Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

До Жовтневого районного суду м.Запоріжжя 07.04.2021 року звернулася [PERSON] (далі позивач) із вказаним позовом до [PERSON] (далі відповідач), в якому просила усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення позивача до вищевказаної квартири. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову, не заперечував проти прийняття заочного рішення. Третя особа [PERSON] подав заяву про визнання позову, позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув, про час і місце його проведення повідомлений належним чином. Про проведення судового засідання відповідач також викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі не заявив, заперечень проти позову не надав. За відсутності підстав встановлених ч.2 ст.223 ЦПК для відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу по суті за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних чи доказів. Відповідно до ст. 280 ЦПК за письмової згоди представника позивача, суд постановив здійснювати заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Третя особа - [PERSON] і відповідач є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується правовстановлюючими документами в матеріалах справи. Відповідно до відміток у паспорті позивача, даних Витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи - [PERSON] з 28.11.2002 року має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . За твердженням позивача [PERSON] перешкоджає їй проживати в зазначеній квартирі і з березня 2021 року унеможливила доступ до квартири. Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 03 березня 2020 року [PERSON] уповноважив позивача підгодовувати всі необхідні документи для продажу та продати належну йому на праві власності частку квартири [ADDRESS] . Для цього позивач праві представляти інтереси співвласника, зокрема має право здійснювати нагляд за квартирою, мати вільний доступ до квартири. Як встановлено судом спірні правовідносини стосуються права користування житловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] . Позивачі оскаржують дії відповідача щодо вчинення перешкод у користуванні житлом. Отже, предметом спірних правовідносин є поновлення права користування житловими приміщеннями за вищевказаною адресою. Спірні правовідносини регулюються Цивільним Кодексом України (далі ЦК) Житловим Кодексом УССР (далі ЖК). Відповідно до статті 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною першою статті 383 ЦК та статтею 150 ЖК закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 статті 405 ЦК передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частина 2 статті 3 Сімейного кодексу України визначає, що до складу сім`ї входять особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За змістом статті 156 ЖК члени сім`ї власника житлового приміщення, які проживають разом з ним у приміщенні, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником такого приміщення, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, якщо частина квартири (будинку) належить співмешканцю на праві власності він може без згоди інших співмешканців вселити до даної квартири (будинку) батьків, своїх дітей та дружину. Згідно зі статтею 161 ЖК наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст..9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що позивач як член сім`ї власника майна має право користування житловим приміщенням нарівні з власником такого приміщення, а тому виселення такого користувача або вчинення перешкод у користуванні житлом є порушенням його житлових прав. Право на житло є одним з фундаментальних прав людини гарантованих не тільки Конституцією України, а і Європейською конвенцією з прав людини, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд, при вирішенні спору пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві. Тлумачення положень чинного законодавства дає можливість стверджувати, що особа може бути позбавлена права на житло чи визнана такою, що втратила право користування конкретним житлом, або виселена лише з підстав передбачених законом за рішенням суду. На підставі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов законний, обґрунтований і такий, що підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК сплачений позивачем і документально підтверджений судовий збір в сумі 908 грн покладається судом на відповідача.

Outcome: approved