Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовом до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про переведення на посаду головного інженера Портової ремонтної служби ДП «МТП «Чорноморськ» (а.с.2-6), згідно якого просить суд: - визнати протиправним бездіяльність в.о. директора Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» щодо невидання наказу про перевід на підставі ст.32 ч.1 КЗпП України [PERSON] з посади заступника начальника Портової сервісної служби «Морського торговельного порту «Чорноморськ» у зв`язку з реорганізацією шляхом перейменування підрозділу; - зобов`язати керівника державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» видати наказ про перевід на підставі ст.32 ч.1 КЗпП України [PERSON] з посади заступника начальника Портової сервісної служби на посаду головного інженера Портової ремонтної служби «Морського торговельного порту «Чорноморськ» у зв`язку з реорганізацією шляхом перейменування підрозділу; - судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач з посиланням на норми трудового законодавства зазначив, що він багато років працює на керівних посадах в Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Чорноморськ», добросовісно виконує свої обов`язки, стягнень не мав. Наказом директора Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №449 від 16.12.2019 «Про зміни в організації виробництва і праці» ліквідовано підрозділ Портова сервісна служба, де до теперішнього часу працює Позивач. Позивач стверджує, що наказ видано без посилань на відповідні норми закону та прийнято без погодження з профспілковою організацією, членом якої він є та без погодження з іншими профспілками порту. Крім того, позивач стверджує, що наказ №449 від 16.12.2019 є нікчемним, оскільки ніякої ліквідації підрозділу не відбулось, а відбулось перейменування підрозділу. Представник відповідача 04.11.2020 надав до суду відзив на позов (а.с.52-56), в якому просить суд відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими, а дії керівництва ДП «МТП «Чорномосрьк» вчинені в межах повноважень, визначених ст.ст.62, 64-65 ГК України та з урахуванням положень КЗпП України. Суд дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Наказом №449 від 16.12. «Про зміни в організації виробництва і праці» було проведено реорганізацію внутрішньої структури ДП «МТП «Чорноморськ» шляхом ліквідації одних структурних підрозділів та створенні інших (а.с.7-9). Наказом № 85 від 19.03.2020 «Про внесення змін до наказу від 16.12.2019 № 449» у зв`язку з дотриманням процедурних питань щодо переведення працівників до новостворених структурних підрозділів ДП «МТП «Чорноморськ» змінено дату ліквідації структурних підрозділів з 01.04.2020 на 01.05.2020 (а.с.61). Наказом № 147 від 30.04.2020 «Про внесення змін до наказу від 16.12.2019 № 449» з вищевикладених аналогічних підстав перенесено дату ліквідації підрозділів підприємства, в т.ч. і «Портової сервісної служби» на 01.06.2020 (а.с.62). 16.06.2020 [PERSON] направив до ДП «МТП «Чорномрськ» заяву про переведення з посади заступника начальника Портової сервісної служби на посаду головного інженера Портової ремонтної служби (а.с.13). На підприємстві діє Колективний договір ДП «МТП «Чорноморськ» 2001 року зі змінами та доповненнями, укладений між уповноваженим власника та виборним органом профспілок порту. Відповідно до статті 43 Конституції України, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Статтею 5-1 КЗпП України забезпечено правовий захист громадян від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці (ст.32 ч.3 КЗпП України). Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що зміною в організації виробництва і праці визнається раціоналізація робочих місць, уведення нових форм організації праці, зокрема, перехід на бригадну форму організації праці і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо. Наведений перелік не є вичерпним. Отже, під змінами в організації виробництва і праці варто розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних та соціальних показників. Змінами в організації виробництва і праці слід вважати також удосконалення систем заробітної праці, нормування праці, ліквідацію шкідливих робіт, раціоналізацію робочих місць після їх атестації, тощо. Відповідно до ч.1 ст.62 ГК України, підприємство є самостійним суб`єктом господарювання, створеним компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншим законами. Відповідно до ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Власник на свій розсуд має право формувати штат і структуру підприємства, установи або організації, змінити чисельність працівників певного фаху і кваліфікації та чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, що не забороняє, одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, змінити чисельність інших посад. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Прийняття Відповідачем рішення про встановлення та зміни в організації виробництва і праці є виключною компетенцією власника підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права управління діяльністю підприємством, що узгоджується з ст.ст. 62,64, ГК України. Згідно зі статтею 2 КЗпП України трудовий договір - двостороння угода між роботодавцем і працівником, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату. Таким чином, працівник може влаштуватись на будь-яку роботу, обумовлену трудовим договором, вільно укладеним між ним і роботодавцем. Відповідно до ч.3 ст.24 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Верховний суд у постанові від 28 березня 2019 року по справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-13550св17) зазначив, що не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Судом встановлено, що наказом в.о. директора порту №449 «Про зміни в організації виробництва і праці» від 16.12.2019, з урахуванням наказів про внесення змін до даного наказу в частині зміни дати ліквідації структурних підрозділів, вирішено провести з 01.06.2020 зміни в організації виробництва і праці шляхом ліквідації одних структурних підрозділів та створення інших. У розділі 3 даного наказу зазначено про ліквідацію структурного підрозділу, у якому працює Позивач - «Портова сервісна служба». В мотивуючій частині оскаржуваного наказу вказано наступне: «У зв`язку з погодженням Міністерством інфраструктури України 05.12.2019 року організаційної структури та штатного розпису в частині керівного складу ДП «МТП «Чорноморськ», з метою виключення дублюючих функцій та підвищення ефективності виробничої діяльності підприємства». Отже, суд приходить до висновку, що в ДП МТП «Чорноморськ» відбулись зміни в організації виробництва і праці, оскільки згідно наказу № 449 від 16.12.2019 відбулась ліквідація одних структурних підрозділів і визначених посад та утворено нові структурні підрозділи і посади. Враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28 березня 2019 року по справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-13550св17) та положення ст.ст. 62,64 ГК України суд не надає правову оцінку наказу № 449 від 16.12.2019, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією керівника ДП «МТП «Чорноморськ» та є складовою права на управління діяльністю підприємством. Правовідносини, які виникли між сторонами з урахуванням спору регулюються Кодексом законів про працю України. Аналізуючи чинний КЗпП України можна виділити такі види переведення працівників: -переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві (ч.1 ст.32 КЗпП України); -переведення на роботу на інше підприємство (ч.1 ст.32 та п.5 ч.1 ст. 36 КЗпП ); -переведення на роботу в іншу місцевість (ч.1 ст. 32 КЗпП); -тимчасове переведення працівників на іншу роботу у зв`язку з форс-мажорними обставинами (ч.2 і 3 ст. 33 КЗпП); -тимчасове переведення працівників на іншу роботу в разі простою (ст. 34 КЗпП); -переведення працівників на легшу роботу за станом здоров`я (ст. 170 КЗпП); -переведення на легшу роботу вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (ст.. 178 КЗпП) З наведеного встановлено обов`язок роботодавця перевести працівника на легшу роботу лише у випадку, якщо цього потребує стан здоров`я працівника (ст. 170 КЗпП України). Всі інші види переведення передбачають переведення працівника лише за взаємною згодою сторін. Заява Позивача про переведення на посаду головного інженера Портової ремонтної служби (а.с.13), посадова інструкція (а.с.21-25) та положення про портову сервісну службу (а.с.14-20) не підтверджують права Позивача або обов`язку ДП «МТП «Чорноморськ» на обов`язкове переведення [PERSON] на посаду головного інженера Портової ремонтної служби. Позивач не надав суду доказів того, що посада, на яку [PERSON] бажав перевестись та написав заяву про переведення, є вакантною. Суд вважає, що за обставинами даної справи відповідач не порушив прав позивача на переведення на іншу посаду, оскільки Позивач не довів суду належними та допустимими доказами підстави для його обов`язкового переведення, не підтвердив вакантність посади, на яку він бажав здійснити переведення. Відповідно до ст.2 КЗпП України трудовий договір - двостороння угода між роботодавцем і працівником. Отже, вказані обставини виключають наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» щодо невидання наказу про переведення на підставі ст.32 ч.1 КЗпП України [PERSON] з посади заступника начальника Портової сервісної служби, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Оскільки позивач не довів своїх вимог в частині обов`язку керівництва ДП «МТП «Чорноморськ» перевести його на іншу посаду, то відсутні підстави для ствердження про порушення прав та інтересів, за захистом яких [PERSON] звернувся до суду. КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників. Так, КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника загальний перелік яких наведено у ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, такий правовий висновок наведено в Постанові ВСУ № 6-951цс16 від 24.05.2017 року. У даному випадку Позивач продовжує перебувати у трудових відносинах з ДП «МТП «Чорноморськ», повідомлення про майбутнє вивільнення Позивачу не вручено, а тому Позивач не довів суду за захистом якого порушеного права він звернувся до суду. Отже, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, з урахуванням закону, який регулює виниклі правовідносини, приймаючи до уваги, що [PERSON] не довів факт порушення роботодавцем законодавства про працю в результаті не переведення його на посаду, яку Позивач особисто визначив, суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання бездіяльності керівництва ДП «МТП «Чорноморськ» протиправною щодо невидання наказу про переведення Позивача на іншу посаду та зобов`язання керівника ДП «МТП «Чорноморськ» перевести [PERSON] , на посаду головного інженера Портової ремонтної служби. Відтак, пред`явлені позовні вимоги [PERSON] є безпідставні, не доведені, а тому не підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном). Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Outcome: dismissed