Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулася [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якій, з врахування уточненої позовної заяви, просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 60 140 грн. відшкодування вартості 1/2 частини автомобіля «КАМАЗ 5410», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Усунути перешкоди зі сторони [PERSON] в користуванні квартирою № 418 у будинку № 101 по вулиці Верещагіна у місті Дніпропетровськ, шляхом вселення в квартиру [PERSON] та встановлення судом заборони, [PERSON] самочинно змінювати замки в зазначеній квартирі. В обґрунтування поданої заяви позивач [PERSON] зазначила, що за час перебування з відповідачем в зареєстрованому шлюбі ними була придбана квартира [ADDRESS] та автомобіль «КАМАЗ 5410», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідач незаконно продав спільно придбаний автомобіль. Також зазначає, що на протязі спільного проживання та ведення господарства [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, постійно зраджував, принижував та погрожував [PERSON] фізичним насиллям. Після розірвання шлюбу спільна донька проживає з нею, а коштів, які відповідач надає, в якості добровільної сплати аліментів, недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування доньки. З огляду на ці обставини, просить суд відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири. [PERSON] була подана зустрічна позовна заява до [PERSON] про стягнення суми спільного боргу подружжя, в якій [PERSON], з врахування уточненої позовної заяви,просив суд стягнути з [PERSON] суму у розмірі 104 411 грн., як 1/2 частину спільного боргу подружжя. В обґрунтування поданої зустрічної позовної заяви [PERSON] зазначив, що спільна квартира [ADDRESS]була придбана шляхом залучення кредитних коштів та укладення договору кредиту на суму 25 000 доларів США. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2012 року, встановлено, що починаючи з серпня 2010 року подружжя не проживало разом та не вело спільного господарства. Відповідно до історії платежів за кредитним договором у період з вересня 2010 року по листопад 2011 року ним особисто було сплачено за кредитом суму у розмірі 8 962, 36 доларів США, що в перерахунку за офіційним курсом НБУ станом на 19.03.2015 року складало 208 822, 988 грн. Просить стягнути 1/2 частини сплаченого ним боргу, яка складає 104 411 грн. В судові засідання з'являлись представник позивача та позивач, підтримали позовну заяву та просили суд її задовольнити. Заперечували проти задоволення зустрічного позову. Позивач пояснила суду, що до розірвання шлюбу кредит погашала вона та надала суду в підтвердження цього оригінали квитанцій. Зазначила, що відповідач сплачує добровільно аліменти у розмірі 500 грн., що не є достатнім для лікування спільної дитини. На протязі спільного проживання та ведення господарства [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, постійно зраджував, принижував та погрожував [PERSON] фізичним насиллям. У зв'язку із тим, що відповідач не надає кошти на лікування дитини, просила суд відступити від засади рівності часток подружжя. Разом з цим, представник позивача просив суд критично поставитися до пояснень [PERSON] та [PERSON] щодо часу придбання спірного автомобіля. Зазначив, що автомобіль було продано [PERSON] у 2014 році, про що свідчить інформація надана центром надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Дніпропетровськ та Дніпропетровського району. Також в судові засідання з'являлися [PERSON] та його представник, зустрічну позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити. Заперечували проти задоволення первісного позову [PERSON] в повному обсязі. [PERSON] зазначив, що продав автомобіль у 2010 році брату позивача - [PERSON] за 2 500 доларів США. Пояснив, що позивачка разом із дитиною добровільно покинула спірну квартиру, та будь-яких перешкод він у користуванні квартирою не здійснює. [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що придбав у [PERSON]автомобіль «КАМАЗ 5410» у 2010 році за 20 000 грн., щодо здійснення реєстрації автомобіля в МРЕВ у 2014 році, пояснення надати не зміг. В судове засідання, призначене на 29.05.2015 року, не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений був належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не подавав. В судовому засіданні була допитана в якості свідка [PERSON], яка зазначила, що [PERSON] та [PERSON] перестали жити разом з серпня 2010 року. В лютому 2011 року позивач разом із дитиною приходила до неї для тимчасового проживання на декілька тижнів, оскільки відповідач перешкоджав їй проживати в квартирі. Наголошувала, що їй відомо, що [PERSON] сплачувала кредит за користування кредитними коштами, які були надані банком для придбання квартири. В судовому засіданні був допитаний в якості свідка [PERSON], який надав суду пояснення щодо спірного автомобіля, а саме те, що він бачив автомобіль «КАМАЗ 5410» в гаражі [PERSON] в 2010 році, та останній займався ремонтом зазначеного автомобіля. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, з'ясувавши фактичні обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод в користуванні майном підлягає частковому задоволенню, зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми спільного боргу подружжя не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно роз'яснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до свідоцтва про одруження, серії [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Котовської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області України, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 серпня 2004 року. Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 08.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS]. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13913608 від 17.03.2007 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON]. Відповідно до листа № 14/1202-4582 від 30.07.2014 року начальника центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Дніпропетровськ та Дніпропетровського району станом на 30.07.2014 року автомобіль «КАМАЗ 5410», державний реєстраційний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], зареєстрований 30.07.2010 року в Дніпропетровському МРЕВ № 1 за [PERSON], [INFO], на підставі довідки-рахунку КIМ059394 від 13.10.2009 року. 25.06.2014 року даний автомобіль знято з обліку за заявою власника в Дніпропетровському МРЕВ №1. 26.06.2014 року автомобіль «КАМАЗ 5410», державний реєстраційний номер [NUMBER], на підставі довідки-рахунок ВIА682251 від 26.06.2014 року, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], зареєстрований за [PERSON], [INFO]. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 07.08.2004 року виконавчим комітетом Котовської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області України, актовий запис № 3, розірваний. Отже, «КАМАЗ 5410», державний реєстраційний номер [NUMBER] та квартира [ADDRESS], були придбані в період перебування сторін у шлюбі та є спільним сумісним майном подружжя, частки якого виходячи з положень ст. 60, 70 СК України є рівними. Згідно висновку експерта № 12/0614 від 12.06.2014 року ринкова вартість автомобіля «КАМАЗ 5410», державний реєстраційний номер [NUMBER], 1990 року випуску на момент оцінки складає 120 280 грн. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. При вирішенні питання щодо розміру грошової компенсації вартості автомобіля, суд приймає до уваги висновок експерта № 12/0614 про визначення ринкової вартості транспортного засобу від 12.06.2014 року виходячи з наступного. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 1 Закону «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас, згідно з частиною першою статті 143 ЦПК України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що доказом у справі при наявності питань, які потребують спеціальних знань, є саме висновок експертизи, тому належним та допустимим доказом, що підтверджує в даному випадку вартість спірного автомобілю є висновок експерта № 12/0614 від 12.06.2014 року. Клопотання представника [PERSON] про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення 1/2 вартості автомобіля «КАМАЗ 5410»,державний реєстраційний номер [NUMBER], не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Матеріалами справи підтверджено, що шлюб між сторонами розірваний 30.10.2012 року, позовну заяву подано до суду 18.06.2014 року, автомобіль був зареєстрований за [PERSON] 26.06.2014 року, на підставі довідки-рахунку ВIА682251 від 26.06.2014 року. Судом встановлено, що від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], яка проживає з [PERSON] У пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Таким чином, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе при наявності певної умови - якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування. Відповідно до ст. 10 ЦПК України позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним обставини. Проте, належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що розмір аліментів, які одержує позивач, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та лікування, а також те, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, витрачав сімейні кошти на власні інтереси та потреби, не дбав про забезпечення своєї доньки суду не надано. Отже, суд вважає, що позовна заява [PERSON] в частині позовних вимог про збільшення розміру частки в спільному майні подружжя не підлягає задоволенню. Відповідно до постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 24.03.2011 року, яка складена працівниками Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, була проведена перевірка по заяві [PERSON], якою встановлено, що між [PERSON] та її чоловіком [PERSON], які на той час проживали разом склались неприязні стосунки. 21.03.2011 року [PERSON] були замінені замки, чим він перешкоджав [PERSON] користуватися квартирою № 418 у буд. № 101 по вул. Верещагіна у м. Дніпропетровську. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги пояснення свідка [PERSON], суд вважає, що позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні спірною квартирою є законними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно матеріалів справи 06.02.2007 року між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 6/в для купівлі житла. Відповідно до приписів ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтями 58, 59 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Відповідно до правил статті 59 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. [PERSON] надано копію історії кредитного договору № 6/в станом на 24.06.2014 року, згідно до якого платежі по зазначеному договору здійснювалися в тому числі і після серпня 2010 року. Разом з тим, позивачем за зустрічною позовною заявою [PERSON] не надано суду належних доказів про здійснення особисто ним виплат, а саме: оригіналів квитанцій про здійснення відповідних платежів по кредитному договору. При цьому оригінали квитанцій були надані [PERSON] Крім цього, [PERSON] не ставилося питання про визнання особистою приватною власністю на більшу частину спірної квартири в порядку, який передбачено ч. 6 ст. 57 СК України. Таким чином, зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми спільного боргу подружжя не підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial