під час судового розгляду справи судом було встановлено що на момент укладення договору дарування квартири від 17.05.2008 року позивач, з огляду на існуючі на той час життєві обставини, не маючи коштів на лікування чоловіка, уклала оспорюваний договір, але продовжувала і надалі проживати у квартирі, яка була предметом договору дарування, оскільки при укладенні даного договору була упевнений у тому, що відповідач поверне її, як тільки отримає кредит. Також суд бере до уваги те, що передача квартири відповідачу фактично не відбулася. Тим більше, суд враховує і те, що на момент вчинення правочину квартира була єдиним житлом позивача і після укладення договору дарування позивач не позбавлена була права володіння і користування житлом. Враховуючи викладені вище обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , як такого, що укладений з порушенням вимог ч. 3ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч. 1ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Оскільки договір дарування від 17травня 2008 року, укладений між позивачем, як дарувальником з однієї сторони, та [PERSON] як обдаровуваним, з другої сторони, є недійсним, то він не тягне за собою виникнення у останнього права власності на майно, отримане за ним. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved