Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

До суду 22.01.2018 року надійшов позов [PERSON], пред'явлений до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, за яким просила: позбавити [PERSON] (ІПН [NUMBER], місце проживання: [ADDRESS]) батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON], [INFO]; призначити її, [PERSON] (ІПН [NUMBER], [ADDRESS]), опікуном над малолітнім [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначила, що вона є матір'ю відповідачки [PERSON]. [INFO] у відповідачки народився син - [PERSON],на час народження сина відповідачка по справі у зареєстрованому шлюбі не перебувала, була відсутня спільна заява батьків, заяви батька або рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька [PERSON] був зроблений за вказівкою відповідачки відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Усупереч ст. 150 СК України, відповідачка взагалі не здійснює своїх батьківських обов'язків відносно її сина - [PERSON] та не має наміру їх здійснювати. Малолітній фактично проживає з позивачкою, яка є його бабусею, весь цей час перебуває на її утриманні, відповідачка будь-якої участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини не приймає. Вказувала, що нею, позивачкою, будь-яких перешкод для виконання з боку [PERSON] своїх батьківських обов'язків не вчинялось, але відповідачка свідомо ухиляється від своїх обов'язків. Крім того, відповідно до заяви від 15.11.2017 року [PERSON] повідомила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина, про що надано нотаріально посвідчена заява. Згідно до висновку органу опіки та піклування ПРА ОМР від 12.01.2018 року за №01-11/2745вих. було визнано доцільним позбавити батьківських прав громадянку [PERSON] у відношенні сина [PERSON] із призначенням позивачки по справі опікуном над дитиною. З урахуванням викладеного звернулась до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 26.01.2018 року провадження у справі було відкрито. До суду 08.02.2018 року надійшла заява відповідачки про визнання нею позовних вимог, згідно якої остання не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], також про призначення [PERSON] опікуном над онуком. Зазначила, що вона обізнана із висновком органу опіки та піклування ПРА ОМР від 12.01.2018 року за №01-11/2745/1вих.. Зазначила, що правові наслідки визнання позову їй відомі та зрозумілі, просила справу розглядати за її відсутності. Ухвалою суду від 21.02.2018 року було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 28.03.2018 року. У судове засідання сторони не з'явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності та просила задовольнити позов. Від представника третьої особи до суду надійшла заява, згідно якої остання просила справу розглянути за її відсутності, позовну заяву підтримала та просила її задовольнити. Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка є рідною матір'ю відповідачки, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 01.09.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райдержадміністрації виконкому Одеської міської ради. [INFO] у відповідачки народився син - [PERSON],на час народження сина відповідачка по справі у зареєстрованому шлюбі не перебувала, була відсутня спільна заява батьків, заяви батька або рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька [PERSON] був зроблений за вказівкою відповідачки відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 09.09.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції (актовий запис №8909). Звертаючись до суду з відповідним позовом, [PERSON] посилалась на те, що відповідачка нехтує своїми батьківськими правами, взагалі не здійснює своїх батьківських обов'язків відносно її сина, участі у вихованні та матеріальному забезпеченні не приймає та позивачка сама піклується весь час за онуком, і позбавлена будь-якої допомоги. Одним з головних принципів сімейного права є паритетність у побудові сімейних відносин. Цей принцип навіть знайшов своє відображення в Основному Законі України - Конституції, у статті 51 якої зазначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.2 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України містить роз'яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Виходячи із змісту ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним із батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суду надано висновок органу опіки та піклування ПРА ОМР від 12.01.2018 року №01-11/2745/1вих. «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], у відношенні малолітнього сина [PERSON], [INFO], та призначення [PERSON] опікуном над дитиною. З вказаного висновку встановлено, що «мати дитини [PERSON] проживає окремо від дитини за адресою: [ADDRESS]. Остання подала нотаріально засвідчену згоду, завірену приватним нотаріусом ОМНО Агакішевою Т.А. від 15.11.2017 року, на позбавлення батьківських прав відносно її малолітнього сина. Малолітня дитина проживає разом з бабусею, [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Всі питання щодо виховання та утримання малолітньої дитини вирішуються [PERSON], про це також свідчать надані документи адміністрацією Одеського дошкільного навчального закладу «Ясла-садок» №37 Одеської міської ради Одеської області та сусіди за місцем проживання бабусі». У зв'язку з тим, що мати дитини фактично усунулась від виконання своїх батьківських обов'язків, фактичним виховання та утриманням малолітньої дитини, займається [PERSON], орган опіки та піддування ПРА ОМР висловило думку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Враховуючи викладене, зважаючи на заяву відповідачки про визнання позову, суд вважає позовні вимоги щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітнього сина - [PERSON], [INFO], є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 55 ЦК України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки. Опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними (ч.1 ст. 58 ЦК України). Згідно до ст. 243 СК України, опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно до ч.3 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Згідно до ст. 63 ЦК України, опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника. З висновку органу опіки та піклування ПРА ОМР від 12.01.2018 року судом встановлено, що «[PERSON] заперечень проти оформлення опіки не має. Відповідно до довідки від 20.11.2017 року №46 КУ «Міський психіатричний диспансер» та довідки від 24.11.2017 року №421 КУ «Одеській обласний медичний центр психічного здоров'я», [PERSON] на обліках не значиться. Згідно із довідкою серії ААА №0254284, наданою управлінням інформаційного забезпечення МВС України, [PERSON] не території України станом на 10.11.2017 року до кримінальної відповідальності не притягувалась, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. [PERSON] працює, має постійний дохід та позитивні характеристики. У квартирі, в якій мешкає родина [PERSON], чисто та охайно, житлово-побутові умови проживання належні, відповідають встановленим нормам. За результатами бесіди з дитиною, малолітнім [PERSON], встановлено, що між ним та бабусею, [PERSON], склалися дуже добрі та довірливі стосунки». Таким чином, судом не виявлено протипоказань щодо можливості стати позивачці опікуном над онуком. Органом опіки та піклування ПРА ОМР у своєму висновку від 12.01.2018 року висловлено думку про доцільність призначення [PERSON], [INFO], опікуном на дитиною - [PERSON], [INFO]. Враховуючи вищевикладене, обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а відтак приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Судом встановлено, що за подання даного позову позивачка сплатила судовий збір у сумі 1 409, 60 грн. (квитанції №ПН883 від 22.01.2018 року), отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає вказана сума судового збору.

Outcome: approved