Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 07 листопада 2019\~року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] третя особа: [PERSON] про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він є співвласником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Співвласник цієї квартири [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке позивач додав до позову. В даному будинку зареєстрований відповідач. Відповідач, фактично не проживає за місцем реєстрації більше року, що підтверджується актом Комітету самоорганізації населення. Фактично припинила жити в будинку з 1997 року. Відповідачі не скористались своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направили. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 листопада 2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 24 січня 2019 року вирішено провести заочний розгляд справи. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у якій він не заперечував проти заочного вирішення справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, внаслідок відсутності її у постійному місці проживанні понад шість місяців. Судом встановлено, що свідоцтво про право власності на житло від 03.12.2007 року за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] у розмірі 1/3 частки, та [PERSON] у розмірі 1/3 частки., [PERSON] у розмірі 1/3 частки. Згідно з акту про фактичне проживання видана комітетом самоорганізації «Староміській» зазначено що [PERSON] проживає один. Згідно з акту №209 виданого Комітетом Смиоорганізації населення «Морський» від 25.09.2017 року зазначено що [PERSON] , та [PERSON] , не проживає за адресою [ADDRESS] з липня 2017 року. Відповідно свідоцтва про смерті виданого Центральним районним відділом реєстрації актів цивільного стану від 04.11.2017 року актовий запис №2362 зазначено що [PERSON] [INFO] померла [INFO] . Проводячи оцінку аргументів сторін, які ґрунтуються на поданих доказах, суд приходить до висновку, що у своїй сукупності вони вказують на наявність підстав для вирішення судом питання щодо визнання [PERSON] такою, що втратили право на користування указаним житловим приміщенням, оскільки за установленими судом обставинами вони не проживають в указаній квартирі без поважних причин більше 6 місяців. Щодо порушення прав позивача та ким вони порушені, то суд керується положеннями ст.\~4\~ЦПК України та ст. 9, 72\~ЖК Української\~РСР та вважає, що спір виник з приводу користування жилим приміщенням в будинку державного фонду стосовно наймачів жилого приміщення, які його займають за договором найму на підставі ордера та вважає, що із змісту підстав позову відповідачем порушуються житлові права позивача, у зв`язку з не виконанням відповідачем обов`язків, передбачених ст.\~10\~ЖК Української\~РСР . Представлені суду докази відповідають змісту статей 77\~-\~80\~ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 47\~Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст.\~8\~Європейської Конвенції\~з прав\~людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно із статтею 4\~ЖК Української\~РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Стаття 71\~ЖК Української\~РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72\~ЖК Української\~РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР). З установлених судом обставин необхідно дійти висновку, що [PERSON] втратила інтерес до квартири, їЇ відсутність не пов`язана із поважними причинами, вона не проживає в указаній квартирі більше ніж шість місяців, тому наявні підстави для визнання її такою, що втратила право користування квартирою. Належних доказів на підтвердження факту проживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців матеріали справи не містять. У силу вимог статті 71\~ЖК Української\~РСР заявлений позов про не проживання відповідачів понад шість місяців у зв`язку з не поважними причинами за місцем реєстрації в жилому приміщенні є обґрунтованим.

Outcome: approved