Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вищевказаним позовом звернулася позивач та просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 4,8400 гектар, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області, у порядку спадкування за законом після померлого 25 травня 2003 року [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтувала тими обставинами, що 25 травня 2003 року помер її чоловік [PERSON]. Будучи спадкоємцем померлого за законом, вона спадщину прийняла, але не може в нотаріальному порядку отримати свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянки у звязку із тим, що державний акт про право приватної власності на землю серії Р3 №318871, виданий [PERSON] районною державною адміністрацією Київської області, 03 червня 2003 року, тобто після смерті [PERSON]. В судове засідання позивач не зявилася. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив суд розгляд справи проводити у його відсутності, позовну вимогу підтримав та просив її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не зявився. В надісланій до суду заяві представник адміністрації просила слухати справу у її відсутності, проти задоволення позову не заперечила. Будучи належним чином повідомлене про час та місце розгляду справи, Головне управління Держгеокадастру в Київській області на судове засідання свого представника не делегувало, клопотання про відкладення розгляду справи не наддало. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області в судове засідання не зявився. В надісланій до суду заяві сільський голова [PERSON] просила слухати справу у відсутності представника сільської ради, проти задоволення позову не заперечує. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, оскільки їх неявка на судове засідання не утворює підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 169 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є визнання судом цього права. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права (п. а ч. 3 ст.152 Земельного кодексу України). Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання майнового права особа, право якої порушується, оспорюється чи не визнається, має право звернутися до суду про його захист шляхом визнання такого права. Позивач звернулася за судовим захистом у звязку із невизнанням державним нотаріусом [PERSON] районної державної нотаріальної контори Київської області права на отримання у власність в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер 25 травня 2003 року, земельної ділянки площею 4,8400 гектар, розташованої в адміністративних межах [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області (а.с. 17). У судовому засіданні встановлено, що 25 травня 2003 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БК № 443091, виданим 26 травня 2003 року [PERSON] сільською радою Миронівського району Київської області, актовий запис № 12 (а.с. 15). За приписом ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом має той з подружжя, який пережив іншого. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії І-БК № 257448, виданого 02 квітня 1994 року [PERSON] сільською радою Миронівського району Київській області, актовий запис №3, [PERSON], уклала шлюб із [PERSON], після одруження отримала прізвище «Філоненко» (а.с. 8). Тобто, позивач є дружиною спадкодавця, яка його пережила, а отже відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України має право на спадкування за законом у першу чергу. У відповідності до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії Р3 № 318871 виданим 03 червня 2003 року [PERSON] районною державною адміністрацією, [PERSON] був власником земельної ділянки площею 4,8400 гектар, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області (а.с. 9). Смерть спадкодавця за наявності спадкоємці, відповідно до ст. 140 Земельного кодексу України не є підставою для припинення права власності на земельну ділянку. Таким чином, померлий [PERSON] за своє життя мав право власності на вказану земельну ділянку, яка після його смерті увійшла до складу спадщини, що відкрилася. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. ст. 1222-1223 Цивільного кодексу України спадкоємцями за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до копії спадкової справи позивач є єдиним спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину померлого [PERSON]. Частиною 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За таких обставин, позивач відповідно до ст. ст. 1216, 1218, 1223, 1225, 1261 та ч. 5 ст. ст. 1268 Цивільного кодексу України отримала право власності на майно спадкодавця, в тому числі і право власності на вищевказану земельну ділянку. Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 131, 140, 152 Земельного кодексу України, ст. ст. 16, 328, 392, 1216, 1218, 1223, 1225, 1261, 1268-1270 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved