Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

До Краснокутського районного суду Харківської області звернувся [PERSON] с зазначеним вище позовом. Просить суд визнати за ним право власності на об`єкти самочинного будівництва , а саме нежитлову будівлю складу загальною площею 1361,5 кв.м. та будівлю зерноочисного комплексу загальною площею 57,9 кв.м. Мотивує заявлені вимоги тим, що 05 травня 2015 року ним було подано заяву до Любівської сільської ради Краснокутського району Харківської області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Любівської сільської ради від 03 червня 2015 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 гектари. Після отримання цього рішення позивачем збудовано нежитлові будівлі складу та зерноочисного комплексу за адресою : с. Любівка Краснокутського району Харківської області, вул.. Першотравнева, 31 А. В червні 2016 року за замовленням позивача проведено інвентаризацію цих будівель , виготовлено технічні паспорти. Позивач в обґрунтування вимог також посилається на те, що відсутні претензії з боку органів виконавчої влади та місцевого самоврядування. Також вимоги грунтуються на тому, що об`єкти будівництва відповідають діючим будівельним, протипожежним та санітарним нормам , придатні до подальшої експлуатації. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача позов заперечував повністю , просив суд відмовити у його задоволенні , мотивуючи тим, що позивачеві не було виділено земельну ділянку для здійснення будівництва . Крім того, будівля зерноочисного комплексу збудована на земельній ділянці , що належить іншій фізичній особі. Представник третьої особи департаменту державної архітектурно будівельної інспекції в Харківській області в судове засідання не прибув, надав заяву, якою проти задоволення позову заперечує. Суд, заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно положень норм Цивільного Процесуального Кодексу України , щодо обов`язку суду розглядати справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі, пред`явлений позов розглядається виключно в межах заявлених вимог. Згідно ст.ст. 10, 60 Цивільного Процесуального Кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.ст. 58, 59 Цивільного Процесуального Кодексу України належними є докази , які містять інформацію щодо предмета доказування . Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази , які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 05 травня 2015 року [PERSON] звернувся до Любівської сільської ради Краснокутського району Харківської області с заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відводу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари. 03 червня 2015 року рішенням Любівської сільської ради [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель запасу за рахунок земель сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,00 гектари для ведення особистого селянського господарства за адресою : село Любівка, вулиця Першотравнева № 31-А.(а.с.4) Пунктом 4 цього рішення визначено попередити [PERSON] про те, що приступати до використання земельної ділянки до встановлення меж на місцевості та одержання документу, що посвідчує право на неї, забороняється.(а.с.5) В ході судового засідання представник позивача пояснив суду, що на час розгляду справи відсутній документ, що посвідчує право позивача на земельні ділянки, розташовані під об`єктами самовільного будівництва. У відповідності до вимог частини 1 статті 376 Цивільного Кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом , якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети , або без відповідного документа , який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Факт того, що будівництво складу та зерноочисного комплексу було здійснено самочинно не заперечується позивачем , а також , з урахуванням вимог наведеної вище норми , є таким, що не підлягає доказуванню. У відповідності до вимог частини 3 статті 376 Цивільного Кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване майно. У відповідності до вимог статті 375 Цивільного Кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову , а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника нва забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних , будівельних санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Виходячи із змісту наведених норм , суд в праві визнати за позивачем право власності на нежитлові будівлі складу та зерноочисного комплексу. Однак, позбавлений цієї можливості в зв`язку з тим, що позивачем та його представником не надано документу на підтвердження права власності на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти самочинного будівництва. Також не надано належних та допустимих доказів щодо надання позивачеві дозволу на будівництво. Не надано належних та допустимих доказів щодо відповідності об`єктів самочинного будівництва архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам. Суд звертає увагу на те, що доводи позивача про відсутність претензій з боку органів місцевого самоврядування та виконавчої влади не знайшли свого підтвердження. Так, матеріали справи містять довідку № 218\\02-30 від 22 серпня 2016 року про те, що земельна ділянка на якій знаходиться нежитлова будівля зерноочисного комплексу «Ж-1» , належить сільській раді. Дозволу на будівництво сільська рада не надавала. Згідно рішення Любівської сільської ради Краснокутського району Харківської області від 16 грудня 2013 року за клопотанням Державної інспекції сільського господарства в Харківській області тимчасово заборонено використання земельної ділянки площею 0,29 гектара для розміщення та обслуговування комплексу зерноочисного обладнання на території с. Любівка. Згідно постанови про накладення адміністративного стягнення від 19 вересня 2013 року № 000562 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 188 5 КУпАП. Згідно з довідкою № 216\\02-30 від 22 серпня 2016 року нежитлова споруда складу «Є-1» побудована без дозволу сільської ради на земельній ділянці під кадастровим номером 6323584201:01:001:0282 площею 0,3598 га. , що на праві власності належить [PERSON]. Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів надання [PERSON] дозволу на будівництво складу на належній йому земельній ділянці. У відповідності до вимог статті 328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням змісту цієї норми суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, так як підстави , якими він обґрунтовує позов, не є законними. Враховуючи вище наведене,

Outcome: dismissed