Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

До Савранського районного суду Одеської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві зазначив, що з 11.12.1998р. сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Позивач та відповідачка мають двох спільних дітей: сина [PERSON], [INFO], який був народжений до реєстрації шлюбу між сторонами та на даний час є повнолітнім та доньку [PERSON], [INFO], яка на даний час проживає разом з позивачем та знаходиться на його вихованні та забезпеченні. Сторони з червня 2013р. припинили сімейні відносини. Причинами розпаду сім'ї стали несумісність характерів та непорозуміння між сторонами в стосунках. Відповідачка залишила позивача і сторони не поновлюють сімейних стосунків. Неповнолітня донька за особистим бажанням залишилась проживати разом з позивачем. Відповідачка не заперечувала проти цього. Позивач вважає, що шлюб носить формальний характер, його існування є недоцільним і таким, що обтяжує [PERSON]. позивач на примирення не згодний. У [PERSON] склались добрі стосунки з його донькою, тому за таких обставин позивач переконаний, що зможе належним чином виховати її. 08.04.2014р. [PERSON] в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги. Просив суд розірвати шлюб зареєстрований між ним та відповідачкою та визначити місце проживання неповнолітньої доньки разом з ним. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти розірвання шлюбу, але заперечила проти залишення доньки на проживання біля позивача. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з урахуванням положень ст.ст. 57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу. Суд повно, всебічно та об'єктивно оцінивши наявні у справі матеріали та докази, прийнявши до уваги думку позивача і відповідачки, викладені ними в судовому засіданні, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Сторони з червня 2013р. припинили шлюбні стосунки, кроків до примирення не здійснюють. Причиною припинення шлюбних стосунків стало не знаходження спільної мови в повсякденному житті із-за їх несумісних характерів. Відповідачка залишила сім'ю. Шлюб носить формальний характер та порушує інтереси позивача. За таких обставин суд прийшов до висновку, що причини, які спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, але сторони не мають наміру зберегти шлюб, в даний час шлюб носить формальний характер і перешкод для його розірвання немає. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Неповнолітня [PERSON], якій станом на день розгляду справи в суді виповнилось 14 років (а. с. 7), будучи допитаною в суді щодо визначення місця її проживання, вказала, що батько забезпечив їй належні умови проживання та навчання, в будинку де вона мешкає вона користується особистою, облаштованою для навчання та відпочинку кімнатою. На даний час вона навчається у школі, в неї з'явились нові друзі до яких вона звикла, та зважаючи на зазначене побажала проживати разом з батьком. Таким чином, суд вважає за можливе та необхідне, з урахуванням інтересів неповнолітньої, визначити її місце проживання біля батька [PERSON]. Відповідно до ст. 113 СК України, право на вибір прізвища після розірвання шлюбу особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З урахуванням зазначеної норми закону та тієї обставини, що відповідачкою при реєстрації було змінено дошлюбне прізвище, клопотання про залишення післяшлюбного прізвища незмінним є обґрунтованим та таким, що не порушує її особистих інтересів та інтересів інших осіб та може бути задоволена судом. Позивач в судовому засідання заявив клопотання про покладення судових витрат на нього, а тому суд не вирішує питання про стягнення судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, та покладає усі судові витрати на [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved