Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла заява [PERSON] , [PERSON] , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій заявники просять встановити факт вимушеного переселення [PERSON] , [PERSON] у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України. Встановити факт неможливості [PERSON] та [PERSON] повернутись до міста Хрестівка (м. Кіровське) Донецької області та міста Донецьк та факт неможливості використання власного майна, яке залишилось на тимчасово окупованій території Донецької області з вересня 2014 року, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України. В обґрунтування заяви вказують про те, що [PERSON] та [PERSON] до початку збройної агресії Російської Федерації проти України проживали за адресою: [ADDRESS] , у приватному будинку, що належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва № 747/4 від 10 жовтня 2001 року. До початку збройної агресії Російської Федерації проти України вони були повноцінними громадянами незалежної держави України, де людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість та безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи в Донецькій області мали налагоджений побут та вели повноцінне життя. Відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця Серія [NUMBER] - [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] , місце проведення державної реєстрації: Виконавчий комітет Кіровської міської ради Донецької області, дата проведення державної реєстрації 06.09.2001 року) займався підприємницькою діяльністю в м. Кіровське Донецької області, основним видом діяльності була 47.11 - Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Своєчасно сплачував всі податки. На підставі п.1 Постанови Верховної ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» від 12.05.2016 року місто Кіровське Донецької області перейменовано на місто Хрестівка Донецької області. На даний час вся підприємницька діяльність на території Донецької області припинена. У власності [PERSON] та [PERSON] до моменту окупації перебували наступні об`єкти нерухомості, які використовувались подружжям відповідно до цільового призначення: земельна ділянка розміром 1000 кв.м. - для будівництва та обслуговування автозаправної станції (Договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кіровського міського нотаріального округу 02 березня 2004 року зареєстровано в реєстрі за №478); земельна ділянка розміром 0,0370 га - для обслуговування магазину « КРАМНИЦЯ » (Договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кіровського міського нотаріального округу 02 березня 2004 року зареєстровано в реєстрі за №479); магазин « КРАМНИЦЯ », що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Кіровське, мікрорайон Гірняцький, №5«а» , загальною площею 377,5кв.м. (Договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кіровського міського нотаріального округу 26 грудня 2003 року зареєстровано в реєстрі за №3705); автозаправна станція, що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Кіровське, вул. Асфальтна, 146 , з комплексом будівель: операторська - А (загальна площа - 17,4кв.м.), гаражі В (загальна площа 105, 8кв.м.), бензосховище - В (що складає 8 підземних резервуарів), навіс - «Г» (загальна площа - 96,8кв.м.), замощення -1, огорожа -1 (Договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Кіровського міського нотаріального округу 26 грудня 2003 року зареєстровано в реєстрі за №3709); земельна ділянка 0,1930 га за адресою: Донецька область, м. Кіровське, вул. Асфальтна, 146 , на якій знаходяться операторська, гаражі, бензосховище); квартира за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 32,7 кв.м.), що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщин, посвідченого державним нотаріусом Кіровської державної нотаріальної контори Кардашевскою М.В., ВКК 531347 від 07 серпня 2004 року, зареєстровано в реєстрі за №811; павільйон №26/1 «КВІТКА», розташований за адресою м. Кіровськ, Донецька обл., мікрорайон Гірницький , розмір земельної ділянки 20,2 кв.м., (договір оренди земельної ділянки від 26.04.2011 №141250004000003, на підставі рішення сесії Кіровської міської ради від 10.02.2011 №6/4-55); павільйон « ПЕРЛИНА », розташований за адресою м. Кіровськ, Донецька обл., вул. Театральна, 14 (договір оренди земельної ділянки, на підставі рішення сесії Кіровської міської ради). [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва № 747/4 від 10 жовтня 2001 року належить житловий будинок (загальною площею 236кв.м.), що заходиться за адресою: [ADDRESS] ; магазин « Радуга », що знаходиться за адресою: місто Кіровське, Донецької області, вул. Панфіловців, №30 , загальною площею 306,6кв.м. та належить [PERSON] на підставі договору дарування магазину від 30 квітня 2004 року, посвідченого Бериндя АЄ., приватним нотаріусом Кіровського міського нотаріального округу та зареєстрований а реєстрі за №1453; житловий будинок з надвірними побудовами під номером [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.6.2007 року, посвідченого Курильчук Т.О., приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1877, загальна площа житлового будинку становить 62,4кв.м.; приміщення магазину, що знаходиться за адресою: місто Кіровське, Донецької області, мікрорайон Гірняцький, №12 «б» , загальною площею 166,2кв.м., який належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору дарування приміщення магазину від 26.12.2003 року, посвідченого Бериндя А.Є., приватним нотаріусом Кіровського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №3711; магазин « Затишок », що знаходиться за адресою: місто Кіровське, Донецької області, вулиця Шахтарська, №28 , загальною площею 149,2кв.м. належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору дарування магазину від 26.12.2003 року, посвідченого Бериндя А.Є., приватним нотаріусом Кіровського міського нотаріального кругу та зареєстрованого в реєстрі за №3707; квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,0кв.м., що належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення виконавчого комітету Донецької міської ради від 21.09.2011 року. В результаті бойових дій в серпні 2014 року, а саме, у зв`язку з тим, що неподалік з від Автозаправної станції «СХІДНА Україна» була підірвана міна, дана інформація щодо обстрілу також зазначається в щоденному звіті останніх новин від спеціальної моніторингової місії ОБСЄ в Україні на основі інформації, що надійшла станом на 12.08.2014 року та була оприлюднена на сайті за посиланням: www.osce.org/uk/ukraine- [NUMBER] було нанесено значної шкоди Автозаправній станції «СХІДНА Україна», що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Кіровське, вул. Асфальтна, 146 , та належать [PERSON] на праві приватної власності. Вказують про те, що у 2014 році озброєні особи у військовій формі захопили адміністративні будівлі м. Кіровське (м. Хрестівка) Донецької області. [PERSON] було отримано лист так званої Адміністрації м. Кіровське щодо знаходження в зоні бойових дій території автозаправної станції, на яку було обмежено доступ з серпня 2014 року по лютий 2015 року, а з березня 2015 року по квітень 2016 року територія знаходилась в користуванні збройними силами ДНР без доступу фізичних осіб. У зв`язку із встановленими порядками окупантів, а також безпосередньо внаслідок знищення майна, користування зазначеними комерційними об`єктами та подальше ведення підприємницької діяльності більше не є можливим. Також, будинок, який належав на праві приватної власності [PERSON] фактично втрачено, віддано за безцінок. Місто Кіровське (м. Хрестівка) Донецької області та м. Донецьк поступово перетворились на непридатні для проживання міста. Сталося погіршення соціально- побутового та економічного життя, оскільки, полиці в магазинах спорожніли, ціни на товари стрімко зросли в рази, призупинили функціонування фінансові установи, відчувалися проблеми з медичним обслуговуванням та спостерігався дефіцит медикаментів. Фактично ті, хто потребував допомоги був позбавлений можливості її отримати. Через присутність озброєних осіб, поведінка яких була непередбачуваною та з зухвалою, заявники почувались у небезпеці. 16 вересня 2014 року [PERSON] було незаконно з використанням зброї тимчасово затримано строком на 10 днів військовими окупантами м. Кіровське (м. Хрестівка) Донецької області, а саме військовими підрозділу ДНР «ДОБРО», які на той момент перебували на окупованій території м. Кіровське (м. Хрестівка). Під час тримання [PERSON] у неволі військовими здійснювалось нанесення йому тяжких тілесних ушкоджень на протязі всіх 10 днів незаконного тримання. В результаті чого [PERSON] за зазначений період переніс інфаркт, нирки від отриманих тілесних ушкоджень працюють одна на 30%, інша - на 50%, ліве вухо практично не чує, повіко лівого ока розірвано кастетом, все обличчя в шрамах. Вибитий зуб, координація рухів була порушена більше року. Розвилась катаракта обох очей. Медичної допомоги [PERSON] надано не було, так як, і не було виділено грошей на відновлення його здоров`я, таким чином [PERSON] був вимушений звертатись за медичною допомогою за свій власний рахунок. До теперішнього часу постійно вимушений проходити лікування зубів та реабілітацію загалом. За таких умов заявникам - [PERSON] та [PERSON] не можливо було безпечно і повноцінно жити в м. Донецьку та вести підприємницьку діяльність у м. Хрестівка, оскільки, вони постійно переживали сильні душевні страждання, пов`язані з військовими діями та побоюваннями за життя та здоров`я. Відтак в порядку передбаченому статтею 6 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII, в грудні 2014 року вони вимушені були переселитися з тимчасово окупованої території до підконтрольної території України, а саме: спочатку до с. Нові Мартиновичі, Пирятинського району, Полтавської області, а потім до Києва, що підтверджується Довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №3009/20296 від 07 червня 2019 року та №3251009600 від 18 серпня 2018 року, виданими [PERSON] та [PERSON] . Але на цьому страждання заявників не закінчились, 09 січня 2019 року в торговому павільйоні №26/1 в мікрорайоні Гірницький м. Кіровське Донецької області , який належав заявнику, сталася пожежа, яка розповсюдилася на нежитлову будівлю з прибудовою, розташовану за адресою: мікрорайон Гірняцький, 20, м. Кіровське, Донецька обл. , яка належить на праві власності [PERSON] . Пожежа сталася внаслідок підпалу представниками збройних формувань. Але неодноразові звернення [PERSON] залишились без уваги, а кримінальне провадження № 20190050150000308 від 07 лютого 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, було закрите у зв`язку із встановленням відсутності складу кримінального правопорушення, хоча жодних слідчих дій проведено не було. Після чого, [PERSON] звернулась до Чернігівського районного суду Запорізької області з позовною заявою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2020 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 400 277,20 грн., завдану внаслідок знищення її майна пожежею. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судового збору. Також 02 березня 2020 року Чернігівським районним судом Запорізької області ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати за проведення експертиз у розмірі 12 012,00 грн. Постановою Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2020 року та додаткове рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2020 року - без змін. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2020 року, додаткове рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року змінено, визначено суму майнової шкоди, завданої внаслідок знищення майна пожежею, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , у розмірі 245 021,00 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі - 2 450,20 грн., а також втрати на проведення експертного дослідження № 658 від 20 лютого 2019 року у розмірі - 4 290,00 грн. Зазначені рішення були прийняті на підставі документів, виданих органами ДНР, які мають не визнаватися нашою державою, в тому числі, і судами. Тож, [PERSON] , крім іншого повинен буде компенсувати збитки іншій особі, завдані незаконними збройними формуваннями. Через переселення заявникам довелось повністю змінити своє життя, втративши все, що у них було. Вони були позбавлені звичного ритму життя, можливості проживати в рідному місті, підтримувати нормальні життєві зв`язки з рідними особами, які залишилися на тимчасово окупованій території. В результаті вони змушені були декілька разів обживатися на новому місці та прилаштовуватися до нових життєвих умов. Відтак, установлений спосіб життя та житло фактично втрачено, на теперішній час вони не мають свого житла та постійної роботи. Зазначають про те, що на сьогоднішній день статус майна, яке знаходиться у власності заявників та не було знищено - не відомий, після втечі вони більше не повертались на тимчасово окуповану територію. Відтак, такими діями Російської Федерації щодо України, а саме, збройною окупацією Донецької області, порушено громадянські права і свободи заявників, вони втратили житло, нерухоме майно, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18.02.2021 справу за заявою [PERSON] , [PERSON] , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення, прийнято до провадження та відкрито провадження по ній. В судове засідання заявники - [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, до суду надали заяву, згідно яких просять суд розгляд справи провести за їх відсутності та задовольнити заявлені вимоги. В судове засіданні представник заінтересованої особи - держава - Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні не з`явився, про час, місце та день розгляду справи повідомлений належним чином. В судове засіданні представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України не з`явився, про час, місце та день розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що заявники: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є громадянами України. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується записом в паспорті громадянина України серія [NUMBER] . [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується записом в паспорті громадянина України серія [NUMBER] . Згідно довідки від 28.08.2018 № 3251009600 про взяття на облік особи, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ірпінської міської ради, [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , фактичне місце проживання/ перебування: [ADDRESS] . Згідно довідки від 07.06.2018 № 0000553765 про взяття на облік особи, виданої [PERSON] , [INFO] , остання має зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , фактичне місце проживання/ перебування: [ADDRESS] . Згідно ст.4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 04.11.1950, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Отже підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст.12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст.1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною 4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абз.6 преамбули вказаного Закону, дата початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, визначається Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», згідно ч.2 ст.1 цього Закону такою датою є: 20 лютого 2014 року. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1, 2 ст.124 Конституції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на будь-який правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8/рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частиною 4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHRу справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132). Відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Дослідивши надані докази та загальновідомі обставини збройної окупації Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, суд погоджується із доводами заявника про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та підтверджує факт того, що вимушене переселення [PERSON] , [PERSON] у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України. Ці обставини підтверджуються постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року №337-УІІІ,згідно якої зазначені події розвивались за таким сценарієм: Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії» Русское единство» [PERSON] у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела псевдореферендум про входження Автономної Республіки Крим та міста Севастополя до складу Російської Федерації. Сумнівні результати «референдуму» не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації. Це підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Автономної Республіки Крим та міста Севастополя підписали з Президентом Російської Федерації [PERSON] «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів». У такий протиправний спосіб відбулася незаконна і поспішна оборудка для того, щоб створити позірність правомірності збройного вторгнення Російської Федерації та незаконної анексії частини території України. Заявники довели перед судом, що від встановлення цього юридично значимого для них сина факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони, через дії Російської Федерації, вимушено беруть участь. Крім цього незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне. Вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абз.15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». За наведених обставин, суд вважає обґрунтованою вимогою заявників в частині встановлення юридичного факту про те, що вимушене переселення [PERSON] , [PERSON] у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України. Стосовно вимог заявників про встановлення факту неможливості [PERSON] та [PERSON] повернутись до міста Хрестівка (м. Кіровське) Донецької області та міста Донецьк, а також факту неможливості використання власного майна, яке залишилось на тимчасово окупованій території Донецької області з вересня 2014 року, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України, суд вказує на те що такі вимоги не є фактами, що мають юридичне значення, та за певних умов можуть бути наслідком встановленого судом вимушеного переселення заявників з тимчасово окупованої території, тому в цій частині вимоги заявників є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. При вирішенні даної цивільної справи, судом враховані висновки Верховного Суду у постановах від 07 березня 2018 по справі № 759/759/17, від 14 березня 2018 по справі № 363/2981/16-ц, від 06 червня 2018 по справі № 428/13977/16-ц, 02.12.2020 по справі № 428/2492/17 які є обов`язковими для судів першої інстанції. На підставі викладеного,

Outcome: partial