Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди за порушення прав власника на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд, їх задовольнити повністю. В подальшому, під час судового розгляду, позивач [PERSON] та її представник збільшили обсяг заявлених позовних вимог та просять суд, зобовязати відповідача [PERSON] відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 142\~074, 40 грн. та моральну шкоду в розмірі 300000 грн., за порушення прав власника на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Обґрунтовуючи, позовні вимоги позивача, представник позивача пояснила в судовому засіданні наступне: Позивач [PERSON], є власницею1/2 ідеальної частини квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Співвласником 1/2 ідеальної частки цієї ж квартири є відповідачка [PERSON], яка перешкоджає в користуванні, володінні та розпорядженні цією квартирою позивачці [PERSON] з грудня 2012 року по теперішній час. У звязку із чим, позивачка просить суд стягнути з відповідачці матеріальну і моральну шкоду. Відповідачка [PERSON] до суду не зявилась, про час та слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки, суд не повідомила. Відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому, суд, за згодою позивача постановляє по справі заочне рішення. Судом встановлено, позивачка [PERSON] є власницею 1/2 частки квартири [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13.08.1993 року №0230, виданого органом приватизації державного житлового фонду Приморського району на підставі розпорядження №230 від 13.08.1993 р., та відповідно рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2006 р., яка зареєстрована у вказаній квартирі 13.05.1992 року. Відповідачка [PERSON] є власницею 1/2 частки квартири [ADDRESS], відповідно договору довічного утримання від 07.03.2007 року., яка зареєстрована у вказаній квартирі 20.02.2008 року. Відповідачка [PERSON] перебувала в шлюбі із батьком позивачки [PERSON] із 13 березні 2004 року, який зареєстрований у спірній квартирі 27.08.1951 р. та помер 17.12.2012 року, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 322732, виданого 25 грудня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] міського управління юстиції. Судом встановлено, що 24.12.2013 р., Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, яким задовольнив позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання та її вселенні до квартири 31, б. 50/52 по вул. Осипова в м. Одесі, в повному обсязі. 26.03.2014 р. Апеляційний суд Одеської області вказане судове рішення першої інстанції скасував та постановив нове судове рішення, яким частково задовольнив позовні вимоги [PERSON], а саме: «Зобовязав [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] 1/2 частиною квартири [ADDRESS]. Усунути перешкоди [PERSON] в користуванні 1/2 частиною квартири [ADDRESS], шляхом вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS].». 24.07.2014 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ постановив ухвалу якою залишив без змін рішення Апеляційного суду Одеської області від 26.03.2014 р. Приймаючи до уваги, що у відповідності ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, суд дійшов до висновку, факт перешкоджання відповідачкою [PERSON] в користуванні позивачці [PERSON] 1/2 квартирою 31, будинку 50/52 по вул.. Осипова в м. Одесі, встановлений вищезазначеними судовими рішеннями, які набрали законної сили, тому не потребують окремого доказування по справі. Відповідно до акту державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби [PERSON] міського управління юстиції від 22.04.2015 року, позивачка [PERSON] вселена до квартири [ADDRESS]. Судом встановлено, 18.12.2015 року, Приморський районний суд м. Одеси, визнав незаконними постанови Першого відділу виконавчої служби [PERSON] міського управління юстиції про закінчення виконавчого провадження та скасував їх. 18.02.2016 року, державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби [PERSON] міського управління юстиції відновлено виконавче провадження, за яким державна виконавча служба відновила проведення наступних виконавчих дій за рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26.03.2014 року: Зобов`язати [PERSON] Кузьміну усунути перешкоди у користуванні [PERSON] 1/2 частиною квартири [ADDRESS]; - Усунути перешкоди [PERSON] в користуванні 1/2 частиною квартири [ADDRESS], шляхом вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS]. 22.04.2016 року, державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби [PERSON] міського управління юстиції, на відповідачку [PERSON] накладено штраф за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця (постанови про накладення штрафів ВП № 46971809, № 46971695). 22.04.2016 року, державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби [PERSON] міського управління юстиції залучені співробітники поліції до примусового вселення позивачки [PERSON] до квартири [ADDRESS], яке призначено на 11.05.2016 рік о 16 год., про що направлено повідомлення [PERSON] 11.05.2016 року, державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби [PERSON] міського управління юстиції, складено акт, за яким співпрацівники поліції не прибули на місце вселення [PERSON], а відповідачка [PERSON] відмовилась від добровільного виконання цього судового рішення. Державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби [PERSON] міського управління юстиції, призначено вселення на 01.06.2016 рік, за участю співпрацівників поліції. 01.06.2016 року, позивачка [PERSON] примусово вселена до квартири [ADDRESS], відповідачці [PERSON] розяснено вимоги ст. 382 КК України, у разі невиконання судових рішень. Однак, 02.06.2016 року, відповідачка [PERSON] змінила замки в квартирі [ADDRESS], та продовжила чинити перешкоди в користуванні спільною квартирою позивачці [PERSON], у звязку із чим, державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби [PERSON] міського управління юстиції, направлено подання про порушення кримінальної справи у відношенні [PERSON] до органів поліції. Таким чином, суд дійшов до висновку, що на час розгляду вказаної справи в суді, червень 2016 року, триває порушення прав власника позивачки [PERSON] з боку відповідачки [PERSON] в користуванні [PERSON] 1/2 часткою спірної квартири, яка не виконує рішення суду в добровільному порядку. Згідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно до ч.2 ст. 318 ЦК України, усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ч. ч. 1,3,7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Згідно до п.8, ч.ч.1,2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно ч. ч. 1-3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Суд дослідив у судовому засіданні висновок будівельно-технічного експертного дослідження № 154/1/2014 від 28.11.2014 р., наданого ПП «[PERSON] науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» та висновок судово-будівельної технічної експертизи № 157/2015 р. від 17.11.2015 року. Відповідно до яких, встановлено, що за технічними умовами, розподілити в натурі квартиру [ADDRESS] між двома співвласниками, неможливо. Ринкова вартість одного квадратного метра квартири, на листопад 2015 р. складає 17\~475 грн. Розмір грошової компенсації, яка може складатися із неотриманих доходів співвласника 1/2 частки квартири за невикористання на свій розсуд цієї частки із грудня 2012 року по квітень 2015 року складає 40242 грн. за 29 місяців. Середня місячна компенсація із розрахунку позивачки [PERSON], у відповідності висновків експерту, складає 1387,65 грн. Час не використання позивачкою [PERSON] 1/2 частки цієї квартири триває із грудня 2012 р. по березень 2016 рік. Таким чином, суд дійшов до висновку, що розмір матеріальної шкоди позивачки [PERSON], яка, спричинена їй, як власнику 1/2 частини [ADDRESS], за невикористання 1/2 частку квартири з грудня 2012 року по березень 2016 року складає 55\~506,15 грн., є обґрунтованим та підлягає стягненню із відповідачки [PERSON] Крім того, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення із відповідачки [PERSON] компенсації за самовільний розподіл в користуванні більшої житловою площею, тому вважає обґрунтованим стягнення за користування надлишками житлової площі. Тому, виходячи із даних експертних досліджень, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивачки, грошової компенсації у розмірі 48056, 25 грн. (2, 75 кв. м. х 17\~475 грн. = 48056,25 грн.). Суд відмовляє позивачки в стягненні упущеної вигоди за неможливість розпорядитися 1/2 часткою із 2013 року по теперішній час, яка складається в знижені ринкової вартості станом на 17 листопада 2015 рік, що складає 38512 грн., так як за висновком експертних досліджень, ринкова вартість в Гринівом еквіваленті збільшилась, а не зменшилась. Таким чином, суд, частково задовольняє позовні вимоги [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди за порушення прав власника а 1/2 частку квартири 31 по вул. Осипова в м. Одесі, та стягує із відповідачки [PERSON] на користь позивачки [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 103562 грн. 40 коп. Згідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно до ст. 16 ч. 2, п. п. 8, 9 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. ч 1 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Так, судом встановлено, неправомірна дія відповідачки [PERSON] стосовно порушення нею прав власника позивачки [PERSON] встановлюється рішеннями суду, які набрали законної сили та постановами державного виконавця від 18.02.2016 року про відновлення примусового виконання рішення Апеляційного суду від 26.03.2014 року. І не потребує окремого доказування в порядку ч.3 ст. 61 ЦПК України. Приймаючи до уваги, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої та інших втратах немайнового характеру, суд при визначені розміру моральної шкоди, виходив із тривалості порушення майнових прав позивачки, відмови відповідачки в добровільному порядку виконати рішення суду, набувши законної сили, тривалості скарг та звернень позивачки за захистом своїх прав до правоохоронних органів, спричиненні позивачці фізичних страждань у вигляді легких тілесних ушкоджень (матеріали ЖЄО № 17681 від 22.08.2013 року, копії документів за кримінальним провадженням №12014160500009112, копія судово-медичної експертизи [PERSON]М.). Крім того, суд вважає спричиненням моральної шкоди позивачці, у звязку із тривалою неправомірною дією відповідачки - позбавлення позивачки можливості вільного пересування за кордон України, до своєї сімї, у звязку із тривалістю її порушення прав власника, після смерті батька [PERSON] з 2012 року по теперішній час. Суд приймає до уваги, письмові скарги та заяви позивачки [PERSON], з якими вона зверталась з приводу захисту своїх прав власника, які порушувались відповідачкою [PERSON] тривалий час. Суд встановив, із письмових відповідей правоохоронних органів вбачається наступне: «в ході відпрацювання звернення неодноразово відвідувалась адреса [ADDRESS], де по прибуттю двері не хто не відкривав тому зясувати мотиви [PERSON] не надалося можливим. Також, факти викладені у зверненні відноситься до цивільних правових відносин, з приводу яких раджу звертатися до суду». Суд вважає розумним та справедливим, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, врахувати істотну зміну життєвого ритму позивачки [PERSON] повязану із необхідністю присутності для захисту свої прав власника в судовому порядку та неможливістю обєднатись із своєю сімєю для сумісного проживання Німеччині із 2012 року (після смерті батька [PERSON]А.) до вирішення судового спору. Тому, суд задовольняє частково вимоги позивачки [PERSON] про стягнення моральної шкоди із відповідачки [PERSON] в розмірі 5000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial