Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області 26 лютого 2020 року надійшов цивільний позов [PERSON] , в якому вона просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду, яка полягає у неповній виплаті грошових коштів, належних позивачу за свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19 грудня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1375, у розмірі 38 803 грн. 42 коп. Вимоги позову мотивовані тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Після її смерті залишилося певне майно.19 грудня 2019 року приватним нотаріусом Стадник О.О. видане свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстроване у реєстрі за № 1375, спадкова справа № 68/2019. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається із суми недотриманої пенсії, що знаходиться на зберіганні у Маріупольському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області та складає 246 948 грн. 89 коп., яка належала померлій на підставі довідки відповідача від 21 серпня 2019 року № 9516/34-2/10. Після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом його передано відповідачу для проведення відповідних виплат. 19 лютого 2020 року позивачу виплачено недоотриману пенсію її матері у розмірі 204 145 грн. 47 коп., що на 38 803 грн. 42 коп. менше від суми, яка зазначена у свідоцтві про право на спадщину. У разовому доручені лише указаний період з 01 липня 2016 року по 31 травня 2019 року, будь-яких інших пояснень відповідач не надав та рекомендував у разі незгоди звертатися до суду для стягнення завданої шкоди. Залишок суми заборгованості у розмірі 38 803 грн. 42 коп. відповідачем до теперішнього часу не сплачений без пояснень причин. Таким чином, позивач, посилаючись на положення ст. ст. 22, 1166, 1172 ЦК України, вважає, що діями працівників відповідача їй заподіяно матеріальну шкоду на указану суму, а також вказує, що відповідачем допущене порушення ст. ст. 46, 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та фактично позивача позбавлено права її власності, що не ґрунтується на змісті ст. ст. 1, 3, 8, 22, 24, 41, 46, 64, 92 Конституції України, ст. 316 ЦК України та статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідач - Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, не погоджуючись із заявленими вимогами, 14 квітня 2020 року подав відзив на позов, в якому вказав, що сума пенсії виплачена позивачу за останніх три роки у відповідності до ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також даний спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі ст. 255 ЦПК України. Позивач та її представник - [PERSON] своїм правом не скористалися та відповідь на відзив на адресу суду не направили. Отже, кожна із сторін скористалася своїми правами щодо подачі заяв по суті справи на власний розсуд. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 березня 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 березня 2020 року відкрито провадження у справі, її розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, роз`яснено сторонам право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та письмових заперечень. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 липня 2020 року відмовлено у закритті провадження у справі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 травня 2020 року у відповідача витребувані відомості про дату та суму виплати [PERSON] недоотриманої пенсії. Позивач [PERSON] та її представник - [PERSON] до судового засідання не з`явилися, у прохальній частині позовної заяви представник просив розглянути справу без його участі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, у відзиві на позов просив направити в їх адресу копію рішення суду за наслідками розгляду поданого відзиву. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є відшкодування юридичною особою матеріальної шкоди, завданої її працівником у зв`язку із невиплатою пенсії у повному розмірі, яка входить до спадкової маси. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про смерть від 11 червня 2019 року серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , про що вчинений актовий запис № 904. Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О. 19 грудня 2019 року видане свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємцю [PERSON] до майна померлої [PERSON] , а саме: недоотриману за життя пенсію у розмірі 246 948 грн. 89 коп., яка знаходиться у Маріупольському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області. Відповідно до разового доручення від 10 лютого 2020 року № 914120181182/91 [PERSON] за період з 01 липня 2016 року по 31 травня 2019 року виплачено пенсію її матері - [PERSON] у сумі 208 145 грн. 47 коп. Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на ухвалу суду надало роздруківку з підсистеми призначення та виплати пенсії, відповідно до якої вбачається, що [PERSON] виплачено 208 145 грн. 47 коп. Проводячи оцінку доказів, суд вважає, що вони відповідають змісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотив, які є підставою для відхилення цих доказів та про їх відхилення не заявлено клопотання жодної із сторін. Мотиви суду. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК України). Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України). Права та обов`язки позивача визначені у ст. ст. 43, 49 ЦПК України, якими, у тому числі передбачено право позивача на власний розсуд визначити як предмет позову, так і його підстави. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права чи охоронюваного законом інтересу. Звертаючись до суду із цим позовом представник позивача - [PERSON] визначив його правовими підставами, зокрема положення статей 1166, 1172 ЦК України, які в контексті викладених ним обставин, на переконання суду є помилковими з наступних підстав. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За змістом наведеної норми відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну. Частина перша статті 1166 ЦК України встановлює, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підставою для відшкодування шкоди є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України). Частина 1 статті 1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення обов`язків з відшкодування шкоди за дії чи/або бездіяльність працівника на юридичну особу необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності, так і певних спеціальних умов, до яких належать: перебування завдавача шкоди у трудових відносинах з юридичною особою, завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Крім того, суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 Цивільного кодексу України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли він дізнався або міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави (стаття 1214 Цивільного кодексу України). За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. У справі судом установлено, що відповідач не доплатив позивачу пенсію її матері, яка входить до спадкової маси та на які позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка норма права підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17. З огляду на викладене, суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин повинен самостійно кваліфікувати спірні правовідносини та дійти власних висновків щодо спору із застосуванням необхідних матеріально-правових норм, тому суд вирішує спір відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо при розгляді даної справи. На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Отже, суд враховує, що зазначення позивачем конкретної правової норми, наведеної ним на обґрунтування позову, не є визначальним для суду при вирішенні питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, поряд із цим не погоджується із позицією позивача про те, що спірні правовідносини регулюються статтями 1166, 1172 ЦК України та застосовує саме ті норми, які випливають із установлених судом обставин. Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліменти, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Статтею 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій статті 52 цього Закону, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Отже, сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, увійшла до складу спадщини та позивач, прийнявши спадщину, має право на виплату відповідної суми. Позивач наводить аргумент, що відповідачем сплачено недоотриману пенсію спадкодавця у розмірі 208 145 грн. 47 коп. та відповідач повідомив, що ним виплачено недоотриману пенсію за минулий час за три роки до дня звернення за отриманням пенсії відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до положень статті 46 Закону № України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Буквальне тлумачення наведеної норми права дає підстави вважати, що ця норма закону стосується до вже нарахованих сум пенсій за минулий час, однак не виплачених з вини пенсійного органу або своєчасно не отриманих пенсіонером, на виплату яких він мав право, з власної вини. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що дана норма розповсюджується на правовідносини з приводу виплати нарахованих сум пенсії, але своєчасно не отриманих пенсіонером з власної вини та не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину. Отже, норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини, що регулюються нормами ст. 1227 ЦК України та ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За наведених норм матеріального права, правові підстави для обмеження виплати недоотриманої спадкодавцем пенсії за період три роки до дня звернення спадкоємця за отриманням пенсії відповідно до ст. 46 наведеного Закону у відповідача були відсутні. Свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 грудня 2019 року не оспорене та є чинним, а тому відмова Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області у виплаті пенсії спадкодавця спадкоємцю у повному обсязі є безпідставною. З огляду на викладене, суд вважає обмеження виплати недоотриманої пенсії строком три роки необґрунтованими та такими, що спростовуються встановленими судом обставинами та наведеними вище нормами матеріального права, згідно яких сума пенсії, що належала пенсіонерові, але не була ним одержана за життя, передається членам його сім`ї у повному обсязі, тому позовні вимоги на суму 38 803 грн. 42 коп. ґрунтуються на нормах ст. 1227 ЦК України та ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Приписами ч. 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому обставини щодо недоплати указаної суми відповідачем не спростовані. Підсумовуючи наведене, з огляду на характер правовідносин, які склались між сторонами, суд вважає, що до них підлягають застосуванню норми статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки такі правовідносини є за своїм змістом кондикційними, а не деліктними, водночас, тому підстави для застосування приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) відсутні, а сам позов підлягає задоволенню із зазначених судом підстав. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є судовий збір у розмірі 840,80 грн., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому, з урахуванням висновку суду про задоволення позову та не сплати його позивачем при подачі позову, такий підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved