Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Мирноградська» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 23.07.2018 року до 08.07.2020 року позивач працював на ПрАТ «Центральна збагачувальна фабрика «Мирноградська». Наказом №171/к від 08.07.2020 року позивача звільнено за власним бажанням. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, організації проводиться в день звільнення. Однак при звільненні відповідач своєчасно не виплатив позивачу заробітну плату. На вимогу позивача відповідачем було надано довідку №290 від18.08.2020 року відповідно до якої заборгованість по заробітній платі станом на 18.08.2020 року становить 81785,31грн. Позивач просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Мирноградська» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 81785,31 гривень. Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання, про що повідомлені сторони. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду цивільної справи. Про наявність поважних причин неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Частина 1 статті 280 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про поважність причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 11 розділу ІІІ ЦПК України. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] працював у Приватному акціонерному товаристві «Центральна збагачувальна фабрика «Мирноградська» у період з 23.07.2018 року до 08.07.2020 року електрослюсарем (слюсарем) черговим та з ремонту устаткування 5 розряду в основне виробництво. 08.07.2020року наказом №171/к позивача звільнено за власним бажанням (а.с.6-10). Відповідно до довідки № 290 від 18.08.2020 року ПрАТ «Центральна збагачувальна фабрика «Мирноградська» сума заборгованості по заробітній платі [PERSON] до виплати на 18.08.2020 року складає: За жовтень 2019р. - 3144,73грн. За листопад 2019р. - 7828,12грн. За грудень 2019 року - 8404,23грн. За січень 2020р. - 9554,20грн. За лютий 2020р. - 7808,01грн. За березень 2020р. - 9232,56грн. За квітень 2020р. - 9466,32грн. За травень 2020р. - 9222,78грн. За червень 2020р. - 9145,91грн. За липень 2020р. - 7978,45грн. А всього 81785,31грн. (а.с.11) . У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У статті 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В день звільнення остаточний рахунок підприємством не проведено, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості з оплати праці підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачем не заявляються вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте це не позбавляє його права зробити це в майбутньому. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. З відповідача на користь позивача суд стягує 81785,31гривень, тому на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 гривень 00 копійок.

Outcome: approved