Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у вересні 2016 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі [PERSON]В.) до [PERSON] (далі [PERSON]С.), [PERSON] (далі [PERSON]М.), третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (далі [PERSON]О.) про визнання договору недійсним. Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2013 року було забезпечено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про повернення (стягнення) безпідставно набутих грошових коштів шляхом накладення арешту на магазин непродовольчих товарів приміщення № 5 поз. 1-5, загальною площею 54,9 кв.м, ганок літ. а5 на першому поверсі житлового будинку літ. А-3, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 13, прим. 5. Проте всупереч вимогам зазначеної ухвали суду 30 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів, за умовами якого [PERSON] відчужив на користь [PERSON] магазин за вказаною адресою. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 464\~245,30 грн. Оскільки за рахунок вказаного обєкту нерухомого майна, належного відповідачу [PERSON], позивач розраховувала на виконання відповідного судового рішення, з метою чого судом і були вжиті заходи забезпечення позову щодо зазначеного магазину непродовольчих товарів, проте внаслідок відчуження магазину на користь [PERSON] під час дії судового рішення про заборону його відчуження порушені законні права та інтереси [PERSON], остання просила визнати недійсним договір купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів від 30 грудня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2609, щодо приміщення № 5 поз. 1-5, загальною площею 54,9 кв.м, ганок літ. а-5 на першому поверсі житлового будинку літ. А-3, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Володимира Вернадського (Дзержинського), буд. 13, прим. 5. Також просила судові витрати покласти на відповідача. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу автоматизованою системою розподілено для розгляду судді Черновському Г.В., але у звязку із звільненням указаного судді з посади судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 04 жовтня 2016 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П. Ухвалою від 04 жовтня 2016 року суддею Ходаківським М.П. прийнято справу до свого провадження.\~ Позивач надала заяву про розгляд даної цивільної справи без її участі, наполягала на задоволені позову у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином за адресою їхніх місць реєстрації, причини неявки не повідомили. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідачі належним чином повідомлялися про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за їхньої відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, у провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа № 200/11556/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення коштів, розгляд якої був завершений ухваленням 17 грудня 2013 року рішення суду про задоволення позовних вимог, а саме: з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошові кошти у розмірі 464\~245,30 грн., понесені судові витрати у розмірі 3\~441,00 грн., а всього 467\~686,30 грн. (а.с. 14-15). Дане судове рішення було залишено без змін судом апеляційної інстанції та вступило в законну силу 04 квітня 2014 року (а.с. 16-17). Під час розгляду зазначеної цивільної справи № 200/11556/13-ц ухвалою суду від 10 вересня 2013 року була задоволена заява [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на магазин непродовольчих товарів приміщення № 5 поз. 1-5, загальною площею 54,9 кв.м, ганок літ. а-5 на першому поверсі житлового будинку літ. А-3, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 13, прим. 5 (а.с. 12). Дана ухвала суду мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду. Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 30 грудня 2013 року було посвідчено договір купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів, зареєстрований в реєстрі за № 2609, за умовами якого [PERSON] відчужив на користь [PERSON] магазин непродовольчих товарів приміщення № 5 поз. 1-5, загальною площею 54,9 кв.м, ганок літ. а-5 на першому поверсі житлового будинку літ. А-3, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, буд. 13, прим. 5 (а.с. 9-10, 11). Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог\~ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений\~ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2\~ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями\~ст. 15 ЦК України\~визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у звязку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України). Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі (якщо це мало місце, оскільки не зрозуміло яким чином нотаріус [PERSON] посвідчила правочин відчуження обєкту нерухомого майна, який перебував під забороною відчуження), ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16 та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування, згідно із якими факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо. У даному випадку відповідачу [PERSON] було відомо про ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2013 року, оскільки у розгляді справи № 200/11556/13-ц приймав участь представник відповідача [PERSON], що вбачається з тексту рішення суду від 17 грудня 2013, ухваленого у вказаній справі. Ураховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про протиправність дій [PERSON] із вчинення правочину з відчуження належного йому майна, яке на момент відчуження перебувало під арештом, накладеним відповідним судовим рішенням, про що відповідачу не могло бути невідомо, у звязку з чим суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог та вважає за можливе задовольнити їх у повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені останньою документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved