Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

До Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення невиплачених коштів при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] з 02.06.2014 працювала продавцем у фізичної особи підприємця [PERSON] відповідно до укладеного між ними трудового договору. 24.04.2020 позивач звільнена з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Повідомлення про нараховані суми, належні [PERSON] при звільненні, як і копію наказу про звільнення, позивачеві не видано. У день звільнення виплачено 2500,00 грн. заробітної плати, які одночасно є розрахунковими коштами. На думку позивача проведений розрахунок є неповним. З огляду на викладене позивач просила стягнути з відповідача остаточний розрахунок при звільненні у сумі 4359,44 грн., з яких 932,24 грн. - недоплачена заробітна плата за квітень 2020 року та 3427,20 грн. - компенсація за невикористану відпустку. Також позивач просила стягнути середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні (з 25.04.2020 по день ухвалення судом рішення). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу зазначену справу передано на розгляд судді Літвіновій Г.М. Ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. До матеріалів справи у встановлений судом строк надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що після пред`явлення позову відповідачем задоволено вимогу позивача щодо сплати компенсації за невикористану відпустку. Компенсація була нарахована у розмірі 3432,24 грн. та 05.05.2021 сплачена позивачу шляхом направлення поштовим переказом у розмірі 2762,96 грн. В решті позовні вимоги відповідач не визнає. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином були повідомлені учасники справи. У судове засідання з`явилися позивач, відповідач та її представник. Позивач позовні вимоги під час судового розгляду справи підтримала з підстав, викладених у позові. Надала письмові пояснення, у яких повідомила, що 11.05.2021 отримала від відповідача [PERSON] грошові кошти у розмірі 2763,00 грн. у рахунок виплати компенсації за невикористану відпустку. Крім того, у поясненнях наведено уточнений розрахунок компенсації за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 24.04.2020 і до дня розгляду справи судом. Відповідно до наданого розрахунку середньоденна заробітна плата позивача дорівнює 221,47 грн., кількість днів заборгованості - 273, тому середня заробітна плата, яка підлягає стягненню за час затримки розрахунку складає 60461,31 грн. У судовому засіданні сторона відповідача зазначила, що позовні вимоги визнають частково. Указали, що позивач з 18.03.2020 по день звільнення 24.04.2020 не працювала, а перебувала у відпустці без збереження заробітної плати. З огляду на це вимоги щодо виплати заробітної плати за квітень 2020 року є безпідставними. Крім того, відповідно до приписів ст. 116 КЗпП, якщо працівник в день звільнення не працював, то виплата всіх належних сум здійснюється не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Сторона відповідача пояснила, що у березні 2021 року [PERSON] поштою отримала листа, у якому містився запит щодо надання документів, а саме довідки про розмір заборгованості по заробітній платі та копії наказу про звільнення позивача. З тексту цього листа вбачалося, що 30.01.2021 відповідач отримала від позивача рекомендований лист з вимогою про проведення повного остаточного розрахунку. Оскільки такого листа [PERSON] не отримувала, то вона звернулася до поштового відділення з запитом. У поштовому відділенні відповідачу дозволили сфотографувати документ, з якого вбачалось що вказаний рекомендований лист був отриманий 30.01.2021, про що свідчив підпис невідомої відповідачу особи. Сторона відповідача звертає увагу, що позивач направила лист за адресою: вул. Росьова, 180, м. Корсунь-Шевченківський. Натомість місце реєстрації відповідача знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, указаний рекомендований лист направлявся позивачем без опису вкладення, тому достеменно не відомий зміст цього поштового відправлення. Ухвалу суду щодо відкриття провадження у справі відповідач отримала 21.04.2021, саме цю дату вважає датою отримання вимоги про здійснення розрахунку. Щодо нарахування компенсації за невикористану відпустку відповідач пояснила таке. Після звільнення позивача 24.04.2020 відповідачем було здійснено відповідне нарахування компенсації за дні невикористаної відпустки у розмірі 3432,24 грн. У встановлені законом строки відповідач здійснила податковий та бухгалтерський облік щодо вказаної операції (нарахування компенсації), здійснила утримання та перерахування ПДФО 18% та військового збору 1,5%. Також подала у травні 2020 до контролюючого органу необхідну звітну документацію. Крім того, сторона відповідача надала пояснення щодо особливостей нарахування заробітної плати позивачу за неповний відпрацьований місяць у березні 2020 року. Відповідач не заперечує, що у зв`язку зі звільненням мала сплатити на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2762,96 грн. (3432,24 грн. за мінусом ПДФО 18% та військового збору 1,5%). Невиплату нарахованої компенсації пояснює тим, що позивач [PERSON] на час звільнення мала перед відповідачем заборгованість у сумі 4655,00 грн. за взятий в магазині відповідача товар (взуття). Відповідач вважала, що за рахунок суми нарахованої компенсації зменшується розмір заборгованості позивача за взятий товар, оскільки розмір боргу перевищував розмір компенсації. Відповідач пояснила, що у січні 2021 року зверталася до позивача з вимогою сплатити наявну заборгованість. Позивач обіцяла заборгованість погасити, проте дотепер цього не зробила. Натомість відповідач 05.05.2021 здійснив на користь позивача перерахування грошових коштів у розмірі 2763,00 грн. у рахунок виплати компенсації за невикористану відпустку. Після заслуховування пояснень відповідача та дослідження письмових доказів позивач остаточно підтримала позовні вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3427,20 грн. та середнього заробітку за затримку здійснення розрахунку при звільненні за період з 25.04.2020 до дня ухвалення рішення суду (12.05.2021) у розмірі 60461,31 грн. на загальну суму 63888,51 грн. Також просила стягнути судові витрати у виді судового збору у розмірі 908,00 грн. Сторона відповідача визнала, що перед позивачем була заборгованість за невикористану відпустку у розмірі 3432,24 грн., проте ця сума була сплачена на користь позивача 05.05.2021. З огляду на викладене у задоволенні позовних вимог просили відмовити та стягнути з позивача судові витрати на загальну суму 6000,00 грн. у виді витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. та витрат за інформаційно-консультаційні послуги з питань комерційної діяльності у розмірі 1000,00 грн. Дослідивши письмові документи, заслухавши пояснення учасників справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] працювала продавцем у відповідача ФОП [PERSON] з 02.06.2014, що підтверджується трудовим договором № 23581400152. У період з 18.03.2020 до 24.04.2020 позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується власноруч написаними позивачем заявами та відповідними наказами. Позивач була звільнена з вказаної посади 24.04.2020 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП. Таким чином, суд приходить до висновку, що у день звільнення позивач не працювала. Період роботи позивача на посаді продавця ФОП [PERSON] також підтверджується записами № 16 та № 17 у трудовій книжці [PERSON] . Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу, викладених у довідці ПФУ за формою ОК-5, позивачу для обліку страхового стажу враховано у лютому 2020 року 4800,00 грн., у березні 2020 року 4723,00 грн. та у квітні 2020 року 3432,24 грн. При звільненні позивачу відповідно до наказу від 24.04.2020 № 61 була нарахована грошова компенсація за невикористану відпустку в сумі 3432,24 грн. Саме ця сума вказана у формі ОК-5 за квітень 2020 року. Цей висновок підтверджується відомостями зі звіту відповідача, а саме з Таблиці 6 до Додатку 4 Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (форма №Д4 (місячна) за період квітень 2020 року). З відомостей вказаної Таблиці 6 вбачається, що [PERSON] у квітні 2020 року нараховано дохід за кодом 1 (заробітна плата) - 0,00 грн., за кодом 10 (нарахована сума заробітку за дні відпустки) - 3432,24 грн. З нарахованої суми 3432,24 грн. відповідачем було утримано та перераховано до відповідних фондів 18% ПДФО у розмірі 617,80 грн., та 1,5% військового збору у розмірі 5148 грн., що підтверджується наявними у справі документами. Після здійснення належних утримань до виплати позивачу належить компенсація за невикористану відпустку у розмірі 2762,96 грн. При звільненні вказана сума виплачена не була. [PERSON] 29.01.2021 направила на ім`я [PERSON] за адресою [ADDRESS] рекомендований лист № 1940202721725. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Проте у судовому засіданні відповідач пояснила, що біля 20 років проживає за адресою [ADDRESS] . З огляду на це суд приходить до висновку, що позивач направила листа відповідачу за належною адресою, оскільки відповідач мала можливість отримати кореспонденцію за вказаною адресою. З фотографії листка журналу обліку врученої кореспонденції вбачається, що рекомендоване повідомлення на ім`я [PERSON] вручено особі, підпис якої суттєво відрізняється від підписів відповідача, зразки яких є на документах, що містяться в матеріалах справи. Відповідно до приписів чинного законодавства поштова кореспонденція може бути вручена будь якій повнолітній особі, яка проживає за адресою доставки відправлення. З огляду на це суд критично ставиться щодо інформації відповідача про неотримання листа від позивача, направленого 29.01.2021. Проте суд звертає увагу, що позивачем вказаний рекомендований лист відправлено без оформлення опису вкладення, що не дозволяє достеменно встановити зміст цього поштового відправлення. Оскільки відповідач заперечує отримання вимоги про проведення повного розрахунку при звільненні, а матеріали справи не доводять протилежного, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що 30.01.2021 відповідач отримала від відповідача саме вимогу про здійснення остаточного розрахунку. Разом з тим, відповідач визнала, що 12.03.2021 вона отримала від позивача лист з запитом щодо надання документів, з якого вбачалося, що раніше [PERSON] направляла вимогу про розрахунок. За таких обставин суд дійшов висновку що датою звернення позивача з вимогою про здійснення остаточного розрахунку при звільненні слід вважати 12.03.2021, отже остаточний розрахунок мав бути проведений не пізніше 13.03.2021. Такий висновок зроблено з урахуванням позиції Обєднаної палати КЦС, викладеній у постанові від 27.01.2020 у справі № 682/3060/16-ц. Фактично відповідач здійснила розрахунок 05.05.2021, перерахувавши на користь позивача 2763,00 грн., отримання яких позивач не заперечувала. З огляду на це суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3432,24 грн. Отже загальна кількість робочих днів затримки повного розрахунку за період з 12.03.2021 до 05.05.2021 становить 35 днів ( 13 у березні та 22 у квітні. Дні 12.03.2021 та 05.05.2021 не рахуються). Визначення середньої заробітної плати здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. З відомості по заробітній платі по працівникам за березень 2020 року вбачається. що заробітна плата позивача складала 2318,40 грн. У зв`язку з запровадженням у березні 2020 року на території України обмежень, пов`язаних з пандемією коронавіруса, нарахування заробітної плати працівників, які відпрацювали не повний місяці, відбувалося в особливому порядку. Таким працівникам працедавець донараховував дохід для включення до страхового стажу повного місяця роботи. Проте фактично дохід нараховувався та виплачувався у розмірі за фактично відпрацьований час. У судовому засіданні було заслухано аудіозапис консультації, яка надавалася відповідачу на платній основі (вартість 1000,00 грн) під час підготовки до слухання справи у суді. З консультації вбачається, що надані відповідачем для аналізу бухгалтерські та податкові документи свідчать про правильність оформлення звітної документації та про правильність здійснених нарахувань що заробітної плати працівників у березні 2020 року. У судовому засіданні позивач не заперечувала що отримала за неповністю відпрацьований березень 2020 року заробітну плату у розмірі 2318,40 грн. Звільнення позивача відбулося у квітні 2020 року, отже для обрахунку середньоденної заробітної плати необхідно врахувати дохід позивача за лютий 2020 року у розмірі 4800,00 грн. (20 робочих днів) та березень 2020 у розмірі 2318,40 грн. (11 робочих днів). Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 229,63 грн. (4800,00 грн+2318,40 грн.)/ (20 днів+11 днів). За таких обставин середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить 8037,05 грн. (35 днів Х 229,63 грн.). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Велика палата Верховного Суду в своїй постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) дійшла висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: ?розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення. ?період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ?ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. ?інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Розмір простроченої заборгованості складав 2763,00 грн., які були сплачені відповідачем за 35 днів після отримання відповідної вимоги. Суд вважає за необхідне звернути увагу, що причиною невиплати суми компенсації за невикористану відпустку стала наявність заборгованості позивача перед відповідачем за взятий з магазину [PERSON] товар (взуття). На підтвердження наявності цієї заборгованості відповідач надає скріншоти переписки у месенджері від 12.01.2021. З повідомлень вбачається, що позивач має заборгованість за взуття ще з 2019 року. На прохання [PERSON] розрахуватися позивач просить надати номер картки та повідомляє, що спробує розрахуватися до 01.02.2021, проте пізніше своє повідомлення видалила. З наданої документації вбачається, що загальна вартість взятого та неоплаченого позивачем товару становить 4655,00 грн. Суд звертає увагу відповідача що наявність заборгованості за товар не є підставою для невиплати компенсації за невикористану відпустку. Проте наявність у позивача заборгованості перед відповідачем, розмір якої майже удвічі перевищує суму нарахованої компенсації, могла спричинити хибні висновки щодо можливості зарахування суми компенсації за відпустку у рахунок сплати за взуття. Таким чином, суд дійшов висновку, що саме дії позивача [PERSON] стали підставою для невиплати компенсації за невикористану відпустку під час розрахунку. Також суд звертає увагу що між звільненням позивача та її зверненням з вимогою про здійснення розрахунку пройшов тривалий проміжок часу. Суд також враховує позицію відповідача щодо визнання наявності заборгованості та добровільну виплату цієї суми до судового розгляду справи. Ураховуючи викладене суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відповідальності відповідача. За таких обставин суд дійшов висновку що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 8037,05 грн. є нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3432,24 грн., у тому числі ПДФО та військовий збір. У зв`язку з наведеним, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено позовні вимоги на суму 63888,51 грн., з яких судом задоволено 3432,24 грн., що складає 5,37 % від загальної суми позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн. Отже, на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 48,76 грн., що дорівнює 5,37 % від сплаченого судового збору. Відповідач просив стягнути з позивача понесені судові витрати у розмірі 6000,00 грн. Що стосується витрат у розмірі 1000,00 грн. за інформаційно-консультаційні послуги, то суд зазначає, що отримана відповідачем консультація стосувалася правильності ведення [PERSON] бухгалтерського і податкового обліку, проте безпосередньо з розглядом справи не пов`язана, тому суд не може визнати зазначені витрати судовими. Що стосується витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. суд вважає за необхідно покласти їх на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial