Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Позивач у судове засідання не зявився, відповідно до письмової заяви просив суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить суд визнати нею право власності на нежитлове приміщення № 17 яке розташоване в житловому будинку на першому поверсі за адресою: місто Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, буд. 100 та на домоволодіння, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район м. Підгородне по вул. Комсомольська, 19. Проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, причину неявки у судове засідання суду не повідомив. Зі згоди позивача суд проводить розгляд справи у заочному порядку, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема може бути визнання права(ст. 15-16 ЦК України). Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (ст. 114 ЦПК України). Однією з позовних вимог позивача є визнання права власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район м. Підгородне по вул. Комсомольська, 19, а тому відповідно до ст. 114 ЦПК України справа підсудна Дніпропетровському районному суду Дніпропетровської області. У судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 12 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого у реєстрі за №1455 [PERSON], який діяв від імені [PERSON] по довіреності, посвідченій 18.08.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за р.№573 продав [PERSON] квартиру №17 (сімнадцять) у м. Дніпропетровську по проспекту Карла Маркса, 100. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 вересня 2015 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON]. Належну позивачу на праві власності квартиру вона переобладнала у нежитлове приміщення - магазин непродовольчих товарів, здійснила реконструкцію зазначеного приміщення та капітальний ремонт. Відповідно до договору оренди №01-15 від 01 жовтня 2015 року, позивач передала відповідачу у користування нежитлове приміщення №17 - магазин непродовольчих товарів у місті Дніпропетровську по проспекту Карла Маркса, 100 та домоволодіння у Дніпропетровській області, Дніпропетровському районі, м.Підгородне, вул. Комсомольська, 19. Відповідно до п.5.1.2. вказаного договору, [PERSON] зобов'язувалася надати відповідачу [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів на зазначені вище об'єкти оренди. Однак, оскільки оригіналів правовстановлюючих документів на зазначені вище об'єкти оренди у позивача не має і відповідач не визнає право власності позивача на вказані вище об'єкти оренди позивач змушений звернутися до суду. Нормами ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно положень ст. 41 Конституції України та ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частина І статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Також, згідно технічного паспорту від 12 грудня 2008 року нежитлове приміщення №17 - магазин непродовольчих товарів складається з: поз. 1- торгова зала, поз. 2 - коридор, поз. З - санвузол, поз. 4 - вітрина, загальною площею 79,8 кв.м., ґанок літ. а7, яке розташоване в житловому будинку літ. А-5 на першому поверсі за адресою: місто Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, буд. 100. За таких обставин позовні вимоги у частині визнання право власності на нежитлове приміщення №17 яке розташоване в житловому будинку на першому поверсі за адресою: місто Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, буд. 100 знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог у частині визнання за ним права власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район м. Підгородне по вул. Комсомольська, 19, що є підставою для відмови позивачці у задоволенні позову у цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у сумі 700 грн.

Outcome: partial