Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - Сьома київська державна нотаріальна контора, про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Згідно заявлених вимог, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, позивач просить суд: -визнати майно, а саме квартиру [ADDRESS] , за яку паєнакопичення в розмірі 6 513 карбованців були повністю сплачені 01 жовтня 1972 року та яка зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за [PERSON] , записано у реєстрову книгу №д 133-15 за реєстровим №639/30111 від 04 серпня 2006 року, спільною сумісною власністю померлої [INFO] [PERSON] та [PERSON] ; -визнати за [PERSON] право власності на ј частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] як спадкоємця першої черги. (а.с.1-9, 193-197) Вимоги позиву обґрунтовані тим, що 30 квітня 1955 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . 26 грудня 1964 року батько позивача - відповідач [PERSON] став членом ЖБК «Комунар». На підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 19 лютого 1965 року [PERSON] було видано ордер №А 08817 на сім`ю з 4-х осіб, а саме на позивача, відповідача, матір позивача - [PERSON] та бабусю позивача - [PERSON] , на право заселення квартири [ADDRESS] . 12 грудня 1972 року повністю виплачено паєнакопичення за вищевказану квартиру в розмірі 6 513,00 карбованців, отже вказана квартира є спільною сумісною власністю відповідача та матері позивача. 20 липня 2006 року відповідачу було видано свідоцтво про право власності на квартиру. [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, яка складалась з Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Позивач та відповідач фактично прийняли спадщину, оскільки постійно проживали в спірній квартирі. Звернувшись в червні 2020 року до Сьомої київської державної нотаріальної контори з метою оформлення необхідних документів для прийняття та оформлення частини спадщини, позивач отримав відмову у видачі свідоцтва на право на спадщину на частину квартири у зв`язку з ненаданням до нотаріальної контори оригіналу правовстановлюючого документу. Оскільки правовстановлюючі документи на спірну квартиру знаходяться у [PERSON] , позивач позбавлений можливості оформити спадщину на ј частину квартири, виникла необхідність звернутися до суду з позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання, також залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Житлово-будівельний кооператив «Комунар». (а.с.34-37) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року частково задоволено заяву позивача [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову, накладено арешт на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . (а.с.101-103) 15 березня 2021 року позивачем [PERSON] подана заява про зміну предмету позову, яка прийнята в підготовчому засіданні 29 липня 2021 року, в якій уточнено другу вимогу позову. (а.с.193-197) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 29 липня 2021 року закінчено підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.211-212) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та додатково зазначив, що іншого місця проживання, ніж спірна квартира, не має. Представник позивача [PERSON] - адвокат Матвійчук Д.В. в судовому засіданні також позов підтримав, з урахуванням заяви про зміну предмету позову. Надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та заяві про зміну предмету позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та пояснив, що пайові внески за спірну кооперативну квартиру він сплачував з особистих коштів, оскільки він мав гарний заробіток, його дружина почала працювати лише в 1957 році та не мала коштів для оплати за внесками. Наголошував на тому, що саме він повністю забезпечував сім`ю, дружина до грошей ніякого відношення не мала, а позивач не має жодного відношення до квартири. Крім того, пояснив, що дружину (спадкодавця) убив позивач. При наведенні обґрунтування з цього приводу зазначив, що дружина хворіла та стан її здоров`я погіршився через ставлення позивача, крім того, вона відмовилась від сина. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, проте в матеріалах справи наявні численні заяви відповідача. Представник третьої особи Сьомої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника нотаріальної контори. (а.с.223) Представник третьої особи Житлово-будівельного кооперативу «Комунар» в судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань до суду не подав. Вислухавши пояснення сторін та представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30 квітня 1955 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження. (а.с.13, 170). 19 лютого 1965 року Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих [PERSON] видано ордер №А08817 на житлове приміщення - трикімнатну квартиру [ADDRESS] , на сім`ю з чотирьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.10) З довідки ЖБК «Комунар» №54, виданої 09 листопада 2005 року вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 19 лютого 1965 року [PERSON] є членом ЖБК «Комунар» та власником кооперативної квартири [ADDRESS] , повністю сплачено паєнакопичення за квартиру 01 жовтня 1972 року в розмірі 6513,00 крб. (а.с.11, 131) 09 лютого 2021 року [PERSON] , який є власником кооперативної квартири [ADDRESS] , видана довідка №7 в тому, що сума пайового внеску за квартиру в розмірі 6513,00 крб сплачена 12 грудня 1974 року в повному обсязі, що складає суму паєнакопичення. (а.с.148) Крім того, згідно наявної в матеріалах справи квитанції від березня 1963 року [PERSON] сплачено ЖБК «Комунар» пайовий внесок в сумі 2900,00 крб. (а.с.12) 27 липня 2006 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що квартира [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. (а.с.130) Згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] . (а.с.24, 45) Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) прав та обов`язків (спадщини), до складу якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу норм ст. ст. 1261, 1267, 1278 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки, частки яких у спадщині за законом є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Судом встановлено і не оспорюється сторонами по справі, що спадкоємцями першої черги щодо майна [PERSON] є її чоловік - відповідач [PERSON] (а.с.13, 170) та син - позивач [PERSON] (а.с.19, 45-зворот) Сторони [PERSON] та [PERSON] , як особи, які постійно проживали разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини (а.с.15, 48), в силу положень ч.3 ст.1268 ЦК України, є такими, що прийняли спадщину. З матеріалів спадкової справи №265/2020, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.44-56) вбачається, що 11 червня 2020 року із заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] . Відомостей про інших осіб, які прийняли спадщину після померлої [PERSON] матеріали спадкової справи не містять. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 липня 2020 року державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири [ADDRESS] , після [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів на вказане майно на ім`я померлої. (а.с.26, 56). Як встановлено судом та зазначено вище, повна сума паєнакопичень та пайового внеску за спірну квартиру сплачена в повному обсязі за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, за час дії Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР (далі - КпШС УРСР). У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Відповідно до вимог статті 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (ч.1, 3 ст.24 КпШС УРСР). У зв`язку з викладеним у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (ч.2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року). Вимогами статей 28, 29 КпШС УРСР визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до статей 22, 23, 28 КпШС УРСР, статей 112, 118 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час повної сплати суми паєнакопичень та пайового внеску за спірну квартиру) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Згідно із частиною першою статті 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до частини першої статті 29 КпШС УРСР якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. Відповідач [PERSON] стверджував в судовому засіданні, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти - заробітну плату, зазначивши, що покійна дружина влаштувалась на роботу лише у 1957 році. Проте відповідачем не надано жодного доказу придбання спірної квартири за його особисті кошти, а посилання на те, що квартира є його особистою власністю, оскільки придбана за кошти, одержані ним як заробітна плата, - суперечить положенням ст. 22 КпШС УРСР. Таким чином суд приходить до висновку, що доводи сторони відповідача про те, що спірна квартира була куплена на його особисті кошти належним чином не підтверджені, отже презумпція права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] залишається непохитною. Оскільки спірну квартиру [PERSON] та [PERSON] набули за час перебування в шлюбі, то з урахуванням положень статті 22 КпШС УРСР (що діяла на час виникнення спірних правовідносин), за якою майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю вказаного подружжя. Тому позов в цій частині підлягає задоволенню шляхом визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених статтями 335, 376, 392 цього Кодексу. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. (ст. 392 ЦК України) Позивач просить визнати за ним право власності на ј частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка на день смерті спадкодавця належала на праві спільної сумісної власності спадкодавцю [PERSON] та відповідачу [PERSON] . Відповідно до положення статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно статті 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч.2 ст. 370, ч.2 ст. 372 ЦК України). Тому суд вважає правомірними вимоги позивача про визнання за ним права власності на ј частину спірної квартири в порядку спадкування за законом, з урахуванням рівності часток спадкоємців у спадщині за законом. Що стосується доводів відповідача про наявність підстав для усунення відповідача від права на спадкування, суд зазначає наступне. Згідно положень частин 1, 5 статті 1224 ЦК України, не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Проте жодного доказу, в розумінні ст.76-80 ЦПК України, на підтвердження вчинення позивачем дій, які були б підставою для його усунення від права спадкування, відповідачем не надано. Також в матеріалах справи відсутні докази усунення позивача від права на спадкування за рішенням суду. Щодо інших доводів сторін, викладених позові, заявах та усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Сьома київська державна нотаріальна контора, Житлово-будівельний кооператив «Комунар», про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4716,24 грн (за вимогою немайнового характеру та за вимогою майнового характеру). Враховуючи наведене та

Outcome: approved