Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування поданої заяви [PERSON] зазначив, що з [PERSON] він перебуває в зареєстрованому шлюбі з 29 вересня 1984 року. Від шлюбу вони не мають неповнолітніх дітей. Проживаючи однією сім'єю виявилось, що він з дружиною має різні погляди на сімейно-шлюбні відносини та саме через ці обставини вони не змогли знайти спільної мови та досягти згоди у питаннях, що стосувались їх сім'ї та в результаті втратили один до одного повагу. Шлюбно-сімейні відносини припинені у жовтні 2010 року. Подальше сумісне життя, примирення між ним та відповідачем, збереження родини неможливе. В судове засідання з'явився позивач та його представник, які підтримали викладені в позовній заяві обставини та вимоги. Позивач зазначив, що дійсно шлюбні відносини з відповідачем припинені з жовтня 2010 року, та з цього часу вони взагалі проживають окремо та спільного господарства не ведуть. Стверджував, що процес відродження родини є неможливим, оскільки він з жовтня 2010 року проживає з іншою жінкою. Позивач категорично заперечував щодо надання строку для примирення подружжя, оскільки для нього це давно прийняте рішення, за весь час окремого проживання ні він, ні відповідач не робили спроби відновити сімейні відносини, тому на даний час примирення є неможливим. Відповідач та її представник також з'явились в судове засідання, відповідач просила суд надати строк для примирення, заперечувала щодо позовних вимог. Зазначила, що дійсно з жовтня 2010 року вона не проживає з позивачем та підтвердила, що з цього часу вони не ведуть спільного господарства. Не заперечувала щодо обставин, зазначених позивачем відносно проживання його з іншою жінкою. Однак зазначила, що відносини позивача з іншою жінкою є помилкою, оскільки остання вводить в оману позивача щодо дійсних намір сумісного проживання. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Статтею 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 1 статті 110 цього ж кодексу встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 вересня 1984 року, відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого повторно Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 24 грудня 2014 року. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що на час подання позовної заяви позивач та відповідач сумісних неповнолітніх чи малолітніх дітей не мають. Як зазначав позивач [PERSON], спільне життя між сторонами не склалося, з жовтня 2010 року вони припинили шлюбні стосунки та проживають окремо, у нього відбулась втрата почуттів любові і відсутня згода на перебування у шлюбі з відповідачем. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень ст. 24 СК України. З урахуванням викладеного, суд вважає, що подальше збереження родини стало неможливим, тому даний шлюб необхідно розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved