Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вищевказаним позовом звернулася представник позивача та просила суд: - визнати недійсним наказ Головного управління Держземагентства у Київській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо передачі земельної ділянки в Миронівському районі Київської області на території Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області в оренду громадянину [PERSON] для ведення фермерського господарства від 22 вересня 2014 року № 5841/15-14; - визнати недійсним наказ Головного управління Держземагентства у Київській області, яким затверджено документацію із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки площею 60 гектарів, яка знаходиться на території Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER], для ведення фермерського господарства громадянину [PERSON] від 03 листопада 2014 року № 10-9118/15-14-сг; - визнати недійсним договір оренди землі від 05 грудня 2014 року, укладений між головним управлінням Держземагентства у Київській області та [PERSON] про оренду земельної ділянки площею 60 гектари, яка знаходиться на території Грушівського сільської ради Миронівського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER], для ведення фермерського господарства; - стягнути з [PERSON] на користь фермерського господарства «Лещенко» 50425 гривень 96 копійок майнової шкоди. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в порушення вимог законодавства України, Головне управління Держземагентства в Київській області прийняло вищезазначені накази та уклало договір оренди земельної ділянки з громадянином [PERSON], чим порушило вимоги ст. 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки фермерське господарство «Лещенко» як орендар, який належним чином виконував зобов'язання за умовами договору оренди, має переважне право перед іншими особами на укладання договору оренди землі на новий строк. Внаслідок укладення зазначеного договору оренди, позивачу спричинено майнову шкоду в розмірі 50425 гривень 96 копійок, яка полягає у затратах позивача на підготовку спірної земельної ділянки під урожай 2015 року. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, наведених у ньому. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, свої заперечення обґрунтовував тим, що позивач не являється та ніколи не являвся належним користувачем спірної земельної ділянки, а тому під час прийняття спірних наказів, укладення спірного договору оренди не було порушено його охоронювані законом права. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, свої заперечення обґрунтовувала тим, що позивач не був орендарем спірної земельної ділянки, оскільки він не уклав договір оренди з центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин чи його територіальним органом, як того вимагає ст. 122 Земельного кодексу України. Заслухавши учасників судового засідання, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне. 22 вересня 2014 року Головне управління Держземагентства у Київській області видало наказ № 5841/15-14, згідно з яким надало дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 60,0000 гектар, яка знаходиться на території Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області, в оренду [PERSON] для ведення фермерського господарства. Під час розгляду справи судом встановлено, що за замовленням [PERSON] Державне підприємство «Київський інститут землеустрою» розробило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду громадянину [PERSON] для ведення фермерського господарства на території Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області. Проект землеустрою в установленому порядку був погоджений уповноваженими органами державної влади, зокрема, відділом Держземагенства у Миронівському районі у Київській області (висновок від 23.10.2014 № 212). За замовленням [PERSON] Державне підприємство «Київський інститут землеустрою» розробило технічну документацію з нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, площею 60,0000 гектар, що надається в оренду [PERSON] для ведення фермерського господарства на території Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області. Наказом від 03 листопада 2014 року за № 10-9118/15-14-сг Головне управління Держземагентства у Київській області затвердило документацію із землеустрою та передало [PERSON] в оренду на 21 рік земельну ділянку площею 60,0000 гектар, що має кадастровий номер: [NUMBER], яка розташована на території Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області, призначена для ведення фермерського господарства. 05 грудня 2014 року між Головним управлінням Держземагенства у Київській області (орендодавець) та [PERSON] (орендар) укладено договір оренди землі, згідно з яким орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення (для ведення фермерського господарства) загальною площею 60,0000 гектар, яка знаходиться на території Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER], строком на 21 рік. Відповідно до п. 2 договору оренди землі вказана земельна ділянка знаходиться в державній власності. Під час судового розгляду представники позивача стверджували, що укладений між Головним управлінням Держземагенства у Київській області та [PERSON] договір оренди землі є недійсним, адже позивач також має речове право (право користування) на вказану земельну ділянку, оскільки Фермерське господарство «Лещенко» з 2012 року використовує спірну земельну ділянку у сільськогосподарському виробництві на підставі попередніх договорів, що укладались між ним та Миронівською районною державною адміністрацією Київської області. На підтвердження своїх доводів представники позивача надали попередні договори від 17 березня 2014 року, 08 квітня 2013 року, 08 травня 2012 року та копію договору про внесення змін до попереднього договору від 12 липня 2012 року. Згідно з попереднім договором від 17 березня 2014 року Миронівська районна державна адміністрація Київської області та Фермерське господарство «Лещенко» домовились укласти попередній договір на право користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення загальною площею 56,9348 га (рілля), що розташована в урочищі «Діброва» за межами населеного пункту села Ведмедівка на території Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області з метою використання для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Попередній договір укладений терміном на 11 місяців в переддоговірний період (на час виготовлення землевпорядної документації, що посвідчує право користування даною земельною ділянкою на умовах оренди), тобто до 17 лютого 2015 року. Вказаний попередній договір зареєстровано в Миронівській районній державній адміністрації у Журналі обліку попередніх договорів оренди (запис від 17.03.2014 за № 51). Попередній договір від 08 квітня 2013 року має аналогічні умови, окрім строку його дії. В пункті 2.1. договору зазначено, що він діє до 08 березня 2014 року. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне. Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Статтею 15-1 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин належить, зокрема ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, проведення державної експертизи землевпорядної документації, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи, наділені повноваженням передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, у користування для всіх потреб. Частиною 3 ст. 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Відповідно до положень вказаних норм Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою (ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України). Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України (ст. 123 цього Кодексу). Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади, який відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, передає у власність або користування такі земельні ділянки (ч. 2 ст. 123 цього Кодексу). Відповідний орган виконавчої влади в межах його повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України). Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України (ч. 4 ст. 123 цього Кодексу). Відповідний орган виконавчої влади у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України). Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання (ч. 10 ст. 123 Земельного кодексу України). Під час розгляду справи судом встановлено, що Головне управління Держземагентства у Київській області, відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, Положення про Головне управління Держземагенства в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10 травня 2012 року № 258, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 травня 2012 року за № 852/21164, є органом державної влади, який здійснював владну управлінську функцію з приводу надання громадянину [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою, затвердження проекту землеустрою та прийняття рішення про передачу земельної ділянки цьому громадянину у користування на умовах оренди. Суб'єктами вказаних відносини є Головне управління Держземагентства у Київській області і [PERSON]. Позивач не є учасником правовідносин з приводу прийняття територіальним органом Держземагентства актів індивідуальної дії щодо надання [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою, затвердження цього проекту землеустрою та передачу земельної ділянки, таким чином його права оскаржуваними наказами не порушуються, а скасування цих наказів не призведе до змін у правовому становищі позивача (визнання за позивачем певного права або наділення його таким правом). Крім того, оспорювані накази територіального органу Держземагентства є виконаними, тобто такими, що вичерпали свою дію, адже на їх виконання між Головним управлінням Держземагентства у Київській області і [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, на яку позивач також має правові претензії, тому вимагає визнати цей договір недійсним. Таким чином, під час розгляду справи судом встановлено, що Головне управління Держземагентства у Київській області, видаючи оскаржувані накази діяло на підставі ст. ст. 15-1 та ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, в межах повноважень, наданих п. 4.32 Положення про Головне управління Держземагенства в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10 травня 2012 року № 258, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 травня 2012 року за № 852/21164, у спосіб, що передбачений ст. 123 Земельного кодексу України та ст. 16 Закону України «Про оренду землі». Статтями 10 та 60 ЦПК України закріплено принцип змагальності сторін, відповідно до якого, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, позивач, стверджуючи про незаконність дій відповідачів, як під час прийняття спірних наказів так і при укладенні оспорюваного договору, повинен довести це належними та допустимими доказами. Ці докази по одинці чи в сукупності повинні беззаперечно свідчити про порушення відповідачами конкретних норм законодавства України, які в свою чергу порушують його права, свободи чи законні інтереси. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які по одинці чи в сукупності беззаперечно свідчать про незаконність дій відповідачів, як під час прийняття спірних наказів так і при укладенні оспорюваного договору. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою статті 203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України). Усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права, постановою від 30 березня 2016 року у справі за № 6-533цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства. Згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Викладена правова позиція Верховного Суду України міститься у постанові, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, тому є обов'язковою до застосування судом під час розгляду цивільних справ з аналогічних питань. Зважаючи на зазначені норми матеріального права, суд не бере до уваги попередній договір від 17 березня 2014 року (а.с. 23-25) та попередній договір від 08 квітня 2013 року (а.с. 27-29) на які, як на підставу своїх вимог, посилався позивач, оскільки вони в супереч ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, укладені не з центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органом, яким у даному випадку було Головне управління Держземагентства у Київській області, а районною державною адміністрацією, яка відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України не наділена повноваженням на передачу у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що перебуває у державній власності, якою згідно з п. 2 оскаржуваного договору (а.с. 81) є земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER]. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач не мав передбаченого ст. 33 Закону України «Про оренду землі» переважного права перед іншими особами на укладання договору оренди земельної ділянки, що має кадастровий номер [NUMBER]. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ст. 3 ЦПК України). Суд повинен установити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Оскільки попередні договори укладені між позивачем та Миронівської районною державною адміністрацією Київської області є недійсними, вони не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю, тому суд приходить до висновку, що оспорюваним договором оренди землі, укладеним між відповідачами не було порушено, прав, свобод чи інтересів позивача, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Суд відхиляє доводи позивача про те, що оскаржуваний договір укладено з порушенням вимог ст. 15 Закону України «Про оренду землі» та ч. 1 п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] отримав спірну земельну ділянку в користування для ведення фермерського господарства. Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закон (ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство»). Відповідно до ст. ст. 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України в оренду із земель державної або комунальної власності. Після укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб. Тобто, для початку здійснення відповідачем [PERSON] фермерської діяльності, йому необхідно було отримати в оренду відповідну земельну ділянку. Без отримання такої земельної ділянки він не міг розпочати підприємницьку діяльність із ведення фермерського господарства. Згідно з п. ґ ст. 10 Земельного кодексу України до повноважень районних рад у галузі земельних відносин на території району належить організація землеустрою та затвердження землевпорядних проектів. Відповідно до протоколу пленарного засідання Миронівської районної ради Київської області від 31 липня 2015 року № 42 Миронівською районною радою Київської області розглядалось питання щодо затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що надається в оренду для ведення фермерського господарства громадянину [PERSON] на території Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області, проте рішення про затвердження чи про відмову у затвердженні радою не прийнято (а.с. 85). Правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності, порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру та адміністраторів, передбачено Законом України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності». Абзацом 4 ч. 1 ст. 1 цього Закону встановлено, що документом дозвільного характеру серед іншого є рішення або інший документ, який дозвільний орган зобов'язаний видати суб'єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб'єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності. Абзацом 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону передбачено, що об'єктом, на який видається документ дозвільного характеру є земельна ділянка, а також документи, які використовуються суб'єктом господарювання у процесі проходження погоджувальної (дозвільної) процедури (проектна документація на будівництво об'єктів, землевпорядна документація, містобудівна документація, гірничий відвід). Згідно з п. 21 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній станом на 31 липня 2015 року) виключно на пленарних засіданнях районної ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Частиною 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає акти у формі рішень. Абзацом 9 ч. 1 ст. 1 Законом України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» встановлено принцип мовчазної згоди, відповідно до якого суб'єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб'єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено. Як вбачається із протоколу пленарного засідання Миронівської районної ради Київської області від 31 липня 2015 року № 42 відповідачем [PERSON] подано до Миронівської районної ради Київської області технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що надається в оренду для ведення фермерського господарства, розташованої на території Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області, але Миронівською районною радою Київської області не прийнято рішення про відмову у затвердженні цієї оцінки. З огляду на принцип мовчазної згоди, зважаючи на неприйняття Миронівською районною радою Київської області на пленарному засіданні 31 липня 2015 року рішення про відмову у затвердженні нормативної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], суд приходить до висновку про законність укладення між Головним управлінням Держземагенства у Київській області та [PERSON] оспорюваного договору оренди землі. Щодо позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на користь фермерського господарства «Лещенко» 50425 гривень 96 копійок майнової шкоди, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. (Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення (п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2). Тобто, під час судового засідання за позовом про відшкодування матеріальної шкоди позивач повинен довести існування шкоди, її розмір (у даному випадку грошовий розмір) та те, що шкода заподіяна саме неправомірною, винною дією чи бездіяльністю відповідача, між цією дією чи бездіяльністю і шкодою є безпосередній причинний зв'язок. Під час судового засідання позивачем не доведено, що йому внаслідок неправомірних дій саме [PERSON] було завдано матеріальних збитків. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що дії [PERSON] під час укладення оспорюваного договору оренди землі були неправомірними, суд приходить до висновку, що позов у цій частині є безпідставним та задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене, на підставі п. 4.32 Положення про Головне управління Держземагенства в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10 травня 2012 року № 258, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 травня 2012 року за № 852/21164, ст. ст. 43, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 1 Законом України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», ст. ст. 15, 33 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 203, 215, 216, 1166 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 15-1, 116, 122, 123, 124, 134 Земельного кодексу України, ст. 19 Конституції України,

Outcome: dismissed