Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що 25.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у письмовій формі у вигляді розписки, в присутності двох свідків - [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого позивач передав відповідачеві в борг 50000,00 доларів США, зі строком повернення до 25.07.2018 року. Як вказав позивач, згодом, 19.06.2019 року, ним було надано відповідачу ще 8000,00 доларів США та 7000,00 доларів США строком на один місяць, в присутності двох свідків - [PERSON] та [PERSON] . Як вказує позивач, свої зобов`язання відповідач належним чином не виконує, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до [PERSON] з вимогою про повернення боргу за розпискою, але останній з різних підстав уникає виконання покладених на нього обов`язків, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 71012,00 доларів США, 3 відсотки річних у розмірі 3161,00 доларів США, проценти згідно ст. 1048 ЦК у розмірі 2072,00 доларів США, моральну шкоду у розмірі 200000,00 гривень, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, просив розглянути справу за відсутності сторони позивача, про що надав письмове клопотання (а. с. 94 - 96). Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за останньою зареєстрованою адресою, згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а. с. 38, 62, 72, 73, 84, 87, 92). Крім того, в матеріалах справи містяться: розписка [PERSON] про необхідність з`явитися в судове засідання на 30.07.2021 року (а. с. 37), заява [PERSON] про ознайомлення з матеріалами справи (а. с. 39), клопотання [PERSON] про відкладення розгляду справи від 30.07.2020 року (а. с. 40), розписка [PERSON] про необхідність з`явитися в судове засідання на 20.10.2021 року (а. с. 48), розписка представника відповідача про отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками (а. с. 63), заява [PERSON] про відкладення розгляду справи на 20.10.2020 року (а. с. 71), заява представника відповідача про відкладення розгляду справи на 08.12.2020 року (а. с. 74). Зазначене свідчить про обізнаність відповідача [PERSON] про існування позову до нього. Проте, у відкрите судове засідання відповідач чи його представники не з`явилися, відзиву на позов не надали, будь-яких заяв щодо розгляду справи від них не надходило. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 25.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у письмовій формі у вигляді розписки, в присутності двох свідків - [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого позивач передав відповідачеві в борг 50000,00 доларів США, зі строком повернення до 25.07.2018 року (а. с. 4). 19.06.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у письмовій формі у вигляді розписки, в присутності двох свідків - [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого позивач передав відповідачеві в борг 7000,00 доларів США, зі строком повернення до 20.07.2019 року (а. с. 5). 19.06.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у письмовій формі у вигляді розписки, в присутності двох свідків - [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого позивач передав відповідачеві в борг 8000,00 доларів США, зі строком повернення до 20.07.2019 року (а. с. 6). В узгоджені розпискою строки, відповідач кошти не повернув і станом на час звернення до суду, сума боргу залишилась непогашеною в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. За змістом ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1047 ЦК України, встановлено форму договору позики. Так, згідно до частини першої вказаної статті, договір позики укладається у письмовій формі. У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Зокрема, такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18.01.2017 року в справі № 6-2789цс16. Крім того, відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вже було встановлено судом, відповідач, покладені на себе зобов`язання не виконав, суму боргу в добровільному порядку у встановлений термін не повернув. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Так, згідно розрахунку заборгованості [PERSON] за договором позики, від 25.01.2018 року, з урахуванням індексу інфляції (111,21%), за період з 25.07.2018 року по 01.06.2020 року, останній має заборгованість у розмірі 55605,00 доларів США. Крім того, відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] за договором позики, від 19.06.2019 року, з урахуванням індексу інфляції (102,72%), за період з 20.07.2019 року по 01.06.2020 року, останній має заборгованість у розмірі 7190,00 доларів США. Також, згідно розрахунку заборгованості [PERSON] за договором позики, від 19.06.2019 року, з урахуванням індексу інфляції (102,72%), за період з 20.07.2019 року по 01.06.2020 року, останній має заборгованість у розмірі 8207,00 доларів США. Окрім того, згідно розрахунку 3 відсотків річних, за ст. 625 ЦК України, загальна сума 3 відсотків річних, яка підлягає стягненню з відповідача, за прострочений період складає: 2773+181+217=3161 доларів США. Крім того, відповідно до розрахунку процентів згідно ст. 1048 ЦК України, на підставі встановленої НБУ облікової ставки станом на 01.06.2020 рік - 8 відсотків, загальна сума процентів складає: 1972+46+52=2072 доларів США. З огляду на вищевикладене, суд вважає що вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 71012,00 доларів США, 3 відсотків річних у розмірі 3161,00 доларів США, процентів згідно ст. 1048 ЦК у розмірі 2072,00 доларів США, підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, в той час як з боку відповідача не надано жодних належних доказів на їх спростування. Окрім того, відповідно до п. 14. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14, від 18.12.2009 року, згідно з частиною першою статті 192 ЦК (435-15) законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. Як вже було встановлено судом, станом на дату звернення до суду, сума боргу [PERSON] перед [PERSON] за договорами позики, від 25.01.2018 року, 19.06.2019 року, 19.06.2019 року, становить 71012,00 доларів США, що по курсу НБУ (26,9957 грн.) станом на дату ухвалення рішення складає 1917018 (один мільйон дев`ятсот сімнадцять тисяч вісімнадцять) гривень 65 коп.. Також, сума трьох відсотків річних, яка становить 3161 доларів США, що по курсу НБУ (26,9957 грн.) станом на дату ухвалення рішення складає 85333 (вісімдесят п`ять тисяч триста тридцять три) гривні 41 коп.. Крім того, сума процентів, яка становить 2072 доларів США, що по курсу НБУ (26,9957 грн.) станом на дату ухвалення рішення складає 55935 (п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) гривень 09 коп.. Стосовно вимог позивача стосовно стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 200000,00 грн., суд зазначає наступне. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду N 5 ( v0005700-01 ) від 25.05.2001 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, [PERSON] вказав, що він зазнав дуже сильних душевних переживань, відчуває себе приниженим та ображеним, звичний ритм його життя змінився, він відчуває неспокій, стурбованість та головний біль. Разом з цим, матеріали справи не містять жодних доказів медичних анамнезів чи призначень, якими б підтверджувалися доводи позивача стосовно головного болю, про який говорить позивач. Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів понесених позивачем душевних переживань, звернень позивача про надання допомоги до відповідних спеціалістів. Тобто, з наведеного не вбачається дійсного причинного зв`язку між протиправним діянням відповідача та завданою моральною шкодою, оскільки позивачем до суду не надано таких доказів. Разом з тим, на переконання суду, у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем, останній зазнав душевних страждань. Так, поняття моральної (немайнової) шкоди й порядок її відшкодування визначаються статтею 23 Цивільного кодексу України. Згідно вказаної норми, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди», надісланих листом Міністерства юстиції від 13.05.2004 №35-13/797 (в редакції від 20.09.2013), в п.6.4 вказано, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У зв`язку з наведеним вище, проаналізувавши шкоду, завдану позивачу з боку відповідача, оцінивши глибину його фізичних та душевних страждань, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, а саме: у розмірі 5000,00 грн. Крім того, у відповідності до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У своїй позовній заяві позивач просить суд стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1-4 статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У рішенні Європейського суду з прав людини, від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У рішенні ЄСПЛ, від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд не може погодитися із доводами позивача щодо стягнення на його користь витрат на правничу допомогу адвоката. Так, пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Окрім того, відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження заявлених вимог позивачем надано Договір про надання правової допомоги № 89, від 01.06.2020 року (а. с. 31); Ордер серії КР № 017626, від 15.06.2020 року (а. с. 30). Зі змісту п .п. 3.3, 4.1 зазначеного Договору, вбачається, що клієнт зобов`язаний оплатити послуги адвоката, грошова винагорода (гонорар) за даним договором встановлюється у додатковій угоді до договору (а. с. 31; 31, з. б). Проте, копії вказаної додаткової угоди до матеріалів справи стороною позивача долучено не було. Велика Палата ВС у постанові по справі № 755/9215/15-ц від 19.02.2020 сформувала позицію щодо відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, зокрема, нею було вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Враховуючи вказане, суд звертає увагу позивача на той факт, що заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не містить детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Крім того, у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. При звернення з позовом до суду чи першою заявою по суті спору, позивач не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, а тому його вимоги щодо такого відшкодування є необґрунтованими. Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.11.2019 року (справа № 904/4494/18, провадження № 12-110гс19). Окрім того, стороною позивача не надано доказів фактично понесених витрат на професійну правову допомогу, зокрема Квитанції до прибуткового касового ордера тощо. Разом з тим, враховуючи довготривалий розгляд справи, участь представника позивача у судових засіданнях, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, а саме у розмірі 3000,00 грн.. Крім того, згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі посвідчення серії [NUMBER] , від 02.07.2019 року (а. с. 11). Судовий збір за вимогу майнового характеру про стягнення заборгованості становить 10510,00 грн., тобто, п`ять розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Судовий збір за вимогу про забезпечення позову становить 420,40 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Судовий збір за вимогу майнового характеру про стягнення моральної шкоди, враховуючи процент її задоволення - 2.5 відсотків (5000,00 грн.), становить 21,02 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial