Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 16 серпня 2017 року надійшла позовна заява [PERSON](далі [PERSON]М.) до [PERSON](далі [PERSON]А.), третя особа:Департамент надання адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яку згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 17 серпня 2017 року передано для розгляду судді Ходаківському М.П. Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що на підставі ордеру № 201 від 12 лютого 1990 року, виданого Бюро обміну житлової площі виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради відповідачу [PERSON], останній разом зі своєю родиною, яка складалася із [PERSON], [PERSON] та [PERSON], заселилися до двокімнатної квартири [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради № 24 від 27 січня 2006 року указану квартиру було виключено зі списку службових і відкрито особовий рахунок на [PERSON] З квітня 2007 року відповідач не проживає за указаною адресою, не сплачує плату за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, проте залишається зареєстрованим, у звязку із чим [PERSON] просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позивачем надано до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою його місця реєстрації, причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначене у справі судове засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено у ході розгляду справи, на підставі ордеру № 201 від 12 лютого 1990 року, виданого Бюро по обміну жилої площі виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради [PERSON], останній разом зі своєю родиною, яка складалася з [PERSON], [PERSON] та [PERSON], заселилися до квартири [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до рішення № 24 від 27 січня 2006 року виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради квартиру [ADDRESS] виключено зі списку службових та відкрито особовий рахунок на [PERSON] (а.с. 9) Відповідно до довідки про склад сімї та місце реєстрації № 7797 від 14 березня 2017 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 10). Проте відповідач [PERSON] за вказаною адресою не проживає з квітня 2007 року. Факт відсутності відповідача за адресою реєстрації місця проживання підтверджується актом від 24 березня 2017 року про не проживання останнього за місцем реєстрації, складеним сусідами позивача та завіреним в.о. начальником ділянки № 4 ТОВ «ЖЖЕП», а також актом від 01 грудня 2017 року (а.с. 11). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 71ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла він може бути визнаний судом, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином відповідач без поважних причин понад шість місяців не проживає в квартирі № 103, що розташована за адресою: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 34. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду із даним позовом, підтягають стягненню на його користь з відповідача.

Outcome: approved