Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

До Краснокутського районного суду Харківської області 1 березня 2017 року звернулася позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання за нею права власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що вона та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 1987 року. За час шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та трактор колісний МТЗ-82.1, 2001 року випуску. Відповідач принципово згоди щодо поділу спільного майна на умовах позивача не надає, а тому позивач [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок, а за відповідачем [PERSON] залишити право власності на трактор колісний МТЗ-82.1, 2001 року випуску. У відкритому судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги та прохала суд їх задовольнити. Відповідач та його представник у відкритому судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнали. Третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча на адресу, яка зазначена ним в клопотанні про залучення його в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору судом направлялися судові повістки з зазначенням часу та місця розгляду справи, однак вони поверталися до суду з відміткою «за зазначеною адресою не проживає», в зв'язку з чим про час та місце розгляду справи [PERSON] було повідомлено телефонограмою. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, з'ясувавши обставини справи, прийшов до наступного. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] 12 вересня 1987 року уклав шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 12.09.1987 року Козіївською сільською радою Краснокутського району Харківської області. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як встановлено під час судового розгляду справи, сторонами за час шлюбу було придбано: житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу житлового будинку від 23 липня 2008 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20290630 від 19.09.2008 року, Витягом з Державного реєстру правочинів №6269803 від 23.07.2008 року та трактор колісний МТЗ -82.1, 2001 року випуску, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію машини Серії [NUMBER] від 19.08.2013 року, однак всю документацію було виготовлено на ім'я відповідача [PERSON] Як вбачається з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу може бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Ст.63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що спірний будинок та трактор є об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], оскільки були придбані під час шлюбу, однак документи на право власності даного будинку та трактору оформлені тільки на відповідача [PERSON], через що іншими особами не визнається право власності позивачки на належну їй частину у майні, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, в зв'язку з чим обмежуються її права на частину у власності спірного майна. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що вимоги позивачки підлягають задоволенню та за нею необхідно визнати право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], оскільки [PERSON] надала суду достатньо доказів, які підтверджують позов, а визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved