Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

До Олександрівського районного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Лощанське», третя особа: відділ реєстрації Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14 березня 2000 року він уклав з відповідачем договір оренди земельної частки (паю) строком на 10 років. 23 червня 2009 року він отримав Державний акт на право власності на землю, площа земельної ділянки складає 5,87 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Олександрівського району Донецької області. Після отримання державного акту та закінчення строку договору оренди земельної частки (паю) відповідач продовжував користуватися земельною ділянкою позивача без укладання договору оренди. 15 травня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виведення із сівозміну належної йому ділянки, але позивачеві було відмовлено з посиланням на договір оренди, про який [PERSON] нічого не було відомо. 13 липня 2016 року, отримавши довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачеві стало відомо про реєстрацію державним реєстратором договору оренди землі від 21 вересня 2011 року. Позивач вказує, що не укладав цей договір та повноважень на його укладення та підписання іншим особам не надавав, а тому просив визнати вищезазначений договір оренди земельної ділянки недійсним у звязку з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, визначених ч. 3 ст. 203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Вважає, що означений договір відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним, а державна реєстрація права оренди підлягає скасуванню. Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 12 травня 2017 року позов [PERSON] до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Лощанське», третя особа: відділ реєстрації Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі, укладений 21 вересня 2011 року між [PERSON] та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Лощанське» та скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки згідно рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний №29679477 від 20 травня 2016 року. Вирішено питання про судові витрати. Із вказаним рішенням не погодився відповідач СТОВ «Лощанське», подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 12 травня 2016 року та відмовити позивачеві в задоволенні позову в повному обсязі у звязку зі спливом позовної давності. Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду є незаконним. Під час судового розгляду відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності, яке судом залишено без задоволення. Вважає, що незастосування позовної давності судом першої інстанції є грубим порушенням норм матеріального права тому, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт обізнаності позивача про наявність спірного договору оренди його земельної ділянки від 2011 року, та він за цим договором систематично отримував орендні платежі. Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позову відмовити, застосувавши позовну давність. В судове засідання апеляційного суду позивач та його представник не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 212, 213). Третя особа відділ реєстрації Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області у судове засідання апеляційного суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без участі її представника (а.с. 226, 227). Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю незявившихся осіб. Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно зі 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким вимогам закону судове рішення не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №363156 [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 5,87 га на території Новоолександрівської сільради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 7). 21 вересня 2011 року між [PERSON] та СТОВ «Лощанське» укладено договір оренди землі (а.с. 17-21). Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи №11361/565 від 6 лютого 2017 року, підпис від імені [PERSON] в договорі оренди землі б/н від 21 вересня 2011 року та акті приймання-передачі земельної ділянки від 21 вересня 2011 року площею 5,87 га ріллі, кадастровий №1420386800:02:000:0306, виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON], а іншою особою (а.с. 82-87). Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір оренди земельної ділянки укладений без волевиявлення позивача, а тому він є недійсним з підстав, передбачених ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України; перебіг строку позовної давності починається з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто укладення договору оренди від його імені. Оскільки [PERSON] стало відомо про існування спірного договору оренди земельної ділянки 13 липня 2016 року, тому строк позовної давності позивачем не пропущено. Проте, з таким висновком суду погодитися не можна. Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. З аналізу чинного законодавства, яке регулює питання оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, встановлено, що оренда земельної ділянки здійснюється на підставі письмового договору, укладеного між сторонами. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯН №363156 належить земельна ділянка площею 5,87 га. 21 вересня 2011 року між сторонами укладений договір оренди цієї земельної ділянки (а.с. 7, 17-24). За результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №11361/565 від 6 лютого 2017 року встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою (а.с. 82-87). Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недійсність спірного договору на підставі частини 3 статті 203 та частини 1 статті 215 ЦК України. Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо можливості застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, дійшов хибного висновку про те, що позивач дізнався про порушення свого права лише 13 липня 2016 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже, правильне визначення моменту початку перебігу строку позовної давності визначає наскільки правильно буде вирішено спір. Неправильне визначення цього моменту призводить до штучного скорочення або подовження строку позовної давності. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача пояснив, що 24 лютого 2000 року між сторонами укладався договір оренди земельної частки (паю), розташованої на території Новоолександрівської сільської ради Олександрівського району Донецької області, строком на 10 років. У 2009 році після отримання орендодавцями державних актів на право власності на земельні ділянки їх було повідомлено орендарем про намір укласти договори оренди землі, що їм належать. Позивач також був обізнаний про такий намір. Він зазначив, що документи на землю та особисті документи він не втрачав, за період з 2011 року по 2016 роки отримував орендну плату від орендаря та не мав будь-яких заперечень. За змістом частини 1статті 261 ЦК України особа, яка подає позов (позивач) повинна довести в суді, що вона не мала можливості довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що позивач достовірно знав, хто використовує його земельну ділянку, і цього сторони не заперечували. З заяви від 16 травня 2016 року вбачається, що [PERSON] просив директора СТОВ «Лощанське» вивести із сівозміни земельну ділянку площею 5,87 га, яка розташована на території Новоолександрівської сільради (а.с. 14). Тому висновок суду першої інстанції про те, що позивачу стало відомо про порушення його права лише 13 липня 2016 року є необґрунтованим. Інших доводів щодо вказаного питання позивач суду не надав. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності до даних правовідносин (а.с. 138). Виходячи з наведеного вище, враховуючи надані сторонами докази та вимоги закону апеляційний суд приходить до висновку, що строк на звернення до суду із зазначеним позовом [PERSON] пропущено, що є підставою для відмови у позові. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі про задоволення позову, належних і допустимих доказів, які б свідчили, що позивач, будучи власником спірної земельної ділянки, не мав можливості дізнатися про порушення свого права до 13 липня 2016 року не навів, чим неповно зясував обставини, що мають значення для справи, та зробив висновки, які не відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи. Тому рішення суду на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed