Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач [PERSON] із позовною заявою до [PERSON], в інтересах її неповнолітнього сина [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа - служба у справах дітей Лисичанської міської ради. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з січня 2009 року члени його родини, а саме: онук - [PERSON] разом зі своєю матір'ю [PERSON] переїхали в інше місце проживання, зібравши свої речі з належної йому на праві власності квартири [ADDRESS]. До теперішнього часу відповідач та її син в зазначеній квартирі не з'являвся. Вважає, що син відповідача втратив право користування вищезазначеною квартирою, оскільки був відсутній понад строк протягом якого за відповідачем зберігалося право користування житловим приміщенням. Внаслідок реєстрації онука у належній позивачу квартирі, нараховується плата по комунальним послугам. Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Надав до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явилася, надала до суду нотаріально посвідчену письмову заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позов визнала в повному обсязі, не заперечувала проти вимог, щодо визнання її сина [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS]. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Лисичанської міської ради в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, поклався на розсуд суду. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що згідно копії свідоцтва про народження [NUMBER] від 20.06.2000 року, виданого Лисичанським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, [PERSON] народився [INFO], батьком якого вказано - [PERSON], мати - [PERSON]. Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 05.11.1999 квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на прав спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] в рівних частках. Згідно копії технічного паспорту, квартира [ADDRESS], складається з 2-х кімнат, загальною площею 46,40 кв.м, в тому числі: жила площа - 35,50 кв.м. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність порушеного права позивача з боку відповідача, суд зазначає наступне. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вимогами статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Реєстрація місця проживання онука у квартирі, частина якої належить на праві приватної власності позивачу, безперечно, обмежує його права власника по користуванню нерухомим майном, оскільки позивач вимушений самостійно нести витрати по утриманню житла і сплаті комунальних послуг. Окремо суд зауважує, що в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява [PERSON], [INFO], громадянки РФ, паспорт [NUMBER], виданий відділенням УФМС Росії по Липецькій області в Лівобережньому окрузі м. Липецька 04.10.2016 року,зареєстрованої:[ADDRESS], зареєстрованої за місцем мешкання: [ADDRESS]. Відповідно до вказаної заяви [PERSON], що діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], позовні вимоги про визнання її сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням, визнала повність. Згідно приписів ч.ч.1,4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи . У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З наданої до суду заяви відповідача про визнання позову вбачається, що визнання позову не суперечить закону чи порушує чиї-небудь права, свободи або інтереси, оскільки позивач разом з сином мешкають в Російській Федерації. Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, також беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову.

Outcome: approved