Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеса 20.11.2013 року звернулись позивачі з вимогами про визнання порушенням їх прав неповнотою виплат заробітної плати, несвоєчасним остаточним розрахунком при звільненні та затримку у видачі трудових книжок. Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони працюючи повний робочий день, та виконуючи належним чином покладені на них трудові обов'язки, отримали за грудень-серпень 2012 року заробітну платню у неповному обсязі, а за травень-червень 2013 року заробітна платня взагалі не була нарахована. 01 та 02.07.2013 року позивачі, отримали від керівництва ДП НДІБМВ попередження про наступне скорочення усього сектору та 28 серпня 2013 року, згідно наказу №77-к були звільнені у зв'язку зі скороченням штату працівників ( п.1 ст. 40 КЗпП України). Лише після чисельних звернень позивачів про порушення їх прав у вересні 2013 року їм були видані витяги з наказу про звільнення та трудові книжки, та не проведений повний розрахунок. У судовому засіданні [PERSON], діючий від свого імені та як представник [PERSON] і [PERSON], та представник [PERSON] - [PERSON]. Позов підтримали у повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON], позов не визнали у повному обсязі, то пояснювали, що, відповідно до умов колективного договору ДП «НДІБМВ» на 2006-2009 року з яким працівники ознайомлюються при прийнятті на роботу, оплата праці в інституті залежить від виконаного у звітному періоді обсягу реалізованої науково-технічної продукції та проводиться з фонду оплати праці за результатами виконаного обсягу реалізації науково-технічної продукції, а у зв'язку із тим, що з липня 2012 року різко погіршилась фінансова ситуація підприємства,а лабораторією ( відділом, в якому працювали позивачі) не виконувався обсяг реалізації науково-технічної продукції повністю або частково, заробітна плата і нараховувалась та виплачувалась в неповному обсязі. Кожний місяць керівництво державного підприємства видавало накази, в яких працівникам інституту встановлювалась заробітна плата з урахуванням виконання або невиконання обсягу реалізованої науково-технічної продукції за відповідний місяць. Недотримання термінів проведення остаточних розрахунків при звільненні та передачі трудових книжок має об'єктивні причини, які пов'язані з територіальним розташуванням сектору у м. Одесі а головний офіс у м. Києві. Суд, проаналізувавши надані сторонами доказі та пояснення, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав: Як встановлено у судовому засіданні позивачі - [PERSON] з 1987 року, [PERSON] з 2007 року, [PERSON] з 1987 року та [PERSON] з 2008 року працювали штатними працівниками сектору технології покрівельних і гідроізоляційних матеріалів державного підприємства « Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів ( скорочено ДП НДІБМВ) на умовах оплати заробітної платні за штатним розписом, та були звільнені наказом№77к від 28 серпня 2013 року, у зв'язку зі скороченням штату працівників ( згідно п.1 ст. 40 КЗпП України). Вказані обставини визнані сторонами, та не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України. У період часу з грудня 2012 року по серпень 2013 року заробітна плата позивачам виплачувалась менш ніж її розмір встановлений штатним розписом а за травень-червень 2013 року взагалі не нараховувалась та не виплачувалась. Вказані обставини не спростовувались представниками відповідача, а тому також вважаються судом встановленими, і не потребуючими додаткових доказів. Розмір різниці між фактично нарахованою та виплаченою заробітною платою та розміром заробітної плати згідно штатного розпису підлягаючий виплати та виплати у якості вихідної допомоги складає - до [PERSON] -21816,17 грн., для [PERSON] - 17551,99 грн., для [PERSON] -15094,04 грн., для [PERSON] -12876,68 грн. Розрахунок зроблений позивачами ( а/с 47,48,49,50) на підставі довідок наданих ДП НДІБМВ про нарахування та сплату заробітної плати ( а/с 37,38,39,40), та штатним розписом, згідно наказу №47-к від 05.10.2012 року ( а/с 22), та не спростований представниками відповідача. На думку суду посилання представників відповідача на колективний договір «Українського науково-дослідного і проектно-конструкторського інституту будівельних матеріалів та виробів» на 2006-2009 роки, як на підставу зменшення у 2012-2013 роках оплати заробітної плати, не може прийматися судом як належний доказ, у зв'язку з тим, що суду з боку відповідача не надано жодного доказу того, що вказаний договір е дійсним. Та був дійсним на період 2012-2013 років. Так у п. 4.1 Договору встановлено термін його дії на 2006-2009 роки. У п. 4.2 Договору зазначено необхідність проведення переговорів з укладення нового договору не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку його дії. Умов автоматичного продовження дії, після закінчення терміну, у договорі не має. Таким чино, якщо існує додаткові договори, або новий договір, він повинен був бути доведеним до всіх працівників ( доказів такого повідомлення не надано). Також не надано суду доказів того, що накази про визначення розміру оплати працівників у 2012-2013 роках доводились до працівників, як і положення про оплату праці від 12 квітня 2006 року. Посилання представників відповідача про зменшення розміру оплати позивачам, у зв'язку із невиконанням або неналежним виконанням службових обов'язків, не підтверджуються жодним наказам про встановлення таких порушень збоку позивачів, або їх недбале ставлення до роботи. Згідно ст. 1,2 Закону України « Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ст. 14 ЗУ « Про оплату праці» договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців. Частини перша та друга ст. 21 вищевказаного Закону України, проголошує, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Основним законом, регламентуючим співвідношення між роботодавцем та працівником є Кодекс Законів про Працю України. Ст. 47 вказаного Кодексу проголошує, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлений трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ч.1 ст. 116 Кодексу - в день звільнення. У даному випадку судом встановлене, що посадові особи ДП НДІБМВ в порушення вимог законів про працю, колективного договору, трудового договору не видало позивачам у день звільнення належно оформлену трудову книжку та не провело повний розрахунок всіх сум, що належали їм. Ст. 117 КЗпП України регламентує, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Судом вважається доведеним у судовому засіданні вимоги стосовно стягнення вихідної допомоги на користь позивачів у розмірі - [PERSON] - 6378,07 грн., [PERSON] - 4892,02 грн., [PERSON] - 4047 грн., [PERSON] у розмірі - 4004,91 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст. 216 ЦПК України, суд визначає порядок виконання рішення та може вжити заходи для забезпечення його виконання. В даному випадку суд вважає за доцільним, встановити порядок його виконання шляхом покладення відповідальність з перерахування податків з заробітної плати на Державне підприємство «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів» у зв'язку з тим, що сума позову розрахована за винятком всіх видатків та зборів з заробітної плати.

Outcome: approved