Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

До Подільського районного суду м. Києва звернувся АТ «Ощадбанк» (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу). В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 28.11.2015 року відповідач, керуючи закріпленим за ним службовим автомобілем марки Ford Transit, держ.номер [NUMBER] , що належить позивачу, порушив правила дорожнього руху, внаслідок чого зіткнувся з автомобілем Kia Soul, держ.номер [NUMBER] , що призвело до пошкодження обох транспортних засобів. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 14.04.2016 року відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України. Позивач зазначив, що відповідач на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з позивачем, з ним було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. В подальшому, Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2016 року з позивача, як власника автомобіля, було стягнуто на користь [PERSON] , власника автомобіля Kia Soul, держ.номер [NUMBER] , матеріальну шкоду в розмірі 90 840,37 гривень, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача, як винуватця ДТП, вказану суму в порядку регресу. Крім того, просить стягнути матеріальну шкоду, завдану внаслідок пошкодження службового автомобіля Ford Transit, держ.номер [NUMBER] , в розмірі 174 878,55 гривень, суму судових витрат по справі № 757/34527/16-ц, в якій з позивача було стягнуто 1 156,91 гривен, а також судові витрати по даній справі в розмірі 4 003,14 гривень. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09.02.2017 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання та встановлено строк для подання письмових заперечень. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 16.10.2018 року цивільну справу передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Войтенко Т.В. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 19.11.2018 року цивільну справу передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В. Представник відповідача подав заперечення на позов, у яких не погодився з позовними вимогами зазначивши, що вимога щодо регресного стягнення суми виплаченого позивачем відшкодування є необгрунтованою, оскільки саме власник автомобіля повинен відшкодовувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Представник відповідача також зазначив, що позивачем не надано доказів понесення збитків, у зв`язку з відшкодуванням шкоди [PERSON] . Крім того зазначив, що відповідач є найманим працівником позивача, а тому повинен нести лише часткову, а не повну матеріальну відповідальність, оскільки договір про повну матеріальну відповідальність поширюється лише на функціональні обов`язки відповідача в частині схоронності довірених банком валютних цінностей і коштів, а не на функціональні обов`язки водія. Також, зазначив, що звіт про оцінку вартості матеріального збитку, яким встановлено збитки, завдані пошкодженням автомобіля Ford Transit, держ.номер [NUMBER] , є недопустимим доказом, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до витягу з наказу від 12.10.2012 року № 1825-ос відповідача було призначено на посаду інкасатора-водія автотранспортних засобів відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей ТВБВ № 10026/0159 ПАТ «Ощадбанк» з 13.10.2012 року (а.с. 5). Відповідно до витягу з наказу від 30.06.2015 року № 1761-ос відповідача було переведено на посаду інкасатора-водія автотранспортних засобів сектора інкасації коштів та перевезення валютних цінностей № 03 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей ПАТ «Ощадбанк» з 01.07.2015 року (а.с. 6). 01.07.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Пунктом 1 вказаного договору передбачено, що працівник, що займає посаду інкасатора-водія виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перерахуванням, прийманням, видачею і перевезенням цінностей, бере на себе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за безпеку збереження довірених йому установою банку цінностей та їх рух (а.с. 7). Пунктом 2 Посадової інструкції інкасатора-водія передбачено, що інкасатор-водій повинен: - вживати заході до збереження грошей та цінностей під час їх інкасації та перевезення, а також збереження життя і здоров`я інших працівників у разі надзвичайних обставин; - організовувати перевезення цінностей, збір (інкасацію) грошової виручки, доставку підкріплень до установ банків (філій, відділень, управлінь), бездоганне виконання вимог наказів і нормативних документів, бережливе ставлення до табельної зброї, закріпленого автомобіля та довірених цінностей; - дбайливо ставитись до ввіреного майна та техніки, не допускати використання спецавтотранспорту та інших технічних засобів не за призначенням; - добре знати матеріальну частину зброї, суворо додержуватись правил її носіння та застосування; - дотримуватись правил особистої безпеки; - зберігати комерційну таємницю та не розголошувати відомості щодо інкасації коштів та перевезення валютних цінностей. Пункт 4 Посадової інструкції інкасатора-водія передбачає, що інкасатор-водій несе відповідальність 4.1. За неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов`язків, що передбачені цією посадовою інструкцією, в межах, визначених діючим законодавством України про працю. 4.2. За правопорушення, скоєні в процесі здійснення своєї діяльності, в межах, визначених чинним адміністративним, кримінальним та цивільним законодавством України. 4.3. За заподіяну матеріальну шкоду - в межах, визначених чинним цивільним та законодавством про працю України. 4.4. За порушення вимог системи банківської безпеки. 4.5. За недотримання правил і норм техніки безпеки, охорони праці, виробничої, санітарної, протипожежного захисту та дорожнього руху. 4.6. За порушення встановленого порядку перевезення цінностей (а.с. 8-10). Постановою Печерського районного суду м. Києва від 14.04.2016 року у справі № 757/2037/16-ц відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме в тому, що 28.11.2015 року відповідач, керуючи автомобілем марки Ford Transit, держ.номер [NUMBER] , перетнув лінію горизонтальної розмітки 1.3 додатку 2 до ПДР, внаслідок чого зіткнувся з автомобілем Kia Soul, держ.номер [NUMBER] , що призвело до пошкодження обох транспортних засобів (а.с. 11-13). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2016 року у справі № 757/34527/16-ц з позивача стягнуто на користь [PERSON] відшкодування шкоди в розмірі 90 840,37 гривень, а також судовий збір в розмірі 1 156,91 гривень (а.с. 15-16). Відповідно до ч. 5, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Позивачем також надано звіт № 60128 від 30.06.2016 року, відповідно до якого розмір матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок пошкодження автомобіля Ford Transit, держ.номер [NUMBER] , становить 174 878,55 гривень (а.с. 14). Відповідно до п. 4 наказу від 29.12.2012 року № 1293 матеріально відповідальним за утримання та експлуатацію автомобіля Ford Transit, держ.номер [NUMBER] , визначено відповідача (а.с. 98-99). Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у повному обсязі. До збитків відносяться витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної, небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 5 даної статті особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Водночас, враховуючи той факт, що відповідач є найманою особою позивача, їхні відносини додатково регулюються Кодексом законів про працю України. Стаття 130 КЗпП України передбачає, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Випадки повної матеріальної відповідальності встановлені статтею 134 КЗпП України. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 посада водія не належить до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір. Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачає, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Верховний Суд у справі № 743/1641/15-ц (Постанова від 29.01.2018 року) сформулював правовий висновок, відповідно до якого водій не належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Водночас, відповідно до розділу І Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, до переліку вказаних посад належить посада інкасатора. На думку суду, оскільки відповідач займав посаду водія-інкасатора, для правильного встановлення обставин у відносинах між позивачем і відповідачем та вирішення спору слід чітко розмежувати трудові функції інкасатора, тобто функції, пов`язані з охороною, обліком, збереженням валютних цінностей банку, та трудові функції водія, пов`язані з керуванням, утриманням та експлуатацією службового автомобіля. Адже виходячи із положень чинного законодавства і правової позиції Верховного Суду, у відносинах, пов`язаних із виконанням функціональних обов`язків інкасатора, на найманого працівника поширюються норми щодо повної матеріальної відповідальності, передбачені Законом і договором, а у відносинах, пов`язаних із виконанням функціональних обов`язків водія, матеріальна відповідальність найманого працівника обмежується середнім місячним заробітком. Юридично значущими є обставини трудового делікту, що полягали у порушенні відповідачем правил дорожнього руху під час керування автомобілем, а також наявність прямого зв`язку між діями відповідача та завданими збитками. Тобто, вчинення делікту відповідачем обумовлено реалізацією останнім функції водія службового автомобіля, а не інкасатора, оскільки делікт не пов`язаний з функцією забезпечення збереження валютних цінностей банку. Суд встановив, що у спірних відносинах на відповідача не поширюються положення законодавства щодо повної матеріальної відповідальності. А відтак, згідно зі ст. 132 КЗпП його матеріальна відповідальність обмежується середнім місячним заробітком. Згідно з довідкою щодо розрахунку середньомісячної заробітної плати відповідача за період з жовтня по листопад 2016 року (№ 100.20/2-15/926 від 07.11.2019 року) його середній місячний заробіток складає 10 465,40 гривень. Суд критично ставиться до заперечень відповідача, що шкода не підлягає стягненню з нього з тих підстав, що позивачем не надано доказів фактичної виплати відшкодування [PERSON] , власнику автомобіля Kia Soul, держ.номер [NUMBER] , в розмірі 90 840,37 гривень на виконання Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2016 року. Позивачем було надано постанову про закінчення виконавчого провадження № 53527880 від 22.03.2017 року, у зв`язку з виконанням рішення суду в повному обсязі (а.с. 65), платіжне доручення № 414717231 від 07.03.2017 року про виплату заборгованості на користь [PERSON] за виконавчим листом № 757/34527-16-ц в розмірі 91 997,28 гривень (а.с. 69). Таким чином, заперечення відповідача в цій частині, спростовуються матеріалами справи. Відповідно до принципу диспозитивності, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума завданої матеріальної шкоди в межах розміру середнього місячного заробітку, тобто 10 465,40 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в розмірі 156,98 гривень. З огляду на викладене,

Outcome: partial