Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

До суду 15.04.2019 року надійшов позов Одеського національного медичного університету, пред`явлений до [PERSON] згідно з яким просили стягнути із відповідача витрати за навчання за період із 2009 року по 2015 рік у розмірі 65 164, 00 грн.; суму виплаченої стипендії за період із 2009 року по 2015 рік у розмірі 49 986, 07 грн.; судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02 липня 2019 року відповідачка вступила до Одеського національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа» та підписала угоду №28 про навчання за кошти державного бюджету із метою отримання вищої навчальної освіти. У червні 2015 року відповідач закінчила навчальний заклад та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури до Снігурівського районного центру первинної медико-санітарної допомоги Миколаївської області в якості лікаря загальної практики - сімейного лікаря. 09 вересня 2015 року Управлінням роботи із персоналом та внутрішньої безпеки Міністерства охорони здоров`я України було розглянуто звернення [PERSON] та погоджено зміну місця призначення на роботу до комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» м. Одеси у якості лікаря загальної практики - сімейного лікаря. Відповідно до наказу управління охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації від 02.10.2015 року №241-к, [PERSON] була направлена комісією по розподілу молодих спеціалістів на роботу до комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» м. Одеси у якості лікаря загальної практики - сімейного лікаря. До праці відповідачка мала приступити 05.10.2015 року. Проте, відповідачка до проходження інтернатури за направленням на роботу не прибула. Посилались на те, що вищим навчальним закладом умови угоди №28 від 02.07.2009 року виконані були у повному обсязі: відповідач пройшла повний курс навчання за державні кошти; отримала відповідну кваліфікацію та спеціальність за кошти державного бюджету, проте відповідач у порушення вищенаведених умов договору, із часу закінчення навчального закладу до місця проходження інтернатури та подальшого працевлаштування у встановленій термін не прибула. Таким чином, посилаючись на викладені обставини, а також вимоги ст.ст. 526, 610, 623 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідачки витрати, пов`язані з її утриманням у навчальному закладі та витрати по сплаті судового збору. До суду 21.06.2019 року повернулась відповідь щодо місця реєстрації відповідача. Ухвалою суду від 25.06.2019 року позовну заяву залишено без руху. 10.07.2019 року до суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 12.07.2019р. провадження по справі було призначено та справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін на 05.09.2019 року. Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Поштова кореспонденція, направлялась відповідачу на адресу його останньої реєстрації, проте була повернута до суду з відміткою «про закінчення строків зберігання», також повідомлялась шляхом оголошення про виклик на офіційному сайті суду. Причини неявки відповідач суду не повідомила, жодних клопотань до суду не заявляла. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Відзив на позов від відповідача до суду не надходив, при цьому про розгляд справи остання повідомлялась належним чином шляхом розміщення інформації на офіційному сайті Приморського районного суду м. Одеси та шляхом відправленням поштової кореспонденції, направленої судом. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 06.09.2019 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 02 липня 2009 року відповідачка вступила до Одеського національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа» та підписала угоду №28 про навчання за кошти державного бюджету із метою отримання вищої навчальної освіти. У червні 2015 року відповідач закінчила навчальний заклад та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури до Снігурівського районного центру первинної медико-санітарної допомоги Миколаївської області в якості лікаря загальної практики - сімейного лікаря (направлення №24). 09 вересня 2015 року Управлінням роботи із персоналом та внутрішньої безпеки Міністерства охорони здоров`я України було розглянуто звернення Коптельцевої (Московчук) О.В. та погоджено зміну місця призначення на роботу до комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» м. Одеси у якості лікаря загальної практики - сімейного лікаря. Відповідно до наказу управління охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації від 02.10.2015 року №241-к, Коптельцева (Московчук) О.В. була направлена комісією по розподілу молодих спеціалістів на роботу до комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» м. Одеси у якості лікаря загальної практики - сімейного лікаря. До праці відповідачка мала приступити із 05.10.2015 року для проходження 2 річної спеціалізації. Проте, відповідач до проходження інтернатури за направленням на роботу до комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» м. Одеси не прибула, що стало підставою для звернення ОМНУ до суду з відповідним позовом. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Разом з тим, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, одним з таких наслідків є відшкодування збитків. Так, відповідно до розділу 2.2.3 Угоди, відповідач взяла на себе зобов`язання прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я та відпрацювати там не менше трьох років за спеціальністю після закінчення інтернатури. У разі відмовити їхати на роботу за направленням МОЗ або відмови відпрацювати там не менше трьох років повинна відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, в установленому порядку. Відповідно до п.5.6 Угоди, відшкодування у випадках, передбачених цією Угодою, здійснюється студентом готівкою Університету в національній валюті України еквівалентно відповідній сумі умовних одиниць згідно з курсом доларів США на день внесення платежу. Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з відповідачем, відповідає вимогам ЦК щодо свободи договору (статті 3, 627 ЦК України). Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Судом встановлено, що відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у Одеському національному медичному університеті, за місцем направлення на роботу до комунального закладу до комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» м. Одеси 05.10.2015 року на роботу не прибула. Отже, відповідачкою не було дотримано вимог законодавства України та угоди №28 від 02.07.2009 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 15 лютого 2008 року № 136), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 15 лютого 2008 року № 136) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2007 року, регулюються саме ними. Відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 922 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, за порушення дисципліни протягом трьох років, випускник зобов`язаний відшкодувати в установленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата. Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17 (касаційне провадження № 61-14476св18), постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (касаційне провадження № 61-32084св18), постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (касаційне провадження № 61-26840св18), постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17 (касаційне провадження № 61-1116св17) та інших. Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії. Відповідна позиція викладена Верховним судом у постанові від 24 липня 2019 року по справі № 607/4359/15-ц. Відповідно до розрахунків позивача, за весь період із 2009 року по 2015 року сума витрат на навчання відповідачки склала 65 164, 00 грн. та протягом строку навчання відповідачка отримала стипендію в сумі 49 986, 07 грн.. Зазначені обставини не спростовані відповідачем. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач у позовній заяві як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а доказів на їх спростування суду надано не було, суд прийшов до висновку, що позов Одеського національного медичного університету до [PERSON] про стягнення витрат на навчання підлягає задоволенню. У частині десять статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Позивачем було сплачений судовий збір у розмірі 1921, 00 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved