Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси 19.10.2015 року, звернулась позивач [PERSON] з позовом до ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення заробітної плати. Посилаючись на те, що з 08.04.2013 року, працює у ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» на посаді провідного архіваріуса контролера Южного Головного Регіонального Управління ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк». З вересня 2014 року відповідач почав безпідставно відраховувати з її заробітної плати грошові кошти, у вересні 2014 року відраховано 2255 грн. 94 коп., у жовні 2014 року 1764 грн. 16 коп., у листопаді 2014 року 1172 грн. 23 коп., у грудні 2014 року 1875 грн. 05 коп., що разом становить 7067 грн. 38 коп. Позивач вказує, що на її вимогу надати пояснення щодо підстав здійснення таких відрахувань відповідач зазначив, що відрахування здійснюються на підставі ст. 130 КЗпП України зокрема у зв'язку з порушенням позивачем вимог п. 2.7 Наказу ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» №СП-2011-726-6684279 від 19.07.2011 року «Про впровадження в промислову експлуатацію актуалізованої процедури передачі документів до архіву банку». За усними поясненнями директора ЮГРУ ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» розмір завданої позивачем матеріальної шкоди банку становить 10500 грн. та 11,50 доларів США. Згідно розрахунку середньомісячної заробітної плати позивача її середній заробіток за місяць складає 5145,12 грн. Зважаючи на те, що матеріальна шкода в розмірі визначеному відповідачем щодо позивача перевищує середній місячний заробіток [PERSON], позивач вважає, що покриття такої шкоди відповідно до ст. 136 КЗпП України, повинно проводитися шляхом подання ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» позову до суду, та вже в судовому засіданні відповідач має доводити суду наявність винних дій працівника, розмір матеріальної шкоди та наявність зв'язку між винними діями позивача та завданою відповідачу шкодою. Враховуючи, що відповідач не звертався в порядку ст. 136 КЗпП України до суду з відповідним позовом до позивача, [PERSON] вважає, що дії ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк», щодо відрахування з її заробітної плати здійсненні відповідачем мають бути визнані судом як незаконні. Так як позивач своєчасно не отримала нараховану їй заробітну плату, позивач вважає, що має право на отримання компенсації за втрату частини заробітку через порушення строків його виплати. У звязку з безпідставним відрахуванням із заробітної плати позивача належних їй грошових коштів, як вказує позивач, є порушення її трудових прав як працівника, передбачених ст. 115 КЗпП України, такі порушення є наслідком винних дій відповідача, що призвели до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, приймаючи до уваги приписи ст. 237 КЗпП України, позивач вважає, що має право на отримання відшкодування моральної шкоди. Так відповідач здійснюючи систематично відрахування із заробітної плати проявляє неповагу до позивача та його трудових прав, безумовно такі дії призвели до моральних страждань позивача. За заявою від 17.02.2016 року, поданою позивачем [PERSON] в судовому засіданні - про збільшення позовних вимог, позивач вказала, що після її звернення із позовом до суду про стягнення заробітної плати, відповідач продовжував утримувати з неї заробітну плату, в зв'язку з чим за уточненими вимогами вона просить суд, стягнути з ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» на її користь заборгованість по заробітній платі за вересень 2014 року березень 2015 року у розмірі 11689,95 грн., стягнути з ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» на її користь компенсацію за втрату частини заробітку у розмірі 4839,46 грн., а також стягнути з ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» на її користь у відшкодування моральної шкоди 20000,00 грн. Позивач [PERSON] та її представник за ордером та договором про надання юридичної допомоги - адвокат [PERSON] в судовому засіданні просили суд задовольнити уточнені позовні вимоги. Представник відповідача ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні просила суд, відмовити в задоволенні позовних вимог, згідно поданих 16.02.2016 року заперечень. Відповідно до яких представник зазначила, що позивач при зверненні до суду пропустила тримісячний строк, встановлений для звернення працівника до суду з позовом про вирішення трудового спору, що передбачено ст. 233 КЗпП. Так, на думку представника відповідача враховуючи, що відрахування із заробітної плати [PERSON] розпочалися з вересня 2014 року, тобто вже з наступного дня після отримання заробітної плати та отримання інформації про види нарахувань та відрахувань (06.10.2014 року) працівник повинен був дізнатися про утримання із її заробітної плати. Про ознайомлення позивача із сумами утримань свідчать розрахункові листи, роздруковані із програмного комплексу «Моя зарплата». В зв'язку з чим обчислення строку для звернення до суду, щодо неправомірності утримань із заробітної плати має проводитися з 06.10.2014 року. Окрім того листом №20.1.0.0.0/7-20140911/330 від 26.09.2014 року [PERSON] була повідомлена про заподіяння матеріальної шкоди при виконанні нею трудових обовязків. Однак позивач звернулася із зазначеним позовом до суду лише у жовтні 2015 року, через рік після початку утримань із заробітної плати, тобто з пропуском тримісячного строку, позовна заява [PERSON] не містить обґрунтування та доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, а також не містить клопотання про поновлення пропущеного строку. Також позивачем не наведено чим підтверджується завдання моральних страждань, тобто не доведено факту заподіяння моральної шкоди, не обґрунтовано причинно наслідковий зв'язок між моральною шкодою та діями відповідача та не доведено мотиви з яких виходила позивач при обчисленні розміру відшкодування моральної шкоди. В зв'язку з викладеним вище, на думку представника відповідача ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк», позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу № Э.ОD-ПП-2013-246 директора ЮГРУ ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк», від 08.04.2013 року, [PERSON], була призначена на посаду провідного архіваріуса контролера ЮГРУ ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк». Наказом директора ЮГРУ ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» №Э.OD-УВ-2015-228-п від 05.05.2015 року [PERSON] звільнена за згодою сторін (ст. 36 п. 1) з посади провідного архіваріуса-контролера. З наданого суду представником відповідача [PERSON] службового розслідування №ZAKL-2014/1-6875813 від 08.09.2014 року «По матеріалах службового розслідування по факту відсутності інкасаторської сумки з грошовими коштами в розмірі 42000 грн. та 46 доларів США у касираопераціоніста [PERSON]Н.», складеного «Службою Безпеки» ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк», були виявлені грубі порушення нормативних документів банку чотирма співробітниками банку, які приймали участь в доставлені інкасаторської сумки з каси перерахунку в архів в рівних частках і в звязку з цим суму в розмірі 42000 грн. та 46 доларів США, висновком рекомендовано розподілити на рахунки дебіторської заборгованості на чотирьох співробітників порівну в солідарному порядку по 10500 грн і 11,5 доларів США. За п. 3 [PERSON] такі суми були віднесені на відкриті рахунки дебіторської заборгованості, в тому числі співробітника: провідного архіваріуса [PERSON] Зазначеним [PERSON] були також поставлені завдання відповідальним особам банку про утримання відрахувань із заробітної плати, в тому числі [PERSON] в рахунок покриття заподіяної матеріальної шкоди, починаючи з вересня 2014 року. 11.09.2014 року позивач [PERSON], звернулася із заявою до директора ЮГРУ ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» [PERSON], згідно якої просила надати їй документи на підставі яких були відкриті рахунки дебіторської заборгованості на суму 10503,65 грн. та 11,50 доларів США. Своїм листом ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» від 26.09.2014 року за вих. №20.1.0.0.0/7-20140911/330, повідомило позивача, що під час її роботи в банку на посаді провідного архіваріуса контролера у квітні 2014 року внаслідок недбалого ставлення до виконання службових обовязків, нею було грубо порушено вимоги п. 2.7 Порядку роботи з конвертами в архівах банку наказу №СП-2011-726-6684279 від 19.07.2011 року «Про впровадження в промислову експлуатацію актуалізованої процедури передачі документів до архіву банків», оскільки [PERSON] не вимагала від інкасатора здати пошту по його карті інкасатора і не вимагала у нього реєстр, що в подальшому призвело до зникнення сумки з грошовими коштами. Такі дії (службове недбальство) призвели до збитків банку, на імя [PERSON], було відкрито рахунок 3552 дебіторської заборгованості. Зазначеним листом також було запропоновано [PERSON] здійснити погашення заборгованості перед банком в добровільному порядку. Згідно наданого позивачем розрахунку відрахувань із її заробітної плати, розрахунку компенсації втрат частин заробітної плати [PERSON], розрахункових листів за вересень, жовтень, листопад, грудень 2014 року, розрахункових листів за січень, лютий, березень 2015 року, а також розрахункового листа за травень 2015 року, доданих до матеріалів справи, вбачається, що за період роботи [PERSON] за вересень 2014 року березень 2015 року, були утримані кошти із заробітної плати в рахунок покриття заподіяної матеріальної шкоди у загальному розмірі 11689,95грн. Сума таких відрахувань також підтверджується запереченнями поданими до суду представником відповідача за довіреністю [PERSON] Частиною 1 ст. 127 КЗпП України, визначено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Так, згідно п. 3 ч. 2 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Відповідного наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу про здійснення відрахування із заробітної плати [PERSON], для покриття заборгованості перед банком, відповідачем до суду не надано. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року, №100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» визначено, що середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Так, згідно розрахункових листів за липень серпень 2014 року, наявних в матеріалах справи вбачається, що за останні два календарні місяці роботи до початку проведення відрахувань, липень та серпень 2014 року позивачем за фактично відпрацьовані 43 робочих дні було отримано 10290,25 грн., відповідно середньоденна заробітна плата позивача за розрахунковий період складає 10290,25/43=239,31 грн., в зв'язку з чим розрахунок середньомісячної заробітної плати позивача становить: 239,31х43/2=5145,12 грн., з цього вбачається, що середній місячний заробіток [PERSON], складає 5145,12 грн. Відповідно до ст. 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Враховуючи досліджене відсутність наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу про відрахування із заробітної плати [PERSON], для покриття завданої шкоди банку, з яким мала б бути ознайомлена позивач, а також те що відповідачем не надано до суду даних, що [PERSON] була ознайомлена з вищезазначеним [PERSON] службового розслідування №ZAKL-2014/1-6875813 по матеріалах службової перевірки по факту відсутності інкасаторської сумки з грошовими коштами в розмірі 42000 грн. та 49 доларів США у касира операціоніста [PERSON], від 08.09.2014 року, яким визначена позивачу завдана матеріальна шкода в розмірі 10500 грн., та 11,50 доларів США, що перевищує середній місячний заробіток позивача, суд вважає, що здійснення відповідачем відрахувань із заробітної плати позивача [PERSON], були здійснені в супереч діючим нормам законодавства України. Згідно ст. 233 КЗпП України, передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Враховуючи, що предметом спору є стягнення належної позивачці частини заробітної плати, суд вважає, що до даного предмету спору не підлягає застосуванню тримісячний строк позовної давності, вказаний в ст. 233 КЗпП України, та як вказує представник відповідача у своїх запереченнях. з підстав цього суд не приймає заперечення відповідача в частині застосування строку позовної давності, так як вказаний спір стосується порушення законодавства про оплату праці. Тому враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON], в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за вересень 2014 року березень 2015 року, у загальному розмірі 11689,95 грн. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). З розрахунку компенсації втрат частин заробітної плати, сума індексації за затримку виплати позивачу заробітної плати за вересень 2014 року березень2015 року, складає 4839,46 грн. Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення компенсації за втрату частини заробітку підлягають задоволенню, та стягує на її користь з ПАТ «Комерційний Банк «Приватбанк» компенсацію за втрату частини заробітку у розмірі 4839,46 грн. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством Так, оцінюючи вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Враховуючи\~ вище наведене та вимоги позивача, щодо компенсації заподіяної їй моральної шкоди у зв'язку з безпідставними відрахуваннями із заробітної плати, в результаті чого [PERSON] була позбавлена можливості самостійно визначити порядок використання заробітної плати та витрачати заробітну плату на задоволення своїх потреб, а постійний, систематичний характер, таких відрахувань, порушив її трудові права, при цьому такі відрахування з заробітної палати [PERSON] здійснювались і з порушенням трудового законодавства України. Суд вважає, що здійснення таких відрахувань відповідачем із заробітної плати позивача призвели до моральних певних страждань позивача, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, неможливості забезпечення належних матеріальних умов для існування, необхідності відновлення своїх порушень прав у суді. Однак,

Outcome: partial