Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 11.06.2015р. надійшов позов [PERSON] , пред`явлений до [PERSON] , приватного нотаріуса Плужник Ганни Олександрівна, уточнений 18.06.2015 року, за яким просив визнати недійсним заповіт [PERSON] від 31 серпня 2006 року, зареєстрованого за №5771 та посвідчений приватним нотаріусом Плужник Г.О. на ім`я [PERSON] ; скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03.07.2014 року, зареєстроване за №7-525 державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори м. Одеси Лєсогоровим Д.О. на ім`я [PERSON] після померлого [PERSON] . В обґрунтування позову позивач зазначив, що його дядько [PERSON] помер [INFO] та позивач як спадкоємець за представленням звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Проте дізнався, що [PERSON] 31.08.2006 року склав заповіт на відповідачку [PERSON] .. Посилався на те, що під час укладання заповіту 31.08.2006 року його дядько [PERSON] страждав хронічними хворобами - алкоголізмом та шизофренією. Позивачем в позові також зазначені посилання на ст.225 ЦК України, тобто посилання на те, що [PERSON] на час укладання заповіту не міг усвідомлювати та керувати своїми діями, оскільки зловживав спиртними напоями, про що свідчать історії хвороб №1423 за 1990 рік та №1208 за 2005 рік. Ухвалою суду від 19.06.2015 року відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину. Призначено попереднє судове засідання. Ухвалою суду від 17.08.2015 року вирішено питання про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , заг. пл.. 42,70 кв.м.. Ухвалою суду від 17.08.2015 року вирішено питання про витребування доказів (медичної документації, копії спадкової справи та документи щодо посвідчення заповіту на [PERSON] ). Витребувані докази були надані до суду 04.09.2015 року (а.с.50), 09.09.2015 року (а.с.54-67), 19.10.2015 року (а.с.104), 21.10.2015 року (а.с.106-149), 18.11.2015 року (а.с.172-173), 13.01.2016 року (а.с.189-193). Ухвалою суду від 14.09.2015 року витребувано докази із Одеського обласного наркологічного диспансеру; з Шевченківського опорного пункту міліції Приморського РВ УМВС; з Приморського районного суду м. Одеси копію позовної заяви [PERSON] до [PERSON] за №1522/27901/12; Витребувані докази були надані до суду 13.10.2015 року (а.с.88-97), (а.с.223-233). Ухвалою суду від 18.01.2016 року цивільну справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 13.04.2016 року витребувано докази із КП «Одеський обласний медичний центр психіатричного здоров`я». Вимоги ухвали були виконанні 26.09.2016 року. В судовому засіданні дали пояснення по суті справи позивач, якими підтвердив викладені в позові підстави та обставини, та пояснень представника відповідачки адв. [PERSON] , який просив відмовити у позові, та зазначив що окрім припущень та думок позивача позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо стану померлого, крім того пройшло 7 років як спадкодавець помер після складання заповіту та він його не відізвав та не оскаржував. Також були допитані свідки [PERSON] (рідна сестра позивача) та пояснила що була в спрій квартири понад 5 років тому назад десь в 2011р. та в цій квартирі знаходились якісь незрозумілі люди, квартиранти, іноді вона бачилась в квартирі коли ще була жива бабуся і [PERSON] , та зазначила що померлий дядько тоді і їй пропонував скласти на неї заповіт, але а відмовилась. 02.06.2016р. в судовому засіданні за участю позивача, відповідачки , її адв. [PERSON] , відповідачка [PERSON] надала пояснення по суті справи та просила відмовити у задоволені позову, пояснивши, що померлий [PERSON] ніде не працював, приходив до неї щонеділі, вона давала йому кошти, їжу, допомогла зібрати документи для отримання ним пенсії, але не бачила жодного разу там позивача, бо вони були в недобрих стосунках, у нього на квартирі жили якісь люди, сусіди їм завжди дзвонили коли були сварки, вона з [PERSON] 4 роки ходила по всім інстанціям і допомагала йому вступити у спадщину, проте він був в добрій пам`яті та глузді і добровільно склав на неї заповіт, оскільки окрім неї за матір`ю померлого та ним більш ніхто не доглядав, а вона знала цю сім`ю дуже давно і допомагала. Коли померла бабуся позивача то вона її поховала, про що також повідомила і позивача, але він повідомив що не зможе прийти на похорон. Про його смерть вона довідалась від сусідів, але приїхала коди вже його поховали якісь інші люди і вона ж про це повідомила і позивача. Вона зробила к квартирі ремонт. Він не страждав шизофренією та добре все розумів. Він сам їздив до нотаріуса без неї, але дійсно дала йому лише кошти на послуги нотаріуса. Свідок [PERSON] що пояснила що після смерті [PERSON] в квартирі залишився жити її син [PERSON] , який випивав , був неврівноваженим, та помер в той же день зо її чоловік 17.08.2006р. тільки і другий рік. Вона тільки іноді зустрічала в квартирі відповідачку, але не мала с нею відносин. У [PERSON] з її чоловіком були не дуже дружелюбні стосунки. 31.08.2016р. допитана свідок [PERSON] сім`ю, та бабуся та її сина [PERSON] який пиячив та якому іноді вони приносили їжу. Ухвалою суду від 10.10.2016 року було задоволено клопотання [PERSON] та призначено по цивільній справі судову-психіатричну експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено. До суду 14.06.2017 року надійшов висновок експерта №239, складений 06.06.2017 року, згідно якого відповіді на питання суду не видалось надати можливим у зв`язку з дефіцитом наданих відомостей (т.2, а.с.52-55) та поновлено провадження по справі з метою зібрання матеріалів. Ухвалою суду від 19.09.2017 року судом знову було призначено судову-психіатричну експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено. Матеріли цивільної справи були повернуті до суду 23.06.2018 року разом з висновком судово-психіатричних експертів №221 від 25 травня 2018 року (т.2, а.с.94-98). Ухвалою суду від 26.06.2018 року поновлено провадження та призначено зазначену справу до судового розгляду на 30.10.2018 року. Ухвалою судді від 16.11.2018 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам ОНДІСЕ, на час проведення експертизи провадження у справі було зупинено. До суду 12.03.2019 року матеріали цивільної справи були повернуті разом з листом директора ОНДІСЕ про неможливість виконання експертного дослідження (т.2, а.с.129-131). Ухвалою суду від 13.03.2019 року провадження у справі поновлено та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 30.05.2019 року за клопотанням позивача витребувано докази із Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса, із Приморської ДПІ Південного управління у м. Одесі ГУ ДФС в Одеській області, з Приморського районного відділу в місті Одеса ДМС України, у приватного нотаріусу Плужник Ганни Олександрівни. На виконання вимог ухвали суду від 30.05.2019 року були надані відповіді 04.07.2019 року (а.с.174-178), 29.07.2019 року (а.с.179), 05.08.2019 року (а.с.181), 07.08.2019 року (а.с.183), 08.08.2019 року (а.с.185-194), 18.09.2019 (а.с.201-202). Ухвалою суду від 20.09.2019 року були витребувані докази із Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, відповідь на ухвалу суду була надана 22.10.2019 року (т.2, а.с.221). Ухвалою суду від 30.10.2019 року витребувано з Одеської дирекції ПАТ «Укрпошта» оригінали документів (відомості) про отримання пенсії [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ), який проживав [ADDRESS] , за період з 2010 року по 2013 рік, в яких містяться зразки підписів останнього. Відповідь на ухвалу суду від 30.10.2019 року була надана до суду 20.11.2019 року (т.3, а.с.4). У судове засідання 26.11.2019 року позивач надав заяву про зміну підстав позову, відповідно якого зазначено, що оцінюючи докази та пояснення сторін, позивач прийшов висновку, що потрібно доповнювати підстави позову та почати збір додаткових доказів. Вважає, що додаткові факти з`явились після початку розгляду справи та не мав можливості посилатись у позові на зазначені підстави та отримати будь які вище зазначені докази у встановлені законом строки. Однак, вище наведене має пряме відношення до предмету спору. У зв`язку з чим просив залишити предмет позову «визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва на спадщину за заповітом» без змін. Змінити підстави позову на такі: рідний дядько позивача [PERSON] під час укладання заповіту 31.08.2006 року хворів. Також в позові зазначені посилання на ст. 225 ЦК України, тобто на те, що [PERSON] на час укладання заповіту не міг усвідомлювати та керувати своїми діями, оскільки зловживав спиртними напоями, був на обліку у наркологічному диспансері, ухилявся та не приймав відповідного лікування, про що свідчать історії хвороб №1423 за 1990 рік та №1208 за 2005 рік. та копії матеріалів від наркологічного диспансеру. Крім того Нотаріусами Плужник Г.О. та нотаріусом 6 державної нотаріальної контори було допущено порушення закону під час здійснення правочину пов`язаного з реєстрацією заповіту та свідоцтвом про право власності. Суд, розглянувши заяву, письмові матеріали справи, заслухавши пояснення позивача ухвалив заяву [PERSON] про зміну підстав позов від 26.11.2019р. - залишити без розгляду. У зв`язку з неявкою відповідачів с удове засідання відкладено на 06.12.2019р., яке було відкладено на 30.01.2020р. за заявою позивача. 30.01.2020р. в судовому засіданні позивач та відповідачка доповнили свої пояснення по суті позову та підтримали пояснення, надані ними в минулих судових засіданнях, також суд оглянувши матеріали справи та у зв`язку з клопотанням позивача надав час позивачу підготуватись до судових дебатів, у зв`язку з чим оголосив перерву по справі до 26.02.2020 року. 31.01.2020р. до суду надійшло клопотання позивача про застосування процесуального примусу до відповідачки [PERSON] та її представника адвоката Бороган В.В. з посиланням на ст..ст.143,144 та 57 п.4 ЦПК України. В обґрунтування клопотання зазначив, що в суді на розгляді знаходиться вказана цивільна справа № 522/11983/15-ц та ухвалою суду від 22.09.2016р. суд заборонив відповідачу використовувати спірну 1/4 частину квартири. Однак [PERSON] продовжує використовувати всю квартиру. 13.01.2016р. позивач викликав поліцію до квартири, де побачив невідомих людей, які надали договір оренди з відповідачкою. Тобто квартиру використовують невідомі позивачу люди, тобто ухвала суду не виконується така поведінки відповідачки та адвоката Бороган В.В. свідчить про зловживання нею своїми процесуальними обов`язками з метою затягування судового розгляду та перешкоджанню правосуддю. Ухвалою суду від 04.02.2020 року у задоволенні клопотання [PERSON] про застосування заходів процесуального примусу від 31.01.2020 року відмовлено. 05.02.2020 року до суду надійшло клопотання про забезпечення доказів від позивача, згідно якого просив витребувати у судове засідання для перегляду том 4,5,6 за 2006 рік реєстру нотаріуса Плужник Г.О.; Журнал, або інші відомості про дату та час реєстрації реєстрів Плужник Г.О. 2006 рік які повинні знаходитись у південному міжрегіональному управлінні міністерства юстиції Одеської області; зобов`язати південне міжрегіональне управління міністерства юстиції в Одеській області надати до суду завірену копію нормативного документу щодо встановленого порядку реєстрації нотаріусів у журналі у продовж 2006 року. 05.02.2020 року до суду надійшло клопотання про призначення повторної експертизи, відповідно якого позивач просив витребувати для перегляду у судове засідання кримінальну справу заведену на [PERSON] для перегляду у судове засідання та призначити повторну судову психіатричну експертизу з призначенням інших експертів у зв`язку з тим, що висновок є неповним, неясним, необґрунтованим та таким, що суперечить іншим матеріалами справи, викликає сумніви в його правильності та обґрунтованості. Ухвалою суду від 07.02.2020 року клопотання позивача про забезпечення доказів від 05.02.2020 року та про призначення повторної експертизи від 05.02.2020 року були залишені без розгляду. Із 27.02.2020 року по 03.11.2020 року матеріали цивільної справи перебували в суді апеляційної інстанції за розглядом апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07.02.2020 року. Після повернення матеріалів цивільної справи до суду 1ї інстанції, розгляд справи був призначений на 10.12.2020 року. У зв`язку з перебуванням судді у відпустці, розгляд справи 10.12.2020 року був відкладений на 26.02.2021 року. У судовому засіданні 26.02.2021 року був присутній позивач, інші учасники процесу не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявна заява приватного нотаріуса Плужника Г.О., згідно якої просила справу розглядати за її відсутності. Суд, за згоди позивача, згідно вимог ч.1, 3 ст. 223 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачів, сповіщених належним чином. Позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на те, що його дядько [PERSON] під укладання заповіту хворів та не міг розуміти значення свої їх дій та їх наслідки. Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, враховуючи пояснення осіб, які брали участь у справі, свідків, оцінивши надані докази, пройшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно матеріалів справи, матеріалів спадкової справи №537/2013 року, заведеної державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 08.10.2013 року, встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який проживав в [ADDRESS] (актовий запис про смерть №8059 від 18.08.2013 року) та який доводився позивачу рідним дядьком. Згідно копії медичного свідоцтва про смерть №2832, [PERSON] помер у віці 63 років у результаті «Гострої серцево-судинної недостатності, постаінфарктного кардіосклерозу» (т.1, а.с.232-233). Із витребуваної судом копії спадкової справи, встановлено, що [PERSON] 08 жовтня 2013 року звернулась із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , який залишив на її ім`я заповіт від 31 серпня 2006 року, зареєстрований за №5771 та посвідчений приватним нотаріусом Плужник Г.О.. Згідно даного заповіту від 31.08.2016 року (а.с.130, т.1) [PERSON] зробив розпорядження, згідно якого все належне йому майно на день його смерті, у тому числі квартира [ADDRESS] , заповів [PERSON] . Із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] 13.01.2014 року звернувся до нотаріуса і [PERSON] , який був племінником померлого. Листом від 15.01.2014р. державний нотаріус Лєсогоров Д.О. повідомив [PERSON] про неможливість прийняття ним спадщини у зв`язку з тим, що померлим було складено заповіт не на його ім`я. [PERSON] 05.02.2014 року звертався до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, який ухвалою суду від 17.04.2014 року був повернути позивачу (справа №522/2050/14-ц). У подальшому, 03 липня 2014 року, державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого [PERSON] отримала в якості спадщини 3/4 частин квартири [ADDRESS] (а.с.147, т.1). Вказана частка квартири належала спадкодавцю в 1/2 частині на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 25.04.2005 року за №8-17186, дублікат якого видано 23.06.2014 року, та в 1/4 частині на підставі цього ж свідоцтва належала - [PERSON] , померлої [INFO] , спадкоємцем якої був її син [PERSON] , який прийняв спадщину, проте не оформив своїх спадкових прав. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом 03.07.2014р. зареєстровано в реєстрі за №7-525. Звертаючись до суду з дійсним позовом позивач просив визнати недійсними вказані заповіт та свідоцтво про право на спадщину. Підставою позову зазначив те, що спадкодавець - [PERSON] на час складання заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки зловживав спиртними напоями. Правову норму зазначила ст. 225 ЦК України. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Зазначені правовідносини регулюються нормами ст..ст. 1216-1218 ЦК України пов`язані з набуттям права власності в порядку спадкування. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини. Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. У відповідності з ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилами, встановленими ч. 1 ст. 225 ЦК, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016 року, №36-9цс12 від 29.02.2012 року, №6-9цс12 від 29.02.2012 року, підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч. 2 ст.1257 ЦК України суд відповідно до п. 2ст. 105 ЦПК України, для встановлення психічного стану особи зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, висновок якої у даному випадку є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають інше побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи (в тому числі посмертної), так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20.06.2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12.09.2018 року у справі № 522/25597/13-ц. Зазначене також роз`яснено у п. 18постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». У відповідності до вимог ч.2ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16.10.2019 року по справі № 530/1349/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи, судом неодноразово призначалась на поданій справі судова психіатрична експертиза. Першого разу (згідно ухвали суду від 10.10.2016 року) експертиза проведена не була у зв`язку з дефіцитом наданих відомостей; другого разу (згідно ухвали суду від 19.09.2017 року та 23.06.2018 року суду було надано висновок судової психіатричної експертизи №221 від 25.05.2018 року (т.2, а.с.94-98). Згідно даного висновку експертів, на момент складання заповіту 31.08.2006 року, зареєстрованого за №5771 та посвідченого нотаріусом Плужник Г.О., на ім`я [PERSON] страждав «Психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, неповна ремісія», проте міг розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент посвідчення заповіту. Оцінивши вказаний вище висновок судової експертизи за правилами ст. 89 ЦПК України, та в сукупності з наявними в справі доказами, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі. Згідно пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , пояснень відповідачки [PERSON] , вбачається що [PERSON] дійсно зловживав алкогольними напоями, проте ніхто зі свідків не зміг надати переконливих відомостей щодо психічного стану [PERSON] та не розуміння ним своїх дій на час складання ним заповіту. Медична документація відносно [PERSON] не свідчить та не підтверджує належним чином обставини того, що станом на серпень 2006 року (тобто на час складання заповіту) спадкодавець не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними та який помер [INFO] та за життя не відмінив свій заповіт, та не оспорював його. Отже, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. Посилання позивача на положення ст. 225 ЦК України не знайшли свого підтвердження належними та достовірними доказами. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. З огляду на викладеного, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] про визнання заповіту недійсним, а тому відмовляє в їх задоволенні. З огляду на те, що позовні вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом є похідними від первісних про визнання заповіту недійсним, та з огляду на те, що перші вимоги судом не задовольняються, то суд і не знаходить підстав для задоволення вимог про скасування свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи зібрані докази у сукупності суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] .. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Оскільки, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то не підлягають і стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати понесені останнім при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed