Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про виділення частки в натурі із спільної часткової власності. В результаті процесуального правонаступництва, позивача було замінено з [PERSON] на [PERSON] . Позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] просить виділити йому в натурі 9/10 частки житлового будинку, який знаходиться в спільній частковій власності. Позивач зазначає, що згідно з вимогами ч.1 ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній частковий власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. \~Як вказує позивач, частка, яку він просить виділити йому, є відокремленою, тому її виділ в натурі можливий та не порушує прав іншого співвласника. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою про поділ житлового будинку в натурі. Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 22 квітня 2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] було залишено без розгляду на підставі її заяви. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] не заперечували проти задоволення позову в частині виділу в натурі частки житлового будинку, проте заперечували проти стягнення зі сторони відповідача судових витрат, оскільки на їх думку [PERSON] є неналежним відповідачем у даній справі. Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником 9/10 часток будинку [ADDRESS] . Власником 1/10 частки будинку [ADDRESS] є [PERSON] . Тобто, будинок [ADDRESS] знаходиться в спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до висновку №46/2016 про проведення будівельно-технічного експертного дослідження від 01.04.2016 року 9/10 частин житлового будинку [ADDRESS] , який був наданий позивачем, є технічно можливим виділити в натурі 9/10 частин вищевказаного житлового будинку. Ухвалою суду від 10 червня 2019 року у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Судом перед експертами були поставлені наступні запитання: -чи є технічна можливість виділити в натурі 9/10 частку домоволодіння за адресою:\~\~ [ADDRESS] , належної на праві спільної часткової власності [PERSON] , яка складається з наступних приміщень: І тамбур (2,9 кв.м.), ІІ підвал (20,6 кв.м.), 1-1 передпокій (15,9 кв.м.), 1-2 кухня (6,5 кв.м.), 1-3 туалет (2,0 кв.м.), 1-4 ванна (5,7 кв.м.), 1-5 житлова (20,7 кв.м.),1-6 коридор (15,2 кв.м.), 1-7 житлова (15,3 кв.м.), 1-8 сходова клітина (10,1 кв.м.), 1-9 кухня їдальня (28,7 кв.м.), 1-10 коридор (3,2 кв.м.), 1-11 санвузол (7,0 кв.м.), 1-12 житлова (21,0 кв.м.), 1-13 майстерня (9,8 кв.м.), 1-14 (9,8 кв.м.) літній душ літ «К», літня кухня літ. «И», вбиральня літ. «Л», комора літ. «М», №3 басейн, №2 хвіртка в окремий об`єкт нерухомості? -чи є технічна можливість визначити межу розподілу простору горища житлового будинку\~\~ [ADDRESS] ? Відповідно\~до висновку\~експерта за\~результатами проведення\~судової будівельно-технічної\~експертизи №19-3260\~від 20\~листопада 2019\~року встановлено,\~що за\~результатом натурного\~обстеження,\~технічно можливо\~виділити [PERSON] \~в натурі\~частку домоволодіння\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~яке складається\~з наступних\~приміщень: ? тамбур (2,9 кв. м.), ?? підвал (20,6 кв. м.), 1-1 передпокій (15,9 кв. м.), 1-2 кухня (6,5 кв. м.), 1-3 туалет (2,0 кв. м.), 1-4 ванна (5,7 кв. м.), 1-5 житлова (20,7 кв. м.), 1-6 коридор (15,2 кв. м.), 1-7 житлова (15,3 кв. м.), 1-8 сходова клітина (10,1 кв. м.), 1-9 кухня їдальня (28,7 кв. м.), 1-10 коридор (3,2 кв. м.), 1-11 санвузол (7,0 кв. м.), 1-12 житлова (21,0 кв. м.), 1-13 майстерня (9,8 кв. м.), літній душ літ. «К», літня кухня літ. «И», вбиральня літ. «Л», комора літ. «З»«М», №3 Басейн, №2 хвіртка. Розподіл горищного простору житлового будинку по [ADDRESS] за наданим варіантом виділу виконується співвісно стінам, які розділяють будинок на дві квартири, що забезпечує доступ кожного із співвласників до приналежної частини перекриття та покрівлі для можливості його обслуговування і ремонту. Надаючи правову оцінку доводам позивача та аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами у справі, суд також зазначає наступне. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з параграфом 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті), стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78). Відповідно до частин 1, 2 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як наводять частини 1, 2 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як регламентують частини 1, 2 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з частиною 1 статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У силу частин 1, 2, 3 статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до частини 1 статті 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Як установлює частина 1 статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Враховуючи викладене, суд вбачає обґрунтованим виділити належну [PERSON] частку в спільному майні в окрему одиницю, припинивши при цьому право спільної часткової власності. Перевіривши факти і обставини, якими сторона позивача обґрунтовувала свої вимоги, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, - суд доходить висновку про задоволення позову. Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повним задоволенням позову [PERSON] , суд покладає судові витрати на відповідача [PERSON] та стягує на користь позивача судові витрати: суму оплаченого судового збору в розмірі 640,00 гривень та витрати за проведення судової експертизи у розмірі 12434,40 гри вень, а разом 13074,40 гривень.

Outcome: approved