Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

До Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області звернулось ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 19.07.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», правонаступником якого в свою чергу є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL-B00/G048/2007, згідно якого банк зобов'язався надати [PERSON] кредит в сумі 16 478, 15 дол. США зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 11, 99 % річних з розрахунку річної бази нарахування процентів. Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов'язання, визначені в кредитному договорі. 19.07.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки № SR-B00/G048/2007, відповідно до якого [PERSON] зобов'язалась відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № CL-B00/G048/2007 від 19.07.2007 рокув повному обсязі як солідарний боржник. Банк виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором № CL-B00/G048/2007 від 19.07.2007 рокута надав позичальникові відповідно до його кредитної заявки від 19.07.2007 року кредит у розмірі 16 478, 15 дол. США. [PERSON] порушив взяті на себе зобов'язання і станом на 12.04.2013 року має заборгованість у сумі 7 230, 13 дол. США та 210 935, 03 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 5 220, 75 дол. США, заборгованість по відсотках - 2 009, 38 дол. США, пеня - 210 935, 03 гривень. Позивачем було направлено [PERSON] та [PERSON] досудові вимоги про сплату боргу, однак вимоги залишились без належного реагування. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованостіза кредитним договором № CL-B00/G048/2007 від 19.07.2007 рокуу розмірі 7 230, 13 доларів США та 210 935, 03 гривень пені. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.03.2014 року справу передано за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.04.2014 року справу прийнято до свого провадження. Ухвалою суду від 27.05.2014 року провадження по справі було зупинено, а ухвалою суду від 16.02.2015 року - відновлено. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити, аргументуючи його мотивами викладеними в позовній заяві. Відповідачі повторно не з'явились в судове засідання, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Тому, у відповідності до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що відповідачі в судове засідання не з'явились без поважних причин. Суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19.07.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № CL-B00/G048/2007, згідно якого банк зобов'язався надати [PERSON] кредит в сумі 16 478, 15 доларів США строком користування до 18.07.2013 року, процентною ставкою 11, 99 % річних, цільове призначення - споживчі цілі. [PERSON] в свою чергу, зобов'язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, визначені в цьому кредитному договору. (а.с. 7-14) Сторонами вище вказаного договору було визначено графік повернення кредиту та сплати відсотків. (а.с. 16-17) [PERSON] 19.07.2007 року на виконання умов вище зазначеного кредитного договору було видано кредит в сумі 16 478, 15 доларів США, що підтверджується кредитною заявкою від 19.07.2007 року та випискою по рахунку. (а.с. 15, 177-181) 19.07.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки № SR-B00/G048/2007, відповідно до якого [PERSON] зобов'язалася відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № CL-B00/G048/2007 від 19.07.2007 року в повному обсязі таких зобов'язань. (а.с. 18-20) Відповідно до статуту ПАТ «ОТП Банк» (нова редакція), останнє є правонаступником усіх прав та обов'язків ЗАТ «ОТП Банк». (а.с. 31) Згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 18.03.2011 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги, зокрема за кредитним договором № CL-B00/G048/2007 від 19.07.2007 року. (а.с. 32-45) Частиною № 2 кредитного договору № CL-B00/G048/2007 від 19.07.2007 рокувизначено, що не зважаючи на інші положення цього договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором. При цьому виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. На адресу [PERSON] та [PERSON] позивачем направлялись досудові вимоги про необхідність повного дострокового погашення кредиту. (а.с. 21-25) Однак, вимоги позивача залишились без належного реагування. Пунктом 1.4. частини № 2 кредитного договору № CL-B00/G048/2007 від 19.07.2007 року визначено плату за користування кредитом. Відповідно п. 1.5.1. вище вказаного кредитного договору повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником щомісяця у розмірі платежу та не пізніше дати платежу, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок. Відповідно до п.п. 1.1. п. 3 частини № 2 кредитного договору № CL-B00/G048/2007 від 19.07.2007 рокуза порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № CL-B00/G048/2007 від 19.07.2007 рокуборг [PERSON] станом на 12.04.2013 року становить 7 230, 13 дол. США, з яких: заборгованість по кредиту - 5 220, 75 дол. США, заборгованість по відсотках - 2 009, 38 дол. США. Також, позивачем нараховано пеню на суму заборгованості за період з 12.04.2012 року по 12.04.2013 року в сумі 210 935, 03 гривень. (а.с. 26, 176) Судом перевірено розрахунок заборгованості, здійснений позивачем, і встановленого його відповідність умовам кредитного договору № CL-B00/G048/2007 від 19.07.2007 року та вимогам чинного законодавства України. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. На вище викладене, також, звернув увагу в п.10, п. 11 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Відповідно до п. 1.5. Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затверджене постановою правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без отримання індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Вищезазначене свідчить про те, що вищезазначені дозволи є генеральними ліцензіями на здійснення валютних операцій. В судовому засіданні встановлено, що позивач володів на момент укладення кредитного договору із [PERSON] усіма передбаченими законодавством України дозволами на здійснення кредитування в іноземній валюті, тому у відповідності до п. 1.5. вищезазначеного Положення, надання банком, одержання [PERSON] кредиту в іноземній валюті та сплата банку процентів та інших платежів за таким кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною із сторін кредитного договору, а наявність у банка генеральної ліцензії та відповідного письмового дозволу на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку є правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Суд прийшов до висновку, що банком правомірно надано кредит в іноземній валюті. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідачів заборгованості по кредитному договору саме в іноземній валюті відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. У відповідності до ст. 203 ЦК України, судом встановлено, що зміст кредитного договору № CL-B00/G048/2007 від 19.07.2007 рокута договору поруки № SR-B00/G048/2007 від 19.07.2007 рокуна момент їх укладання не суперечили Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. [PERSON] та [PERSON] на момент укладення договорів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочинів на момент їх укладення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочини вчинено у формі, встановленій законом і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Згідно ст. 530 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню у строк встановлений договором. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Судом досліджено виписку по рахунку [PERSON] і встановлено неналежне виконання ним умов кредитного договору. (а.с. 177-181) Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Кредитний договір № CL-B00/G048/2007 від 19.07.2007 року, атак само й договір поруки № SR-B00/G048/2007 від 19.07.2007 року, є домовленість сторін цих договорів, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Суд вважає, що відповідачами порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Враховуючи ч. 1, ч. 2 ст. 554 ЦК України, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Добровільно відповідачі не провели розрахунок за кредитним договором в строки, визначені його умовами, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави для захисту прав позивача, шляхом солідарного стягнення з заборгованості по кредитному договору № CL-B00/G048/2007 від 19.07.2007 рокув розмірі 7 230, 13 доларів США та 210 935, 03 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 5 220, 75 доларів США, заборгованість по відсотках - 2 009, 38 доларів США, пеня - 210 935, 03 гривень. При ухваленні рішення у даній справі, враховуючи пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, судом прийнято до уваги необхідність наведення в мотивувальній частині рішення розрахунку з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. На щотакож звернув увагу Верховний Суд України в п. 14 Постанови Пленуму від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, згідно ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Офіційний курс гривні до іноземних валют, встановлений Національним банком України є загальновідомим. НБУ 22.04.2015 року встановлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі: 1 дол. США = 22, 2762 гривень. Отже, заборгованість [PERSON] та [PERSON] перед позивачем, виражена в іноземній валюті, станом на час ухвалення рішення по справі становить 7 230, 13 доларів США, що еквівалентно у відповідності до курсу НБУ станом на 22.04.2015 року 161 059, 82 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 5 220, 75 доларів США, що еквівалентно 116 298, 47 гривень, заборгованість по відсотках - 2 009, 38 доларів США, що еквівалентно 44 761, 35 гривень. Нарахування пені та заявлення цієї вимоги в національній валюті в сумі 210 935, 03 гривень, є правомірною. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, пов'язаних з розглядом даної цивільної справи, судом прийнято до уваги, що розмір судового збору, враховуючи пред'явлення позовних вимог, зокрема, в іноземній валюті, визначається виходячи з ціни позову, визначеної в національній валюті відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає солідарному стягненню судовий збір в сумі 2 687, 30 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved