Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області 28 листопада 2017 року із вказаним позовом звернувся позивач та просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться під номером 23 по вулиці Центральній в селі Салів Миронівського району Київської області, в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON], яка померла 06 жовтня 2016 року. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 06 жовтня 2016 року померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, спадковим майном є, зокрема житловий будинок під номером 23, розташований в селі Салів Миронівського району Київської області по вулиці Центральній. Будучи спадкоємцем померлої за заповітом, позивач належним чином оформити спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину не має змоги, оскільки у померлої відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок. У підготовче судове засідання позивач не з'явився, представник позивача [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області у підготовче судове засідання не з'явилася. В надісланій до суду заяві сільський голова [PERSON] просила розглядати справу у відсутності представника сільської ради, проти задоволення позову не заперечила. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до положення ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ст. 223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позовна вимога, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є визнання судом цього права. Позивач звернувся за судовим захистом у звязку із невизнанням державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори права на отримання у власність в порядку спадкування після смерті [PERSON], яка померла 06 жовтня 2016 року, права на отримання у власність житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Миронівський район, село Салів, вулиця Центральна, 23 (а.с. 60). У судовому засіданні встановлено, що 06 жовтня 2016 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-ОК № 381681, виданим 07 жовтня 2016 року виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області, актовий запис № 17 (а.с. 6). Частиною 1 ст. 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 Цивільного кодексу України). До складу спадщини, як зазначено у статті 1218 Цивільного кодексу України, входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 1 статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобовязання встановлено законодавством у звязку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ст. 1220 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. На випадок своєї смерті [PERSON] 19 січня 2000 року склала заповіт, зареєстрований в реєстрі під номером 9, згідно якого все майно, де б воно не було і з чого не складалося і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право вона заповіла сину [PERSON] (а.с. 8). Позивач є сином померлої [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії серії І-БК № 346599, виданим 25 листопада 1972 року [PERSON] сільською радою Миронівського району Київській області, актовий запис № 21 (а.с. 7), в графі якого зазначено батьки: мати [PERSON]. Згідно експертного висновку №056/184-а/2 від 14 лютого 2017 року виданого Українським бюро лінгвістичних експертиз, імена [PERSON] та [PERSON] у документах, наданих для експертизи, є ідентичними. Згідно експертного висновку №056/184-а/2 від 14 лютого 2017 року виданого Українським бюро лінгвістичних експертиз, імена Вячеслав та [PERSON] у документах, наданих для експертизи, є ідентичними. Розбіжності в записах виникли внаслідок фіксації в офіційних документах варіантів одного того ж особового імені: Вячеслав і [PERSON] (див. [PERSON], [PERSON] Власні імена людей. Словник-довідник. К.: Наукова думка, 1996, с. 72; див. [PERSON] Словник українських імен. К.: Довіра, 2005, с. 50). Отже, позивач є спадкоємцем за заповітом померлої 06 жовтня 2016 року [PERSON], тому у випадку прийняття спадщини він має право отримати свідоцтво про право на спадщину на майно і права, що належали спадкодавцю за її життя, згідно заповіту. В встановлений статтею 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк після смерті [PERSON], позивач звернувся до державного нотаріуса Миронівської районної державної нотаріальної контори [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право власності на спадщину йому було відмовлено, у звязку із відсутністю документів, які підтверджують право власності на спадкове майно, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Спадковим майном є житловий будинок під номером 23 по вулиці Центральній села Салів Миронівського району Київської області. Житловий будинок був побудований у 1972 році, що підтверджується технічним паспортом, виготовленим 11 грудня 2017 року Гео Світ ПП Агенством земельного кадастру та оцінки, у якому не відображено, що будинок відноситься до категорії самовільних, має ознаки перепланування, перебудови чи реконструкції (а.с. 13-18). Будинок, з приводу якого заявлено позов, не відноситься до категорії самовільно збудованих з наступних підстав. Господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам, що збудовані до ухвалення Указу Президії Верховної Ради УССР від 22.01.1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель» і при їх технічній інвентаризації не відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних. При вирішенні цього спору суд керується законодавством, яке регулювало виникнення у спадкодавця права на житловий будинок, зокрема, положеннями Закону СРСР «Про власність в СРСР» від 1990 року, Законом України «Про власність» від 1991 року, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Згідно зі ст. 3 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності можуть бути земля, будівлі, споруди та інше майно. Статтею 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» встановлено, що у власності громадян можуть бути жилі будинки. Статтею 6 Закону СРСР «Про власність в СРСР» передбачено, що власність громадян створюється і примножується за рахунок інших трудових доходів. Для ведення селянського й особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилих будинків і задоволення інших потреб, передбачених законом, громадянам надається земля в довічне успадковуване володіння. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці. Відповідно до розяснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Із довідки [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області від 23 січня 2018 року № 39 вбачається, що згідно погосподарських книг виконкому сільської ради з 1971 року по 1991 рік [PERSON] був головою домогосподарства до дня смерті 23 травня 1991 року, після його смерті власником даного господарства являлася [PERSON] до дня смерті 06 жовтня 2016 року (а.с. 12). Запис в книгах погосподарського обліку [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області як голови двору [PERSON] підтверджує факт належності житлового будинку під номером 23 по вулиці Центральній села Салів Миронівського району Київської області саме їй. Даним будинком померла [PERSON] володіла та користувалася на праві власності. Після її смерті в порядку спадкування за заповітом право власності на будинок набув позивач [PERSON]. За правилами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними. Оскільки позивач, будучи спадкоємцем померлої [PERSON] за заповітом, має перешкоди у оформленні спадкової справи відповідно до вимог законодавства у звязку із відсутністю документа, що підтверджує його право власності на спадкове майно, порушене право підлягає захисту, питання визначення належності спадкового майна має вирішуватись у судовому порядку. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 3, 6, 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР», ст. 12 Закону України «Про власність», ст. ст. 16, 328, 1216 - 1218, 1222, 1223, 1233, 1270, 1296, 1297 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved