Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення грошової компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що з відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 2005 року. 27 вересня 2013 року сторони у період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 27.09.2013 року придбали у спільну власність рухоме майно - металоконструкцію торгового павільйону розміром 3500 см. на 7000 см, бежевого кольору, вартістю 40000 грн. Кошти на виконання договору купівлі-продажу були сплачені на користь продавця особисто ним, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №2709 від 27.09.2013 року. Разом із тим, 04.05.2018 року йому стало відомо, що відповідач [PERSON] має намір самостійно, без погодження з позивачем, як іншим співвласником вищевказаного торгового павільйону, його продати на користь іншої особи, про що [PERSON] розмістила на вказаному павільйоні відповідне оголошення із зазначенням власних контактних даних. При цьому, жодних дозволів на вказані дії позивач не надавав. Добровільно у позасудовому поряду зазначене питання щодо розподілу вказаного майна відповідачка вирішувати не бажає. Вважаючи, що вказаними діями відповідачка порушує його права як співвласника зазначеного майна, тому він був вимушений звернутися до суду. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року (справа № 202/3788/18) його позов до відповідачки про поділ майна подружжя було задоволено у повному обсязі. Визнано за ним та за відповідачкою право власності на 1/2 частини торгового павільйону розміром 3 500 на 7 000 см, бежевого кольору, за кожним. Під час виконання згаданого рішення Верховного Суду йому стало відомо, що 15 червня 2018 року відповідачка [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, уклали договір купівлі - продажу, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив вищевказаний спірний торговельний павільйон за 70 000 грн. Просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 35 000 грн. компенсації вартості 1/2 частини відчуженого не в інтересах сім`ї майна - торгового павільйону розміром 3 500 см. на 7 000 см., бежевого кольору, площею 25 кв.м. [PERSON] надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позивач не надає жодних доказів, що вона укладала будь-які договори купівлі-продажу щодо відчуження торговельного павільйону та відповідно отримувала грошові кошти, в тому числі у розмірі 70 000 грн. Наголошувала, що позов про стягнення грошової компенсації є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. [PERSON] з`явився в судове засідання, позов підтримав та просив задовольнити. [PERSON] з`явилася в судове засідання, обставини викладені в позовній заяві заперечувала та просила відмовити в позові в повному обсязі. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 29 жовтня 2005 року. Шлюб розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2014 року. Згідно копії договору купівлі та продажу від 21 вересня 2013 року між ПП «Кучеренко» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу товарів, відповідно до якого остання придбала металоконструкцію торгового павільйонна розміром 3500 см. х 7000 см., бежевого кольору, площею 25 кв.м. за 40 000 грн. При цьому, як вбачається з копії вищезазначеного договору, предметом вищезазначеного договору є металоконструкція, яка в свою чергу не має статусу нерухомого майна. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року (справа № 202/3788/18) позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя було задоволено у повному обсязі. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини торгового павільйону розміром 3 500 на 7 000 см, бежевого кольору. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини торгового павільйону розміром 3 500 на 7 000 см, бежевого кольору. 15 червня 2018 року відповідач [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони уклали договір купівлі - продажу, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив торговельний павільйон 3 500 на 7 000 см, бежевого кольору за 70 000 грн. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною 1статті 63 СК України, частиною 1статті 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до вимог частини четвертої статті 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідачем не було надано до суду доказів щодо надання згоди позивача на відчуження торгівельного павільйону. Зазначаючи про те, що відповідач відчужив об`єкт спільного майна подружжя без його згоди, позивач обрав спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної йому частки спільного майна, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України. Враховуючи, що після розірвання шлюбу відповідач розпорядилась спільним сумісним майном подружжя без згоди позивача, а отриманими від реалізації торгівельного павільйону коштами розпорядилася на власний розсуд, суд дійшов висновку, що єдиним можливим способом захисту порушених прав позивача є стягнення з відповідача грошової компенсації половини вартості торгівельного павільйону на момент його відчуження в розмірі 35 000 грн., що не суперечить вимогам частин 2, 4 статті 71 СК України.

Outcome: approved