Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

До суду звернувся [PERSON]в інтересах якого діє адвокат [PERSON] з позовом до ТзОВ «Лізингової компанії «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №003380 від 23 грудня 2015 року та стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 21210 гривень і моральної шкоди у розмірі 10000 гривень. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 23 грудня 2015 року між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»було укладено договір фінансового лізингу№003380, відповідно до якого лізингодавець (відповідач) зобов`язується придбати і передати у користування лізингоодержувачу (позивачу) трактор МТЗ 82.1, а позивач зобовязується періодично сплачувати за користування трактором лізингові платежі згідно із додатками до договору. Після цього позивачем, на виконання вищевказаного договору, було проведено ряд платежів на адресу відповідача на загальну суму 21210 гривень, однак предмет договору йому так і не було передано. 10 лютого 2016 року він звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення йому сплачених коштів у вищевказаному розмірі, однак 04 березня 2016 року отримав відповідь про те, що договір розірвано з 10 лютого 2016 року, з повідомленням про те, що коштів йому не повернуть та трактор він не отримає. Позивач вважає, що умови вищевказаного договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству, і відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими та порушують його права як споживача. Так, згідно з умовами вищезазначеного договору фінансового лізингу, до отримання трактора позивач повинен сплатити товариству не менше половини його вартості, зокрема, комісійну винагороду у розмірі 10 % вартості предмета лізингу, аванс у розмірі не менше 50 % вартості предмета лізингу, відшкодування вартості предмета лізингу, сплатити відсоткову ставку за користування предметом лізингу та комісію за супроводження договору. Крім того, у відповідача на момент укладення вищевказаного договору була відсутня ліцензія на такий вид діяльності, а також позивач посилається на нікчемність спірного договору, як в силу статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач застосував нечесну підприємницьку практику, так і в силу статті 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. Також позивач просить стягнути з відповідача в його користь 10000 гривень моральної шкоди, яка спричинена відповідачем його незаконними діями, що призвело до моральних страждань пов`язаних з неможливістю забезпечити належний рівень свого життя та забезпечення своєї сім`ї, через безпідставну сплату платежів. В судове засідання представник позивача адвокат [PERSON] не зявився, однак від нього на адресу суду надійшла заява, в якій він просить справу слухати без його участі, позов підтримує і просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак від нього на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позовну заяву просить залишити без задоволення. Також від представника відповідача на адресу суду надійшли заперечення проти позову, де зазначено, що відповідачем не вчинено будь-яких дій щодо введення позивача в оману при укладенні вищевказаного договору фінансового лізингу. Позивач був ознайомлений з усіма умовами договору, додатками до нього і договір відповідає усім вимогам закону, укладений у письмовій формі та в ньому зазначені усі істотні умови. Вказана діяльність відповідача не підлягає обов`язковому ліцензуванню, а сам договір не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Ознайомившись з матеріалами позовної заяви, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення із наступних підстав. Так, судом встановлено, що 23 грудня 2015 року між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 003380 з додатками №1-3, предметом якого є трактор МТЗ 82.1. Дана обставина знайшла своє підтвердження копією договору фінансового лізингу №003380 від 23.12.2015 року (а.с.12-17). Відповідно до додатку № 1 до вищевказаного договору фінансового лізингу вартість предмета лізингу - трактора МТЗ 82.1 становить 210000.00 грн., комісія за організацію 10% - 21000.00 грн. та комісія за передачу 3% - 6300.00 грн. (а.с.18). Згідно з додатком № 2 до договору вартість предмета лізингу становить 200000.00 грн., авансовий платіж - 50%, сума лізингу - 100000 грн., викупна вартість - 3000 грн., відсоткова ставка - 12,50%, комісія 5,00%, щомісячний платіж 2512,22грн., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу, а саме, авансовий платіж 100000.00 грн. та комісію за передачу трактора 6000.00 грн. (а.с.19). У відповідності з додатком №3 до договору предметом лізингу є трактор МТЗ 82.1 вартістю 210000.00 грн. (а.с.19). На виконання умов вищевказаного договору фінансового лізингу позивач 23 грудня 2015 року сплатив на рахунок ТзОВ «ЛК «Еталон» 21000 грн. коштів згідно з умовами договору. Комісія за їх сплату становить 210 грн., які також було сплачено позивачем, що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» від 23 грудня 2015 року (а.с.21). 10 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до ТзОВ «ЛК «Еталон» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів, однак листом від 26 лютого 2016 року №257 відповідач йому повідомив про те, що вищевказаний договір фінансового лізингу вважається розірваним з 10 лютого 2016 року, однак сплачена сума комісії за організацію даного договору в розмірі 21000 грн. поверненню не підлягає відповідно до п.12.12 ст.12 вказаного договору та п.3 ст.7, ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» (а.с.20). Згідно п.5.1 вищевказаного Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п.5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу. Відповідно до п.5.4 Договору фінансового лізингу №003380 від 23.12.2015 року розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється у Додатку №1. У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного у додатку №1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додатковій угоді до даного договору. В п.8.2.1 Договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі «Комісія за Організацію»), яка розраховується у додатку №1 до даного договору та становить 10% від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як: авансовий платіж, який визначений у додатку №1 до даного договору та становить 50% вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, повязані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку №1 до даного договору та становить 3% від вартості предмета лізингу. Згідно з пунктом 8.2.3 вищевказаного Договору фінансового лізингу лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з періодичних лізингових платежів, а ті в свою чергу з: відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу (вказаної в додатку №2 до Договору); сплати комісії за супроводження договору (розмір комісії вказано в додатку №2 до Договору) і становить 5%. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Суд, аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, що для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору. Судом встановлено, що в договорі фінансового лізингу № 003380 від 23 грудня 2015 року, укладеному між сторонами по справі, виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.\~\~ Так, згідно пункту 3.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за даним Договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням статті 808 ЦК України. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої\~статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1\~статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої\~статті 227 ЦК України\~правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не було встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої\~статті 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою спірний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно\~статті 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої\~статті 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що вказаний договір фінансового лізингу №003381 від 23 грудня 2015 року нотаріально посвідчено не було. Крім того, суд приймає до уваги те, що в додатках № 1 та № 3 до оспорюваного Договору зазначено, що вартість предмета лізингу становить 210000 грн., а в додатку № 2 200000 грн.. Враховуючи вищезазначене, суд встановив, що вищенаведені умови вищевказаного договору фінансового лізингу є несправедливими, у відповідача відсутня ліцензія для здійснення даного виду фінансової діяльності, та спірний договір не був нотаріального посвідчений. Відповідно, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про визнання договору недійсним. Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати за Договором у розмірі 21210 гривень. При цьому, при прийнятті даного рішення судом враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15. Відмовляючи позивачу у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди суд виходив із наступного. Так, суд вважає, що при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди до спірних правовідносин слід застосовувати положення ч.1 ст.1167 ЦК України та ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Разом з тим, відповідно до п.5 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до Закону. Однак позивачем не представлено і в судовому засіданні не здобуто доказів завдання позивачеві моральної шкоди внаслідок недоліків продукції. Крім того, відповідно до частин 1, 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи або юридичної особи. Разом з тим, позивачем не надано, а в судовому засіданні не здобуто, належних доказів того, що неправомірними діями відповідача йому була заподіяна моральна шкода. Суд, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь держави 1378 гривень судового збору.

Outcome: partial