Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 04 квітня 2014 року звернувся [PERSON] з позовної заявою до ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], ПАТ «Альфа-Банк» про розірвання договорів та зобов'язання вчинити певні дії. Позивач у позовній заяві та його представник у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 10 березня 2014 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений договір (Індивідуальний номер заказу GI 1547), за умовами якого позивач замовив, а відповідач зобов'язалась організувати роботи з виготовлення та встановлення ПВХ конструкцій за адресою квартири [ADDRESS], вартістю 16 976,00 грн. У зв'язку з відсутністю у позивача зазначеної суми грошових коштів між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк», відділення якого розташоване в приміщенні фірми ФОП [PERSON], був укладений кредитний договір № 401592856 від 10 березня 2014 року, предметом якого є надання банком [PERSON] грошових коштів у сумі 16 976,00 грн. за оплату товару шляхом безготівково перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП [PERSON], зі сплатою 01% за користування кредитними коштами та строком повернення - до 10 березня 2016 року. Оскільки, як стверджує позивач, він був введений в оману відповідачем ФОП [PERSON] та представником ПАТ «Альфа-Банк» щодо надання йому грошових коштів у кредит банком, а не купівлю ПВХ конструкцій з подальшим їх встановленням безпосередньо у ФОП [PERSON] в розстрочку, в чому був впевнений позивач при укладанні вказаних договорів, він звернувся до суду з даним позовом та просив суд розірвати договір заказу № 1547 від 10 березня 2014 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON]; розірвати кредитний договір № 401592856 від 10 березня 2014 року, укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON]; зобов'язати ВОП [PERSON] повернути отримані 11 березня 2014 року грошові кошти у розмірі 16 986,00 грн.; вважати неукладений договір про використання аналогу власноручного підпису та факсимільного відтворення печатки для вчинення правочинів ПАТ «Альфа-Банк» від 10 березня 2014 року; на час розгляду даного спору припинити виконання кредитного договору № 401592856 від 10 березня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк», заборонити нараховувати відсотки за відсутність оплати за графіком погашення кредиту з 10 квітня 2014 року; а також стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60 грн. (а. с. 3-9). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та на їх задоволенні наполягав. Відповідач ФОП [PERSON], представник відповідача ФОП [PERSON], а також представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог позивача, просили суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі як у безпідставних та необґрунтованих. Судом, вислухавши пояснення осіб, що приймали участь в розгляді даної цивільної справи, дослідивши матеріали цієї справи, були встановлені наступні факти: Судом встановлено, що 10 березня 2014 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений договір (Індивідуальний номер заказу GI 1547), за умовами якого позивач замовив, а відповідач зобов'язалась організувати роботи з виготовлення та встановлення ПВХ конструкцій впродовж 21-го робочого дня за адресою квартири [ADDRESS], вартістю 16 976,00 грн. (а. с. 10-11). Додатком № 1 від 10 березня 2014 року до договору № 1547 [PERSON] повідомлений про положення Додатку № 3 до Постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 172, відповідно до якого замолені ним ПВХ конструкції не підлягають поверненню, а договір, укладений між ними - розірванню в односторонньому порядку (а. с. 12). Також судом встановлено, що 10 березня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 401592856, за умовами якого у кредит останньому були надані грошові кошти у сумі 16 976,00 грн. за оплату товару шляхом безготівково перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП [PERSON], зі сплатою 01% за користування кредитними коштами та строком повернення - до 10 березня 2016 року (а. с. 13-14, 42). 10 березня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений договір про використання аналогу власноручного підпису та факсимільного відтворення печатки для вчинення правочинів ПАТ «Альфа-Банк» (а. с. 15, 41). З матеріалів справи вбачається, що 18 березня 2014 року позивач звернувся на адресу ФОП [PERSON] з заявою про намір розірвати договір № 1547, укладений між ними 10 березня 2014 року, у зв'язку із змінами особистих життєвих обставин, а також у зв'язку з тим, що кредит на оплату послуг ФОП [PERSON] був оформлений через ПАТ «Альфа-Банк», про що не було роз'яснено позивачу (а. с. 19). Листом від 25 березня 2014 року відповідач ФОП [PERSON] повідомила позивача про неможливість розірвання укладеного між ними 10 березня 2014 року договору (а. с. 29, 30). Судом встановлено та актом прийому-передачі ПВХ виробів від 26 березня 2014 року підтверджується, що на виконання договору від 10 березня 2014 року за адресою квартири [ADDRESS], виконавцем - ФОП [PERSON] були доставлені для подальшого встановлення ПВХ вироби. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Додатком № 3 Постанови Кабінету міністрів України від 19 березня 1994 року № 172 визначений перелік товарів належної якості, що не підлягають обміну (поверненню), до якого, в тому числі, входить скло, нарізані або розкроєні під розмір, визначений покупцем (замовником). Пунктом 20 постанови пленуму Верхового суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених правових норм, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні даних позовних вимог у повному обсязі. Роблячи такий висновок суд виходить з того, що судом не було встановлено порушення відповідачем ФОП [PERSON] умов укладеного між нею та позивачем 10 березня 2014 року договору, а саме: вона організувала роботи з виготовлення ПВХ конструкцій, встановлення яких не відбулось не з її вини. Крім того, у судовому засіданні представник позивача пояснив суду, що позивач здійснив замовлення ПВХ конструкцій, монтаж яких повинен був бути здійснений за адресою мешкання його матері та брата: [ADDRESS], оскільки позивач збирався переїхати жити до цієї квартири, проте у зв'язку із зміною такого наміру необхідність у встановленні вікон за вказаною адресою минула. При цьому суд також критично оцінює посилання сторони позивача на введення його в оману з боку відповідачів ФОП [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк», оскільки [PERSON] особисто ставив свій підпис на відповідному кредитному договорі та договорі про використання аналогу власноручного підпису та факсимільного відтворення печатки для вчинення правочинів ПАТ «Альфа-Банк», які оформлені на фірмовому бланку банку із зазначенням логотипу банку «Альфа-Банк», найменування особи, з якою укладається договір також зазначений і в самому тексті договору та в графі цього договору «Підпис сторін». Таким чином позивач підтвердив, що йому відомі всі істотні умови договору, з якими він погоджується. Суд також враховує положення додатку № 3 Постанови Кабінету міністрів України від 19 березня 1994 року № 172, яким передбачено, що скло, нарізані або розкроєні під розмір, визначений покупцем (замовником) не підлягає обміну (поверненню). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає, що судові витрати по сплаті судового збору, сплачені позивачем при зверненні до суду з даним позовом не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed