Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку в спільному сумісному майні подружжя. Зокрема, позивач просить визнати за кожним із сторін у справі право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по вул. Садова, 5, в смт. Вишнівець Збаразького району Тернопільської області, скасувати державну реєстрацію в розмірі 1/2 частини права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Садова, 5, в смт. Вишнівець Збаразького району Тернопільської області за [PERSON], визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Садова, 5, в смт. Вишнівець Збаразького району Тернопільської області. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він з 04.10.2002 року перебуває з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. Під час даного шлюбу відповідачкою відповідно до договору купівлі-продажу від 15.03.2013р. за їхні спільні як подружжя кошти було придбано будинковолодіння, яке розташоване по вул. Садова, 5, в смт. Вишнівець Збаразького району Тернопільської області. В послідуючому не зважаючи на його право на 1/2 частину вищезгаданого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами відповідачкою відповідачкою лише за нею було зареєстровано право власності на дане спільне майно подружжя. У звязку із фактичним припиненням шлюбних стосунків він заявив своє право на 1/2 частину набутого в шлюбі спірного будинковолодіння, однак відповідачка таке його право заперечує. В суді представник позивача позов підтримав. Відповідачка та її представник позов не визнали, пославшись при цьому на те, що відповідачкою розташовані по вул. Садова, 5, в смт. Вишнівець Збаразького району Тернопільської області житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами були придбані за подаровані останній її матірю [PERSON] кошти відповідно до договору дарування грошових коштів від 02.01.2013р. Проаналізувавши здобуті в ході судового розгляду докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що сторони у справі з 04.10.2002 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Поряд з показами представника позивача та відповідачки, це також стверджується повторно виданим 24.12.2014р. відділом ДРАЦС реєстраційної служби Кременецького РУЮ в Тернопільській області свідоцтвом про шлюб серії І-ИД №1130348. У відповідності із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами 15.03.2013р. за реєстраційним номером обєкта нерухомого майна 22029861224 на підставі договору купівлі продажу ВТС №996553 від 15.03.2013р. зареєстровано на праві власності за відповідачкою у справі. Згідно цього договору купівлі-продажу від 15.03.2013р. дане будинковолодіння відповідачкою було придбано у [PERSON] за 147300 грн. Вищенаведені встановлені судом обставини суд вважає свідчать про те, що спірне будинковолодіння було придбано та зареєстровано на праві приватної власності за відповідачкою під час зареєстрованого шлюбу сторін у справі. Це ствердив у суді представник позивача та не оспорила відповідачка та її представник. Згідно ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності із ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В суді жодних доказів договірних відносин сторін у справі щодо відступу від засад рівності часток майна подружжя не встановлено, сторони в ході судового розгляду на них не вказували. Відповідно до положень ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин які мають істотне значення. Судом встановлено, що у шлюбі сторін народилось двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Це зокрема стверджується повторно виданими 24.12.2014 року відділом РАЦС реєстраційної служби Кременецького РУЮ у Тернопільській області свідоцтвами про їх народження відповідно серії І-ИД №207866 та серії І-ИД №207867, а також не оспорюється і сторонами у справі. У відповідності із виданою Вишнівецькою селищною радою Збаразького району Тернопільської області довідкою за №326 від 06.03.2015р. народжені у шлюбі сторін по справі діти перебувають на утриманні відповідачки. Заперечуючи позов відповідачка просила врахувати її скрутне матеріальне становище повязане із тим, що вона у звязку із станом здоровя не працює, те що разом із нею проживають та перебувають на її утриманні народженні у шлюбі з позивачем діти, визначений судом розмір аліментів у твердій грошовій сумі 500 грн. є недостатнім для утримання дітей та те, що позивачем допущена заборгованість у сплаті аліментів. Проте, суд вважає, що наведені відповідачкою обставини не є підставою для обмеження права позивача на частку у набутому під час шлюбу сторін по справі майні. Так, судом враховано, що відповідачкою жодних доказів які б вказували на її хворобливий стан здоровя та її звернення із відповідними вимогами щодо збільшення розміру стягуваних із позивача в її користь аліментів на утримання дітей суду не наведено. З копії виданої відділом ДВС Кременецького районного управління юстиції Тернопільської області довідки за №24235 від 14.12.2015р. вбачається, що позивачем була допущена за період з червня 2015р. по листопад 2015р. заборгованість по сплаті визначених судом аліментів. Разом з тим відповідачкою суду не надано і будь-яких доказів щодо умисного ухилення позивачем від сплати аліментів та щодо зростання заборгованості по їх сплаті до розмірів, які б свідчили про наявність підстав для обмеження права позивача на частку у набутому під час шлюбу сторін по справі майні. Відповідачка до суду з вимогами щодо позбавлення позивача права на частку у придбаному під час шлюбу сторін у справі майна чи щодо зменшення його частки у даному майні не зверталась. Відповідно до договору дарування грошових коштів від 02.01.2013р. [PERSON] подарувала відповідачці у справі [PERSON] грошові кошти в сумі 210000грн. Згідно п.2 договору зазначено, що обдарований заявляє про свій намір витратити грошові на придбання житла. Покликаючись в заперечення позову на даний договір представник відповідачки та сама відповідачка вказали, що факт його укладання та отримання відповідно до нього останньою для придбання житла коштів не потребує додаткового доказування згідно положень ст. 61 ЦПК України оскільки він встановлений на підставі рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 24.06.2015р. по справ за позовом [PERSON] до [PERSON] з третьою особою на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] про визнання вищезгаданого договору дарування дійсним та рішенням у цій справі апеляційного суду Тернопільської області від 05.11.2015р. Однак, до даних тверджень суд відноситься критично, оскільки вони не відповідають встановленими в ході судового розгляду фактичними обставинам. Так, у відповідності із рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 24.06.2015р. по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] з третьою особою на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] про визнання дійсним договору дарування від 02.01.2013р. у відповідності із яким [PERSON] подарувала [PERSON] грошові кошти в сумі 210000грн. в задоволенні даного позову було відмовлено. Згідно рішення апеляційного суду Тернопільської області від 05.11.2015р. у даній справі вищезгадане рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 24.06.2015р. змінено в частині обґрунтування підстав відмови у позові. В решті рішення суду залишено без змін. Судовими рішеннями також встановлено, що сторони цього договору від 02.01.2015р. не втратили можливість належного, тобто нотаріального його посвідчення. Разом з тим, відповідачкою жодних доказів які б свідчили про те, що сторони даного договору скористались таким правом суду не надано. Не вважає суд переконливими і твердження відповідачки про те, що спірне житло нею було придбано лише за кошти зазначенні у договорі дарування грошових коштів від 02.01.2013р. Так, у вищевказаному договорі дарування коштів від 02.01.2013р. зазначено, що [PERSON] подарувала відповідачці гроші в сумі 210000грн. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 15.03.2013р. встановлено, що будинковолодіння, яке розташоване по вул. Садовій, 5, в смт. Вишнівець Збаразького району Тернопільської області відповідачкою у справі [PERSON] придбано у [PERSON] за 147300грн. Проте, допитаний в суді в якості свідка [PERSON] вказав, що оплата вартості належного йому житлового будинку відповідачкою та його матірю [PERSON] була проведена не в національній грошовій одиниці України, а доларами США і сплачена йому сума становила приблизно 23500 доларів США. Під час судового розгляду відповідачка зазначила, що дані кошти належали її матері [PERSON], однак при цьому обмежившись фразою, що вони є її заощадженнями не змогла вказати джерела їх походження. В суді відповідачка своїм правом допиту [PERSON] в якості свідка для зясування даного питання не скористалась. Допитаний в ході судового розгляду як свідок батько позивача [PERSON] показав, що його син починаючи приблизно з 1999 року систематично працює на будівельних роботах на території Російської Федерації, а зокрема в м. Москві, а також в м. Києві, м. Житомирі, м. Одесі, та в інших містах України і отримує при цьому заробітки в межах від 600 до 1000 доларів США на місяць. Свідок також вказав, що відповідачка впродовж шлюбу з позивачем ніде не працювала, сімю матеріально забезпечував позивач. Будучи допитаним в суді як свідок брат відповідачки [PERSON] ствердив, що він разом із позивачем періодично їздив на заробітки де останній займався будівельними роботами. Крім цього, свідок вказав, що сторони придбали будинок, оскільки вони не були забезпечені житлом. Вирішуючи даний спір судом враховано також і те, що договір дарування грошових коштів від 02.01.2013р. не містить будь-яких посилань на те, що дарувальник їх передає відповідачці з метою придбання нею житла і що останнє в послідуючому буде належати лише особисто їй. В п.2 цього договору зазначено лише намір відповідачки, як обдарованої використати кошти на придбання житла. Судом також встановлено, що відповідно до п.17 договору купівлі-продажу спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 15.03.2013. відповідачці як стороні цього договору під час його укладення розяснено зміст ст.ст. 57, 60-65 СК України, тобто норм закону які регулюють право особистої приватної власності дружини та чоловіка, право спільної сумісної власності подружжя, що суд вважає свідчить про те, що відповідачка укладаючи даний договір усвідомлювала наслідки його вчинення. Таким чином, беручи до уваги те, що оскільки вищенаведені встановлені в суді обставини свідчать про те, що спірне будинковолодіння сторонами набуте під час їхнього шлюбу, будь-які підстави обмеження права позивача на його частку у спільному сумісному майні подружжя відсутні суд вважає, що вимоги позивача щодо судового захисту цього права є обґрунтованими. Разом з тим, суд вважає, що твердження представника позивача щодо віднесення понесених ним відповідно до квитанції №63від 05.02.2015р. витрат в розмірі 324,02грн.за отримання виданої Збаразьким РБТІ Тернопільської області довідки за №4 від 05.02.2015р. є безпідставними, оскільки відповідно до положень ст. ст. 79, 84, 85, 86, 87 ЦПК України вони не відносяться до судових витрат і відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved