Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

До суду звернувся представник позивача з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просить стягнути з відповідача 24648 гривень 60 копійок. В обґрунтування позову вказує, що між сторонами було укладено договір №241 від 31 грудня 2013 року та договір №240 від 31 грудня 2013 року. Договір №241 у подальшому був продовжений до 31 грудня 2014 року. Предметами даних договір є торговий майданчик №226 загальною площею 3,57м? та металевий кіоск №190/1 загальною площею 3,57м?. Сторони погодили розмір орендної плати за даними договорами. Оскільки відповідач неналежно виконував свої зобовязання за договорами, станом на 18 липня 2014 року за ним рахувалася заборгованість по несплаті орендної плати з 01 квітня 2014 року по 18 липня 2014 року. Позивач (орендодавець) направив орендарю претензію №219, у якій повідомив про відмову від договорів №240 та №241, тому орендодавцем 15 січня 2015 року було направлено претензію №10, в якій повідомлено, що договори оренди розірвано з 18 липня 2014 року і орендарю нараховується неустойка. Орендар не надав відповіді на претензію, продовжує використовувати торгові місця №226 та 190/1 у своїй господарській діяльності, а орендодавець несе витрати. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Відповідно до статті 169 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), та відповідно до статті 224 Цивільного процесуального кодексу України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що 31 грудня 2013 року між Підприємством Коростишівської райспоживспілки «Кооперативний ринок» та [PERSON] було укладено договір оренди №240 та договір оренди №241. Предметом договору оренди №240 є металевий кіоск №190/1 загальною площею 3,57кв.м, а орендна плата складала 278 гривень 46 копійок на місяць й повинна вноситися до 10 числа місяця, за який проводиться розрахунок. Предметом договору оренди №241 є торгівельний майданчик №226 загальною площею 2,9кв.м, а орендна плати визначена у розмірі 167 гривень 33 копійки щомісяця, порядок сплати такий як й за договором оренди №240. Відповідно до відповіді Коростишівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області №2293/10/06-10-8 від 29 квітня 2016 року [PERSON], РНОКПП 260818775, вніс до Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням №22880060003004524 від 18 травня 2015 року, та має статус фізичної особи, яка отримувала доходи від підприємницької діяльності. Діючи у межах своєї компетенції, ПР «Кооперативний ринок» надіслало відповідачу претензію за вих. №219 від 18 липня 2014 року з повідомлення про відмову від договорів оренди №240 та №241 від 31 грудня 2013 року, а також з вимогою про повернення предметів даних договорів. Дану претензію відповідач отримав у той же день, 18 липня 2014 року, що підтверджується відміткою на копії даної претензії. Відповідно до положень статті 782 Цивільного кодексу України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд, й у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. Тому суд приходить до висновку про розірвання договорів №240 та №241 від 31 грудня 2013 року з моменту отримання відповідачем претензії, а саме, з 18 липня 2014 року. Позивач вказує, що відповідачем внесено фактично 1839 гривень 50 копійок. (а.с.15-18) Загалом з 01 січня 2014 року по 18 липня 2014 року повинно бути сплачено 2933 гривні 40 копійок, а недоплата складає 1093 гривні 90 копійок. Таким чином, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги у частині стягнення заборгованості по орендній платі за вищевказаними договорами у розмірі 1093 гривні 90 копійок. Неустойка є одним з видів забезпечення виконання зобовязання. Відповідно до положень статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пунктами 5.5 договору оренди №240 та 5.5 договору оренди №241 від 31 грудня 2013 року визначено, що у випадку несвоєчасної сплати орендних платежів, передбачених пунктом 3.1, орендодавець має право нараховувати, а орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (що діє на день сплати) від суми заборгованості за кожен день прострочення. Позивач просить стягнути розмір неустойки, який визначено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, проте суд приходить до висновку про застосування положень договору, оскільки за одне і те ж правопорушення може застосовуватися лише одне стягнення у рамках одного виду юридичної відповідальності, а цивільним правовідносинам притаманна диспозитивність і сторони визначили розмір неустойки у договорах. Відповідно до частини 2 статті 616 Цивільного кодексу України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Крім того, частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 Цивільного кодексу України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України, зокрема у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14, яка у силу вимог статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковою для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Розмір заборгованості по орендній платі складає 1093 гривні 90 копійок, позивач просить стягнути разом з неустойкою 24648 гривень 60 копійок, що значно перевищує розмір заборгованості. Також суд приймає до уваги те, що договори було розірвано 18 липня 2014 року, а позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості та неустойки лише у квітня 2016 року. Розірвання договорів не звільняє боржника від відповідальності за невиконання зобовязання, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача неустойку за період від жовтня 2015 року до 06 жовтня 2016 року. Із жовтня 2015 року по 21 квітня 2016 року облікова ставка НБУ становила 22% річних, таким чином до стягнення підлягає 261 гривня 10 копійок. З 22 квітня 2016 року по 26 травня 2016 року - 19%, тому до стягнення підлягає 39 гривень 86 копійок. За період з 27 травня 2016 року по 23 червня 2016 року (облікова ставка НБУ - 18% річних), то до стягнення підлягає 30 гривень 21 копійка; з 24 червня 2016 року по 28 липня 2016 року (16,5%) - 34 гривні 62 копійки; з 29 липня 2016 року по 15 вересня 2016 року (15,5%) - 45 гривень 52 копійки; з 16 вересня 2016 року по 06 жовтня 2016 року (15%) - 13 гривень 49 копійок. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 424 гривні 80 копійок неустойки. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 1518 гривень 70 копійок, що складається з суми заборгованості у розмірі 1093 гривні 90 копійок та суми неустойки - 424 гривні 80 копійок. У відповідності до положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 84 гривні 90 копійок понесених судових витрат. На підставі викладеного, ст. ст. 526, 551, 611, 616, 629 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial