Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колмакова Нонна Вікторівна про встановлення факту родинних відносин, а саме, що [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрою та братом, про визнання заповіту [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Євсеєвою Л.А. 06.12.2003 року за реєстровим номером № 10517, номер у спадковому реєстрі 5978124, - недійсним. Позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що [INFO] помер її рідний брат - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Інших спадкоємців немає. Порзивачка [PERSON] вказує про те, що з 2010 року вона проживала разом з братом [PERSON] в його приватизованій квартирі, однак, вона була зареєстрована за другою адресою. Після смерті [PERSON] позивачка [PERSON] займалася організацією обряду проведення поховання. 14 листопада 2016 року [PERSON] звернулась з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після померлого брата [PERSON] , однак, їй було відмовлено та роз`яснено про те, що померлим [PERSON] залишено заповіт не на її користь. Позивачка [PERSON] вважає, що заповіт щодо майна [PERSON] було вчинено не самим [PERSON] . Дані обставини стали підставою звернення до суду. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. В матеріалах справи міститься заперечення відповідачки [PERSON] на позовну заяву в яких вона вказує про те, що позовні вимоги [PERSON] є не обґрунтованими, не доказаними, тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] просить відмовити з наступних підстав. Представник відповідачки [PERSON] , вказує про те, що позивачці [PERSON] було правомірно відмовлено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Колмаковою Н.В. у прийнятті спадщини, так, як за життя [PERSON] було залишено заповіт на квартиру під [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Євсєєвою Л.А. 06.12.2003 р. за реєстровим номером 10517, номер у спадковому реєстрі 59781245. Зазначений заповіт було складено не на користь позивачки [PERSON] , а на користь відповідачки [PERSON] , яка є єдиною спадкоємицею за заповітом. Відповідно до положень ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Також відповідно до ст.1241 ЦК України, право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Відповідно, позивачка не є жодною із вище перелічених осіб, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині. Тому, виходячи з положень зазначених вище статей ЦК України, позивачка [PERSON] має право лише на неохоплену заповітом спадщину, після смерті [PERSON] . Також представник відповідачки [PERSON] ,в запереченнях вказує про те, що на думку позивачки [PERSON] , рукописний текст підпису [PERSON] на заповіті від 06.12.2003 р. вчинений не заповідачем, а іншою особою. Відповідачка [PERSON] не погоджується з даним твердженням, оскільки відповідно до ст.1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Виходячи з копії заповіту [PERSON] від 06.12.2003 року, вбачається про те, що (абз.4): «Заповіт підписав [PERSON] об 11 годині 40 хвилин у моїй, нотаріуса, присутності. Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено.» Відповідачка [PERSON] вважає, ствердження позивачки [PERSON] про те, що до заповідача, [PERSON] , при укладенні заповіту від 06.12.2003 року застосовувалися заходи фізичного впливу з боку відповідачки - [PERSON] , та їх сина - [PERSON] - є необґрунтованими та недоказаними. Вказує про те, що позивачка [PERSON] не надала до суду жодних доказів на підтвердження фактів застосування фізичного насильства до [PERSON] . Крім того, посилання позивачки [PERSON] на ч.1 ст.231 ЦК України є недоречним, так, як до заповідача - [PERSON] не застосовувався жодний фізичний чи психологічний тиск з боку інших сторін. Заповіт від 06.12.2003 року був укладений не проти справжньої волі заповідача [PERSON] , а виключно за його бажанням та розпорядженням. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони по справі, вислухавши свідків по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , також дослідивши письмові докази по справі, вважає, про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колмакова Нонна Вікторівна про встановлення факту родинних відносин, про визнання заповіту недійсним - задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Судом встановлено про те, що [PERSON] та відповідачка [PERSON] знаходилися в зареєстрованому шлюбу, який було розірвано 21.09.2010р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , яке видане Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (а.с.25, т.1). 06.12.2003 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Євсєєвою Л.А., посваівдчений заповіт від імені [PERSON] ( [INFO] , місце народження: м. Одеса), що мешкає в [ADDRESS] ,про те, що: « На випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: належну мені квартиру під номером [ADDRESS] (тридцять сьомим), заповідаю [PERSON] ». Зміст ст.ст.534,535 Цивільного кодексу України мені роз`яснено, зареєстровано в реєстрі № 10517 (а.с.88, т.1). [INFO] [PERSON] - помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , складено відповідний актовий запис № 8876 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, яке видано 31.08.2016р. (а.с.13, т.1), лікарським свідоцтвом про смерть № 501 від 31.08.2016, яке видано КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» (а.с.14, т.1). 09.11.2016р. [PERSON] звернулася приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Колмакової Н.В. з письмовою заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] , спадкова справа №18/2016 (а.с.126, т.1) 14.11.2016 [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Колмакової Н.В. з письмовою заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] , спадкова справа №18/2016. На виконання Ухвали Суворовського районного суду м.Одеси від 25.09.2017 року (а.с.114), до суду надійшла належним чином посвідчена копія заповіту від 06.12.2003 року, за реєстровим номером № 10517 від імені [PERSON] ( [INFO] , місце народження: м. Одеса), яка міститься в матеріалах справи ( а.с.126, т.1). Відповідно до Постанови ВСУ від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»,п.16. При вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: 1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими собами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст. 1235 ЦК); Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом . Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок її смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Спадкування за законом виникає у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини (ч.2 ст.1223 ЦК України ). Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України у її присутності іншою особою. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими, визначеними законодавством, посадовими чи службовими особами, зазначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Відповідно до положень ст.ст.1233-1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто. Згідно ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до глави 3, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України за № 296/5 від 22.02.2012 року, посвідчення заповітів внесення змін до нього та його скасування , визначено, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними у п. 16 цієї Інструкції. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Заповіт є одностороннім правочином. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч. 2 ст. 203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Частина 2 ст. 1257 ЦК України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Пред`являючи позов про визнання заповіту недійсним, позивачка [PERSON] покликається в позовній заяві на свої сумніви про те, що рукописний текст підпису [PERSON] на заповіті від 06.12.2003 р. вчинений не заповідачем, а іншою особою. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-почеркознавчу експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справа про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішується з урахуванням як висновку судово-почеркознавчої експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися встановлення факту підписання заповіту самим заповідачем. Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.03.2017 у справі № 6-2833цс16. Згівдно ст. 1247 ЦК України, Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 04.07.2019 року по вказаній цивільній справі була призначена судово-почеркознавча експертиза. Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (м. Одеса. вул. Прохоровська,35). 15.11.2019 року до Суворовського районного суду м.Одеси направлений письмовий висновок експерта Одеського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 267-П від 07.11.2019р., який проведений Одеським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, яким встановлено про те, що підпис від імені [PERSON] у заповіті [PERSON] від 06.12.2003р. (нотаріальний бланк [NUMBER] ), зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Євсєєвої Л.А. на 1 арк., виконаний самим [PERSON] (а.с.112-119, т.2) Вказаний висновок суд оцінює як належний та допустимий доказ, який будь-яких сумнівів у суду не викликає, щодо його правильності та повноти дослідження з врахуванням при цьому всіх наданих сторонами доказів. Судом встановлено, також вбачається із матеріалів справи про те, що в матеріалах справи відсутні, належні та допустимі докази на спростування висновку судової - почеркознавчої експертизи. Також, позивачка [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при укладені заповіту саме 06.12.2003 року, до заповідача [PERSON] , застосовувалися заходи фізичного впливу з боку відповідачки - [PERSON] , та їх сина - [PERSON] , тому суд не приймає до уваги вищевказані усні посилання позивачки [PERSON] , вважає їх не обгунтованими та не доказаними. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено,про те, що заповіт, який посвідчений 6 грудня 2003 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Євсєєвою Л.А. реєстровий номер 10517, згідно якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповідав все своє майно [PERSON] відповідає вимогам законодавства, щодо форми та державної реєстрації. При цьому, суд враховує, що до повноважень нотаріуса при посвідченні правочину відноситься визначення обсягу цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь у правочині (п.14 Інструкціїпро порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої за № 296/5 від 22.02.2012 року (в редакції чинній на момент складання заповіту). Також, згідно п.16 вказаної Інструкції, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Із матеріалів справи вбачається про те, що оскаржуваний заповіт [PERSON] від 06.12.2003 року містить відмітку нотаріуса про те, що заповіт підписав [PERSON] 11 год. 40 хв. у присутності нотаріуса, особу заповідача перевірено, дієздатність його перевірено (а.с.126, т1). Отже, співставляючи пояснення, надані сторонами у судових засіданнях, та досліджені під час судового розгляду докази, суд зазначає, що підпис від імені [PERSON] у заповіті [PERSON] від 06.12.2003р. (нотаріальний бланк [NUMBER] ), який зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Євсєєвої Л.А. на 1 арк., виконаний самим [PERSON] . Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам, відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом(частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Суд, також не приймає до уваги посилання позивачки [PERSON] , як підставу позову про те, що заповіт [PERSON] був складений на сторонню особу відповідача [PERSON] , оскільки таке право заповідача [PERSON] призначити своїми спадкоємцями будь-яку фізичну особу, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, прямо передбачено чинним законодавством (ст.1235 ЦК України) та його обмеження законом не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, про те, що при складанні заповіту , який посвідчений 06.12.2013 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Євсєєвою Л.А., реєстровий № 10517 , згідно якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповідав все своє майно [PERSON] , волевиявлення [PERSON] було вільним і відповідало його внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази свідчать про те, що підпис в заповіті виконаний самим [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статею 234 ч.2 п.5 ЦПК України, передбачено те, що суд розглядає впорядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Позивачка [PERSON] є сестрою [PERSON] , факт родинних відносин підтверджується свідоцтвами про народження [PERSON] та [PERSON] , які містяться в матеріалах справи (а.с.21, т.1). Позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту, про те що [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрою та братом задоволенню не підлягають, оскільки даний факт ніким не оспорюється, а також підтверджується наданими до суду доказами, а саме копією свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] . Із матеріалів справи вбачається про те, що позивачка [PERSON] зареєстрована з 22.04.1964 року і по теперішній час зареєстрована та проживає, за адресою: [ADDRESS] , про що видана письмова довідка про склад сім`ї № 1084 від 28.11.2016р., посвідчена КП «ЖКС «Пересипський» (а.с.19, т.1). Також, із матеріалів справи вбачається про те, що померлий [PERSON] , проживав та був зареєстрований у період з 27.12.1985р. по день смерті по [INFO] , у [ADDRESS] ( а.с.146, т.1). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Судом встановлено про те, що позивачка [PERSON] не надала суду письмових доказів в обґрунтування заявления пизовних вимог. Також, суд вважає, що позивачка [PERSON] не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колмакова Н.В. про встановлення факту родинних відносин, про визнання заповіту недійсним - задоволенню не підлягають. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови у задоволені позовних вимог покладаються на позивача. На підставі викладеного, та

Outcome: approved