Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

До Словянського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з вказаним позовом, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги тим, що він працював у ТОВ «Скат-Центр» до 14.11.2017 року. В 2017 році ТОВ «Скат-Центр» припинило виплачувати йому заробітну плату. Станом на дату його звільнення заборгованість по заробітній платі складала 29055,68 грн. Частина заборгованості по заробітній платі в сумі 5469,20 грн. була перерахована 14.08.2018 року. Просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 23586,48 грн. Також вважає, що оскільки відповідач неправомірно відмовився виплачувати йому заборгованість по заробітній платі в день звільнення, з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 14.11.2017 року по 14.08.2018 року в сумі 81920,96 грн., згідно наданого розрахунку. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просив суд вимоги задовольнити, справу слухати за його відсутності (а.с.29). Представник відповідача ТОВ «Скат-Центр» у судове засідання не зявився, надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що дійсно на час звільнення позивача існувала заборгованість по заробітній платі, яка остаточно погашена 14.08.2018 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП України для виплати працівнику всіх сум при звільненні, працівник повинен бути на роботі у день звільнення або після звільнення предявити вимогу про розрахунок. Позивач у листопаді 2017 року був відсутній на роботі, тому вина відповідача відсутня. Після припинення трудових відносин будь-який зв'язок з позивачем був втрачений, позивач фізично перебував і зараз перебуває на непідконтрольній українській владі території, а саме у м. Горлівка Донецької області, що ускладнило виплату в день звільнення належних сум та цілком виключає вину товариства. Позивач невірно розрахував середній заробіток. В задоволенні позову просив відмовити (а.с.37-40). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] працював у ТОВ «Скат-Центр» з 16.05.2013 року по 14.11.2017 рік на посаді начальника караулу та був звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.9). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зі змісту ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини першої ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до відомостей про застраховану особу [PERSON] за формою ОК-5, за січень 2017 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 9454,77 грн.; за лютий 2017 року 6033,99 грн.; за березень 2017 року 6072,88 грн.; за квітень 2017 року 6794,04 грн., а разом 29055,68 грн. (а.с.10-11). На неодноразові судові запити щодо надання розрахунку заборгованості заробітної плати [PERSON] на момент його звільнення, відповідач не зреагував, своїм правом надати докази на обґрунтування заперечень не скористався. З відомостей на перерахунок заробітної плати через установу ПАТ «Ощадбанк» № 269 від 25 січня 2017 року, № 3070 від 13 квітня 2017 року, № 8 від 06.06.2018 року, № 38 від 03.08.2018 року, № 19 від 14.08.2018 року, долучених відповідачем до свого відзиву, вбачається, що відповідачем позивачу було перераховано 1549,60 грн., 2795,50 грн., 4557,75 грн., 13105,03 грн. та 5469,20 грн. відповідно. Загальна сума складає 27477,08 грн. (а.с.41-58). За таких обставин суд набуває висновку, що з відповідача на користь позивача потрібно стягнути різницю суми нарахованої та виплаченої заборгованості по заробітній платі, що складає 1578,60 грн. (29055,68 грн. 27477,08 грн.). Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки з розрахунком при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до листа Департаменту з питань праці Державної служби України з питань праці від 06.06.2018 року, в ТОВ «Скат-Центр» виявлено порушення вимог трудового законодавства, про що складено акт, внесено припис про усунення порушень та складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 41 КУпАП. Внаслідок чого на ТОВ «Скат-Центр» був накладений штраф, який було сплачено (а.с.14). Згідно з відомостями на перерахування заробітної плати від 14.08.2018 року, останнє перерахування заборгованості по заробітній платі позивачу було здійснено 14.08.2018 року (а.с.12-13). На підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання, це компенсаційна виплата порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, та є видом матеріальної відповідальності роботодавця. Підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. На відміну від кримінально-правової доктрини, цивільні правовідносини побудовані на принципу презумпції вини особи, яка завдала шкоди, тобто вона звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання (ч. 1 ст. 614 ЦК України). Обовязок доказування відсутності вини покладається на особу, яка порушила зобовязання. Визначальним для встановлення наявності чи відсутності вини є не тільки ставлення роботодавця до своєї протиправної поведінки, скільки упущення (свідоме чи несвідоме, умисне чи необережне) контролю за своєю поведінкою. Для визначення цивільно-правової відповідальності роботодавця при відшкодуванні шкоди працівнику форма вини юридичного значення не має. Шкода, заподіяна роботодавцем своєму працівнику, умисними чи необережними діями підлягає відшкодуванню. Суд погоджується зі ствердженням відповідача, що розрахунки з виплати заборгованості по заробітній платі були проведені з позивачем раніше, а саме, 25.01.2017 року, 13.04.2018 року, 01.06.2018 року, 03.08.2018 року та 14.08.2018 року, однак, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що для виплати працівнику всіх сум при звільненні, працівник повинен був або бути на роботі у день звільнення або після звільнення предявити вимогу про розрахунок, оскільки перерахування заробітної плати здійснювалось на картковий рахунок позивача, для чого позивачу не було необхідності особисто бути присутнім у день звільнення на роботі або предявляти вимогу про проведення розрахунку, отже не позбавляло можливості відповідача здійснювати перерахунок заробітної плати. Отже, суд вважає, що оскільки відповідач перед позивачем мав заборгованість по заробітній платі на день звільнення позивача, дана невиплата була здійснена з вини відповідача, остання виплата заборгованості була здійснена 14.08.2018 року, тому відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.11.2017 року по 14.08.2018 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27\~Закону України\~«Про оплату\~праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 2 р. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету\~Міністрів України\~№ 100\~від 8\~лютого 1995\~року (з подальшими змінами та доповненнями) розділ ІV пункт 8, передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Суд, погоджується з наданою представником відповідача довідкою про доходи від 12.12.2018 року, з якої видно, що середньогодинна заробітна плата [PERSON] становить 26,46 грн., оскільки він проведений відповідно до вищезазначеного Порядку (а.с.60). Тому, при здійсненні розрахунку середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні суд братиме за основу середньогодиннну заробітну плату у розмірі 26,46 грн., а не середньоденний заробіток у розмірі 438,08 грн., як зазначає позивач. За період з 14 листопада 2017 року по 14 серпня 2018 року норма годин становить: за 2017 рік (листопад 96 годин + грудень 168 годин) =264 години; за 2018 рік (січень 168 годин + лютий 160 годин + березень 167 годин, + квітень 159 годин, + травень 159 годин + червень 159 годин + липень 176 годин + серпень 80 годин) = 1228 годин. Кількість робочих годин розраховано на підставі листів Міністерства соціальної політики від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 та від 19 жовтня 2017 року №224/0/103-17/214, якими затверджені норми тривалості робочого часу на 2017, 2018 роки відповідно, час затримки розрахунку складе 1492 години. Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку буде складати 39478,32 грн. (26,46 грн. х 1492 години). Як видно з розяснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України, дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України. Проаналізувавши обставини справи, дослідивши докази, суд приходить до переконання, що зазначена вище сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 39478,32 грн., з якої підлягають утриманню податки і обовязкові платежі, повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача. Отже, приймаючи до уваги вищенаведені розрахунки, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно із частиною 1\~статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.6\~ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Ухвалою суду від 23.11.2018 року [PERSON] відстрочено сплату судового збору за позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, п.5 ч.2 ст. 4 ЗУ « Про судовий збір» суд вважає, що пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 684 грн. 88 коп., а з позивача необхідно стягнути на користь держави 1075,12 грн., що пропорційно задоволеним позовним вимогам. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial