Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , до [PERSON] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів у розмірі: - 106037,36 гривень (сума основного боргу), - 13216,90 гривень (процентів за користування позикою), - 11654,30 гривень (інфляційних збитків), - 2910,94 гривень (3% річних), та судовий збір у розмірі 1338,19 гривень, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на такі обставини. 10 березня 2017 року позивач позичив відповідачу грошову суму в розмірі 4000,0 доларів США. Сторони при цьому домовились, що позичальник прийняв на себе зобов`язання повернути готівкою у розмірі 4000,0 доларів США шляхом передачі позикодавцю повної грошової суми позики до 10 травня 2017 року. Але, відповідач не повернула позивачу грошову суму позики. Факт передачі грошових коштів відповідачу та його обов`язок повернути їх підтверджується розпискою від 10 березня 2017 року, без відмітки про повернення суми боргу. У зв`язку з відмовою відповідача повернути повністю суму боргу позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі ст. ст. 525, 526, 625, 638, 640, 1046 - 1048 ЦК України. В подальшому позивачем було надано заяву про зміну розміру позовних вимог, та він просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики, у розмірі: - 4000,0 доларів США - суму основного боргу; - 22384,04 гривень - процентів за користування позикою; - 4974,14 гривень - 3% річних, за несвоєчасне виконання зобов`язання; стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1389,54 гривень; стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору за подання клопотання про убезпечення позову у розмірі 352,40 гривень, посилаючись на таке. Верховний Суд у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначив, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення суд зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Разом із цим, пунктом 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що уразі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Отже, позивач, вважає за необхідне змінити позовні вимоги щодо стягнення суми боргу в національній валюті, та стягнути суму боргу в розмірі 4000 доларів США, тобто у валюті позики. Також, оскільки позов було подано в травні 2018 року та усі розрахунки були здійсненні станом на 11 квітня 2018 року, а розгляд справи по суті було призначено лише на 11 жовтня 2018 року, грошові кошти відповідачем так і не повернуті, зобов`язання за Договором позики в добровільному порядку не виконано, тому за необхідне перерахувати розмір процентів та 3% річних станом на 11 жовтня 2018 року.Окрім того, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, визначеного договором у гривні.У зв`язку із зазначеним, позивач також вважає за необхідне відмовитись від позовних вимог, в частині стягнення інфляційних збитків у розмірі 11654,30 гривень. Щодо сплати судового збору. На час звернення до суду ціна позову становила 133819,50 грн., відповідно до чого позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1338,19 грн. У зв`язку із перерахунком суми процентів за користування позикою та розміру 3 % річних, а також відмови від частини позовних вимог, ціна позову складає 132908,81 грн., а отже доплата судового збору не вимагається. 16 жовтня 2018 року Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер відсутній, зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , паспорт громадянина України серії [NUMBER] виданого Дніпровським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області 22 грудня 2006 року, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , суму грошових коштів: - сума основного боргу у розмірі 4000,0 дол. США (чотири тисячі дол. США), - процентів за користування позикою у розмірі 22384,04 гривень (двадцять дві тисячі триста вісімдесят чотири грн. 04 коп.), - 3% річних у розмірі 4974,14 гривень (чотири тисячі дев`ятсот сімдесят чотири грн. 14 коп.). Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму судового збору в розмірі 1741,94 (одна тисяча сімсот сорок одна грн. 94 коп.), судові витрати: 5300,0 грн. (п`ять тисяч триста грн.) - витрат на надання правової допомоги, 2996,86 грн. (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто шість грн. 86 коп.) - витрати на проїзд для участі в судових засіданнях, що разом складає - 10038,80 грн. (десять тисяч тридцять вісім грн. 80 коп.). 11 лютого 2019 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що вона участі у справі не приймала, про наявність судової справи дізналась тільки 23 січня 2019 року. Відсутність в судовому засіданні відповідача позбавило її можливості довести свою позицію в спорі. Жодної повістки про виклик до суду, ухвали про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданими до неї доказами, як і копії заочного рішення вона не отримувала, тому 23 січня 2019 року ознайомилася як з матеріалами справи, так і з заочним рішенням суду від 16 жовтня 2018 року та отримала його копію. В обґрунтування своєї позиції вона посилається на те, що мають місце докази, які не були відомі суду, мають істотне значення для правильного вирішення справи, а саме, що в розписці не визначена валюта зобов`язання, відповідач ставить під сумнів наявність оригіналу розписки у позивача, в іншому разі вважає за необхідне просити суд призначити судову експертизу, тощо. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси 16 жовтня 2018 року задоволено. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу - скасовано і призначено підготовче судове засідання. [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, в якій просила в позові [PERSON] відмовити, зазначивши, що матеріали справи містять лише ксерокопію боргової розписки, в наявності оригіналу та достовірності якої в неї виникають великі сумніви. Деякий час вони з позивачем [PERSON] займалися спільною господарською діяльністю, пов`язаною з купівля-продаж взуття. Таким чином, неодноразово надавали один одному розписки в рахунок придбання чергової партії товару та дуже часто розрахунок між собою здійснювали саме товаром. На підтвердження чого надаю копію розписки [PERSON] від 01 квітня 2017 року, оригінал якої має в наявності. Крім того, сам текст розписки, копія якої надана позивачем в якості доказу нібито укладеного між ними договору позики, не відповідає вимогам, установленим для правовиків, які укладаються в письмовій формі, а саме: договір не містить назви та коду валюти. Як зазначено в позовній заяві, предметом договору позики є іноземна валюта. В копії розписки, на яку посилається позивач в якості доказу укладання між ними договору позики, не визначена валюта боргу у зобов`язанні. Не зазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Не може бути визнано належними доказами роздруківка скрін-шотів з мобільного ресурсу Viber та роздруківки особистого кабінету користувача оператора мобільного зв`язку Lifecell, які долучені до позовної заяви. За зазначеними скрін-шотами неможливо ідентифікувати особу, з якою нібито мав переписку позивач. Також неможливо відтворити його в оригіналі, встановити його походження. А відсутність офіційного зразка скрін-шоту, який би свідчив про дотримання форми документа, не дає можливості визнавати його за належний та допустимий доказ. Що стосується роздруківки особистого кабінету користувача операторі мобільного зв`язку Lifecell, то вона не містить інформацію про зміст розмови та також не ідентифікує співрозмовників. Розмір судових витрат, які позивач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті - позивачем заявлений в розмірі судового збору 1389,59 грн. та судового збору 352,0 грн. (заява про зміну розміру позовних вимог від 11 жовтня 2018 року) та витрати позивача на проїзд та надання юридичних послуг 8296,86 грн. - заперечує у зв`язку з безпідставністю. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і очікує понести в зв`язку із розглядом справи - очікую понести судові витрати на професійну правову допомогу, пов`язані з витребуванням та забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи у розмірі 25000,0 гривень. Відповідач підтверджує наявність в неї оригіналу розписки. [PERSON] надав до суду відповідь на відзив, в якому просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, зазначивши, що за змістом заперечень відповідачки проти позову, її доводи зводяться до наступних тверджень: - копія розписки, що міститься в матеріалах справи не відповідає вимогам закону, оскільки в ній не зазначено назву та код валюти; - стягнення має відбуватись лише в тій валюті, в якій було отримано позику; - докази на обґрунтування позовних вимог, а саме скрін-шоти із застосування Viber та роздруківка особистого кабінету користувача, оператора мобільного зв`язку не можуть бути визнано належними доказами. Відповідачка беззаперечно визнає факт отримання коштів у борг, оскільки вказує, що «договір позики не відповідає вимогам, установленим для правочинів які укладаються в письмовій формі, а саме: не містить назви та коду валюти». Тобто, відповідачка наголошує на формальних невідповідностях складеної розписки вимогам закону, і жодним чином не спростовує та не заперечує сам факт отримання коштів у позику. Таким чином, в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України, позивач вважає, що факт отримання коштів у позику є таким, що визнається відповідачкою. Також, відповідачка посилається на те, що в матеріали справи надана копію розписки, яка на її думку є сумнівною, проте далі зазначає про те, що вона та позивач «неодноразово надавали один одному розписки», тим самим підтверджує те, що така розписка могла бути складеною. А щодо оригіналу розписки, то слід зазначити, що при поданні позову позивач вказував про наявність оригіналу даного доказу і за необхідності він може бути оглянутий судом, або долучений до матеріалів справи, що і було здійснено. Оригінал Розписки був наданий суду для огляду у судовому засідання, про що зазначено у заочному рішенні суду від 16 жовтня 2018 року, цитую: «Таким чином, відповідач суми боргу не повернула, що підтверджується фактом пред`явлення суду позивачем оригіналу розписки від 10 березня 2017 року без відмітки про повернення суми боргу». Тобто, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й фактом передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як вказує відповідачка з посиланням на судову практику, «суд має право ухвалити рішення про стягнення суми боргу саме у тій валюті, яка визнана договором позики». По - перше, вказуючи на те, що у розписці не зазначено назву та код валюти, а лише вказано «долари», відповідачка не спростовує той факт, що це є валютою, тобто якщо це не долари США, то постає питання, якої іншої країни долари були запозичені. З огляду на наведене, доводи відповідачки про те, що у розписці визначено код та назву валюти є неспроможними та мають бути відхилені судом, оскільки жодних обґрунтованих сумнівів у тому, що відповідачкою запозичені саме долари США наразі немає. Далі, відповідачка вважає, що вимога про стягнення з неї процентів за користування позикою є безпідставною але свої доводи не аргументує будь-яким чином, а отже і не спростовує обґрунтованого розрахунку сум, що підлягають стягнення, наведених у позовній заяві. Щодо доказів, які додані до позовної заяви, то такі докази є належними та допустимими, іншого відповідачкою не доведено. Натомість, слід зазначити, що додані докази лише підтверджують той факт, що позивачем та відповідачкою відбувалось спілкування з приводу повернення боргу тому мають бути взяті до уваги судом. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, подані позивачем докази мають бути досліджені у сукупності та у першу чергу в контексті наявної боргової розписки, у зв`язку з чим доводи позивачки про те, що подані докази не можуть бути прийняті судом є безпідставними. Щодо наданого відповідачкою доказу до відзиву на позовну заяву, необхідно зазначити, що із тексту наданої позивачем розписки вбачається, що він забрав свій товар, тобто забрав своє (не взяв у борг чи то на зберігання). Тобто, він не має жодного відношення до справи, адже відповідачка сама наголошувала, що сторони по справі деякий час співпрацювали і неодноразово писали один одному різного роду розписки. Щодо заявлених відповідачкою судових витрат у розмірі 25000,0 грн., то відповідачка не подала до суду безпосередньо розрахунок суми судових витрат, а зазначила лише суму, яка нічим не обґрунтована і як наслідок не може розглядатися в розумінні розрахунку судових витрат, які очікуються у зв`язку із розглядом справи. Відповідач [PERSON] надала до суду заперечення, зазначивши, що доводи позивача [PERSON] , викладені в відповіді на відзив, є безпідставними та такими, що спростовують обґрунтування його позовних вимог, у зв`язку з чим просить в позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу, трьох відсотків річних та інфляційних збитків відмовити. В відповіді на відзив позивач [PERSON] стверджує, що нібито «відповідачка беззаперечно визнає факт отримання коштів у борг». Таке безпідставне твердження позивача є хибним на не відповідає дійсності. Тобто, зазначеними висловлюваннями позивач намагається уникнути обов`язку доведеності тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ст. 81 ч. 1 ЦПК України). Позовні вимоги [PERSON] відповідач ніколи не визнавала та не визнає, бо до теперішнього часу позивачем не наданий суду оригінал розписки і вона, в свою чергу, позбавлена можливості ознайомитися з нею. В матеріалах справи міститься лише ксерокопія розписки, справжність та достовірність якої викликає в неї великі сумніви та не може вважатися допустимим доказом. За ксерокопією розписки відповідач не може підтвердити або спростувати, що саме нею виконаний рукописний текст в розписці і проставлений саме її підпис. В відповіді на відзив позивач розмірковує та висловлює свої припущення стосовно того, чи могла бути нею видана розписка позивачу, чи ні. В відповіді на відзив позивач також посилається на цитату заочного рішення суду від 16 жовтня 2018 року: «Таким чином, відповідач суму боргу не повернула, що підтверджується фактом пред`явлення суду позивачем оригіналу розписки від 10 березня 2017 року без відмітки про повернення суми боргу». Але вказане рішення 06 березня 2019 року Малиновським районним судом міста Одеси було скасоване. У зв`язку з чим необхідно зазначити, що жодний журнал судового засідання, наявний в матеріалах справи, не містить відомості про дії позивача або його представника стосовно пред`явлення суду для огляду оригіналу розписки від 10 березня 2017 року (а.с. 43 - журнал судового засідання від 29 травня 2018 року, а.с. 49 - журнал судового засідання від 04 вересня 2018 року). Що стосується не відповідності тексту, викладеному в ксерокопії розписки, вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а саме: договір не містить назви та коду валюти, то з цього приводу відповідач вже неодноразово висловлювала свою думку як усно, так і письмово в заяві про перегляд заочного рішення та відзиві на позовну заяву. У зв`язку з чим вважає недоцільним повторювати свою позицію з цього приводу. Не може бути визнано належними доказами роздруківка скрін-шотів з мобільного ресурсу Viber та роздруківки особистого кабінету користувача оператора мобільного зв`язку Lifecell, які долучені до позовної заяви. За зазначеними скрін-шотами неможливо ідентифікувати особу, з якою нібито мав переписку позивач. Також неможливо відтворити його в оригіналі, встановити його походження. А відсутність офіційного зразка скрін-шоту, який би свідчив про дотримання форми документа, не дає можливості визнавати його за належний та допустимий доказ. Що стосується роздруківки особистого кабінету користувача оператора мобільного зв`язку Lifecell, то вона не містить інформацію про зміст розмови та також не ідентифікує співрозмовників. Тому, позивач не надав належні та допустимі докази на підтвердження свого позову. У зв`язку з тим, що він не визнає позов в цілому, то вважає необґрунтованими і інші розрахунки сум, наведених у позовній заяві. Законодавство містить перелік дій, які суд може визнати зловживанням процесуальними правами, але жодну з зазначених дій я не вчиняла. А тому, позивач навмисно намагається усунути відповідача від можливості реалізації своїх процесуальних прав, передбачених діючим законодавством. Заслухавши позиції сторін, дослідивши надані докази, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів. 10 березня 2017 року позивач [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] грошову суму в розмірі 4000,0 доларів США. Сторони при цьому домовились, що позичальник прийняв на себе зобов`язання повернути готівкою у розмірі 4000,0 доларів США шляхом передачі позикодавцю повної грошової суми позики до 10 травня 2017 року. Факт передачі грошових коштів відповідачу та його обов`язок повернути їх підтверджується розпискою від 10 березня 2017 року, без відмітки про повернення суми боргу. У вказаний у договорі позики термін відповідач не повернув позивачу грошову суму позики. На вимогу позивача про повернення позики відповідач відповідала йому відмовою. Таким чином, відповідач суми боргу не повернула, що підтверджується фактом пред`явлення суду позивачем оригіналу розписки від 10 березня 2017 року без відмітки про повернення суми боргу. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином наявність боргового документ у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього. Згідно із ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Договір позики є процентним, не дивлячись на те, що розмір процентів за ним не встановлений, бо якщо договором не встановлений розмір процентів, П. 2 їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Розрахунок процентів з 10.05.2017 р. по 10.04.2018 року. Період розрахунку - Ставка НБУ % - Кількість днів у періоді - Проценти, грн. 10.05.2017 року - 10.04.2018 року: 11.05.2017 року - 26.10.2017 року - 12,5 - 168 - 6100,78 грн.; 17.10.2017 року - 14.12.2017 року - 13,5 - 48 - 1882,53 грн.; 15.12.2017 року - 25.01.2018 року - 14,5 - 41 - 1727,10 грн.; 26.10.2018 року - 01.03.2018 року - 16 - 34 - 1580,39 грн.; 02.03.2018 року - 10.04.2018 року - 17 - 39 - 1926,10 грн. Загалом: 13216,90 грн. Розрахунок процентів з 12.04.2018 р. по 11.10.2018 року. Період розрахунку - Ставка НБУ % - Кількість днів у періоді - Проценти, грн. 12.04.2018 року - 12.07.2018 року - 17 - 91 - 4494,24 грн.; 13.07.2018 року - 06.09.2018 року - 17,5 - 55 - 2796,19 грн.; 07.09.2018 року - 11.10.2018 року - 185 - 34 - 1777,94 грн. Загалом: 9068,37 грн. Всього по процентах - 13216,90 грн. + 9068,37 грн. = 22285,27 грн. Розрахунок 3% річних з 10.05.2017 р. по 10.04.2018 року. Сума заборгованості 106037,36 грн. - 334 (кількість днів прострочення) - 3% сума санкції 2910,94 грн. Розрахунок 3% річних з 12.04.2018 р. по 11.10.2018 року. Сума заборгованості 106037,36 грн. - 182 (кількість днів прострочення) - 3% сума санкції 1586,2 грн. Всього по 3% річних - 2910,94 грн. + 1586,2 грн. = 4497,14 грн. При цьому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами в розмірі 22384,04 грн. та за 3% річних - в розмірі 4974,14 грн., що більше, ніж встановлено судом. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Посилання відповідача на те, що у розписці від 10.03.2017 року не зазначено назву та код валюти, а лише вказано «долари», а тому відсутні докази отримання грошей саме в «доларах США», не можуть бути прийняті судом, оскільки відповідач не спростовує той факт, що це є валютою, тобто якщо це не «долари США», то виникає питання в якій валюті вона отримала кошти, оскільки в судовому засіданні відповідач не заперечувала дійсність виданої нею розписки. Крім того, в розписці від 01.04.2017 року, копія якою як доказ була подана до суду відповідачем, про отримання товару, також вказана валюта «долари», а не «долари США». Щодо розписки від 01.04.2017 року. Відповідач вказує, що отримувала в борг кошти від позивача в розмірі 4000,0 доларів, а розрахувалася товаром, а саме жіночим взуттям на суму 4500,0 доларів, а тому боргове зобов`язання в неї відсутнє. З тексту наданої розписки вбачається, що [PERSON] забирає свій товар (жіноче взуття) з контейнерів, які належать [PERSON] , з Привозу № 331, 319 в кількості 432 шт. на суму 4500,0 доларів. За наданими відповідачем до суду рахунками № 3866 від 01.04.2017 р. та № 3885 від 01.04.2017 р. підтверджується факт користування відповідачем контейнерами № 319, 331 на ТК «Привоз Північ Плюс» для зберігання взуття. За змістом розписки від 01.04.2017 року [PERSON] забрав свій товар, тобто забрав своє майно. Крім того, до суду стороною відповідача не надано жодного доказу, що товар, який забрав позивач, належав саме відповідачу чи був придбаний за боргові кошти (накладні, інвойси, митні декларації тощо). На питання суду, чому в рахунок боргу 4000,0 дол. США відповідач передала майно в розмірі 4500,0 дол. США, отримана відповідь, що до вартості майна увійшли митні платежі. При цьому, до суду на надано доказів митного оформлення товару. Таким чином, залишилося без відповіді питання про передачу майна на більшу суму ніж сума боргу. За викладених обставин суд дійшов висновку, що правовідносини між сторонами за розпискою від 10.03.2017 року та за розпискою від 01.04.2017 мають різну правову природу, до суду пред`явлені оригінали обох розписок, а тому суд не вбачає безпосереднього зв`язку між цими зобов`язаннями та підстав для висновку про те, що борг відповідача був погашений. Верховний Суд у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначив, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. При визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення суд зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. За викладених обставин суд вважає за необхідне визнати позов частково обґрунтованим та стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів: - сума основного боргу у розмірі 4000,0 дол. США, - проценти за користування позикою у розмірі 22285,27 грн., - 3% річних у розмірі 4497,14 грн. На підставі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України. Згідно ч. ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За ч. 2 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин суд має покласти витрати по сплаті судового збору в сумі 1741,94 грн. на відповідача. Крім того стягнути з відповідача на користь позивача витрати на проїзд для участі в судових засіданнях у розмірі 2861,66 грн., а саме безпосередньо позивача [PERSON] , його представника [PERSON] , представника [PERSON] після укладення договору на правову допомогу - з 24 жовтня 2019 року. Підтвердженими витратами по цій категорії є проїзні документи для явки в судові засідання 29.05.2018 р., 21.06.2018 р., 04.09.2108 р., 11.10.2018 р., 29.10.2019 р. (122,98 грн. + 241,54 грн. + 265,91 грн. + 145,09 грн. + 202,27 грн. + 186,85 грн. + 130,75 грн. + 151,23 грн. + 208,19 грн. + 191,16 грн. + 165,12 грн. + 442,66 грн. + 407,91 грн. = 2861,66 грн.). Щодо витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Розподіл судових витрат між сторонами врегульовано ст. 141 ЦПК України, відповідно до положень якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2); при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, шо призвела до затягування розгляду справи; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювавши спору мирним шляхом (ч. 3). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80); від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36); від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевского проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Надання доказів про розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи має подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Крім того, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Враховуючи, що позивачем не було надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а також складністю справи і ціною позову, суд вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5300,0 грн. належним чином не підтверджені та не обґрунтовані, а тому устягненні витрат на надання правової допомоги слід відмовити. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial