Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту належності права власності на домоволодіння, про визнання права власності на домоволодіння у порядку спадкування за законом. Позивач у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви просив суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить суд встановити факт належності [PERSON] права власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку літ. А-1, з прибудовами літ. а- 1, а1-1, а2-1, загальною площею 55,9 кв.м., житловою площею 34,4 кв.м., ґанків літ. а, а1, навісу літ. а2, колонки в А-1, сараїв літ. Б, Г, Д, погребу літ. під Г, колодязю літ. К, споруд, вимощень № 1-3; визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER]) право власності на домоволодіння, яке складається з: житлового будинку літ. А-1, з прибудовами літ. а- 1, а1-1, а2-1, загальною площею 55,9 кв.м., житловою площею 34,4 кв.м., ґанків літ. а, а1, навісу літ. а2, колонки в А-1, сараїв літ. Б, Г, Д, погребу літ. під Г, колодязю літ. К, споруд, вимощень № 1-3, розташоване за адресою: [ADDRESS], у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином, причину неявки у судове засідання суду не повідомила. Зі згоди позивача суд проводить розгляд справи у заочному порядку, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема може бути визнання права(ст. 15-16 ЦК України). Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (ст. 114 ЦПК України). Предметом спору є домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], а тому відповідно до ст. 114 ЦПК України справа підсудна Дніпропетровському районному суду Дніпропетровської області. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], є сином [PERSON], та [PERSON], [INFO], які на момент смерті [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно. [PERSON], [INFO] яка на момент смерті [PERSON] знаходилась з ним в зареєстрованому шлюбі, вже декілька років проживала окремо від позивача та його батька за адресою [ADDRESS] Померлий [PERSON] є сином [PERSON], померлого [INFO] Усе своє життя позивач, його батько [PERSON] разом із дідусем [PERSON] постійно проживали у будинку [ADDRESS], яке було збудоване батьком позивача - [PERSON] протягом 1968-1970 рр. на земельній ділянці площею 0,2330 га. Проте, за життя [PERSON] право власності на домоволодіння за собою не зареєстрував. Будинок який раніше було побудовано на цій же земельній ділянці дідом [PERSON] зруйнувався ще у 80 роках минулого століття. Згідно зі ст. 561 ЦК УРСР строк для отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину в часі не обмежувався. Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих в абз. 8 п. 3.1 Інформаційного листа за №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі - Лист ВССУ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р.): «Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.» Відповідно до ч. 3. ст. З Закону України від 01.07.2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31.01.1966р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р, № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18.02.2002р. за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У даному випадку підлягає встановленню факт належності [PERSON] права власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Після смерті [PERSON], померлого [INFO], відкрилась спадщина, спадкоємцем майна якого є [PERSON] у порядку спадкування за законом, але саме майно житловий будинок побудований [PERSON] до теперішнього часу не зберігся, на земельній ділянці знаходиться лише домоволодіння [ADDRESS] було збудоване [PERSON] протягом 1968-1970рр. Правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] виникли в період 2000 року, тобто до набрання законної сили ЦК України 2004 року, а тому регулюються нормами цивільного законодавства діючими на той час, а саме ЦК УРСР (в редакції 1963 року). За ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 року діючого на момент смерті спадкодавця) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Вимогами ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) встановлено, що спадкоємець-прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно ст. 548 ЦК УРСР (1963р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Таким чином, відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР (1963р.), який діяв на момент відкриття спадщини після смерті спадкодавця, фактом вступу в управління та володіння спадковим майном, вважається таким, що позивач прийняв спадщину після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], оскільки від спадщини він не відмовився, станом на дату смерті батька проживав з ним, звернувся 27.03.2001р. до Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 524 ЦК УРСР (1963р.- діючого на момент смерті спадкодавця) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (ч.1 ст.534 ЦК УРСР від 1963р). Позивач має право на спадкування домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] та діда [PERSON] [PERSON] є також спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON], яка на момент смерті знаходилась з ним в зареєстрованому шлюбі, але вже декілька років однією сім'єю з ним не проживала, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась. Оскільки, [PERSON] має право на спадкування цього домоволодіння, тому позов пред'являється до неї. Згідно п. 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» - позовна заява оплачується судовим збором залежно від ціни позову, яка визначається виходячи з вартості відшукуваного майна. Вартість спадкового майна складає 60 000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у сумі 600 грн.

Outcome: approved