Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за договором позики. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] пояснили, що 04 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений строковий договір позики грошових коштів. Підтвердженням укладання даного договору є відповідна розписка від 04.08.2014 року, складена [PERSON] у присутності свідків про те, що він отримав позику від [PERSON], у вигляді грошових коштів у сумі 15 000 (п'ятнадцять тисяч) гривень. Згідно умов вищевказаного договору позики позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 15000 гривень терміном на сім днів з умовою їх повернення до 11 серпня 2014 року. При укладенні даного договору позики були присутні свідки: [PERSON] та [PERSON], паспортні дані яких внесені до тексту розписки. По сплину строку, на який надавалася позика, борг відповідачем сплачений не був, а на численні вимоги про повернення боргу відповідач постійно обіцяв його сплатити як тільки у нього зявляться гроші. Жодних пропозицій про розстрочення часу повернення боргу чи про повернення боргу шляхом відчудження на мою користь майна від боржника позивачу жодного разу не надходило. На даний час з дати сплину строку повернення боргу пройшло вже 228 днів, а борг не сплачений навіть частково. Відповідно до розрахунку заборгованості загальна сума боргу складає 18\~434,82грн., з яких: 15 000грн. сума позики, 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 281,10 грн., інфляційне коригування боргу в розмірі 3 153,72 грн. Просять суд стягнути вказані грошові кошти. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що у нього із [PERSON] була домовленість, що той внесе грошові кошти в сумі 15000грн. у проект спільного бізнесу, в якому їхні частки складатимуть по 50% кожному. Оскільки спільний бізнес не відбувся, а гроші були витрачені, позивач почав вимагати від нього ці гроші. При зустрічі в магазині позивача той закрив його у приміщенні магазину і заставив у присутності вказаних вище свідків написати розписку, що він власноручно і зробив під загрозою застосування насильства з боку [PERSON] Із позовом він категорично не згоден, оскільки він ці гроші не брав. Він не являється приватним підприємцем і договору на спільну діяльність із позивачем не укладав. При складанні розписки був присутній з його боку працівник міліції, але він не має бажання залучати того до справи в якості свідка. До міліції з приводу психологічного тиску та погроз при написанні розписки він не звертався і не має такого бажання. В подальшому при обміні репліками в судових дебатах [PERSON] погодився із фактом боргу та заявив, що вони з позивачем вирішать це питання у добровільному порядку. Суд, вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін та представлені ними доводи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає іншій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязаний повернути позичкодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Нормою ч. 2 ст. 1047 ЦК України, встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути надана розписка позичальника. В судовому засіданні встановлено, що в матеріалах справи мається розписка про зобовязання повернути борг. Ця розписка складена [PERSON] і він сам підтвердив даний факт в судовому засіданні. При цьому посилання відповідача на те, що дану розписку він написав під примусом з боку позивача, суд сприймає критично, оскільки, як заявив в судовому засіданні сам [PERSON], при складанні розписки з його боку був присутнім працівник міліції, якого він не хоче залучати в якості свідка по справі, і до правоохоронних органів він з даного факту не звертався. Все це дає суду підставу сумніватися у наявності примусу з боку [PERSON] при складанні відповідачем розписки. Також суд приймає до уваги те, що [PERSON] звернувся до суду з позовом про повернення боргу лише в березні 2015року, хоча міг це зробити ще у серпні 2014року, одразу після спливу строку для повернення боргу, якби розписка була написана під тиском. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які були присутні при складанні відповідачем розписки, повідомили суду, що ніякого тиску на [PERSON] з боку [PERSON] не чинилося, той написав розписку добровільно, без всілякого примусу та психологічного тиску. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку передбаченому договором. Згідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору. При цьому ст.610 ЦК України вказує, що порушенням зобовязання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання і на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] має повернути [PERSON] борг у сумі 18434,82 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені витрати.

Outcome: approved