Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області звернулась позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання шлюбного договору недійсним. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визнати недійсним повністю з моменту укладання шлюбний договір, укладений 14 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 14 січня 2017 року Василенко О.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №140. Вимоги позиву обґрунтовані тим, що сторони з 12 квітня 2007 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Подружжя з дітьми проживає в квартирі [ADDRESS] , яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності. 14 січня 2017 року між сторонами укладено шлюбний договір, посвідчений 14 січня 2017 року Василенко О.В. , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №140. Відповідно до п.1 договору визначено, що усе майно (рухоме та нерухоме), окрім наведеного у п. 2 даного договору набуте за час перебування у шлюбі належить сторонам на праві спільної сумісної власності). У пункті 2 шлюбного договору встановлено, що нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке буде придбане на ім`я чоловіка, є особистою приватною власністю чоловіка, [PERSON] та всі майнові права, пов`язані з зазначеним нерухомим майном є особистою приватною власністю чоловіка, [PERSON] . Пунктом 3 шлюбного договору передбачено, що у випадку розірвання шлюбу, придбане нерухоме майно, наведене у п.2 даного Договору залишається [PERSON] . Пунктом 4 шлюбного договору визначено, що у випадку розірвання шлюбу нерухомість, у якій зареєстровані та проживають подружжя та їх діти залишається Дружині та дітям, відповідно до чинного законодавства. Позивач вважає, що зазначеними умовами шлюбного договору вона поставлена у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки цими умовами закріплено, що її чоловіку належить майже все майно, набуте подружжям за час шлюбу. 17 січня 2017 року відповідач за договором купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого Дяченко О.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, придбав 3/8 частини нежилого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 930,30 кв.м. (площа 3/8 частин становить 348,86 кв. м). Однак, як з`ясувалося, відповідач придбав ці 3/8 частини зазначеного вище нежилого приміщення за запозичені кошти зі строком повернення до кінця вересня 2018 року та до кінця вересня 2019 року. За особисті кошти він цю позику повернути не зміг. Погашення позики, взятої відповідачем на придбання 3/8 частин нежилого приміщення, в повному обсязі здійснюється за рахунок спільних коштів подружжя. Зокрема, у зв`язку з необхідністю погашення цієї позики у визначені строки (до кінця вересня 2018 року та до кінця вересня 2019 року) подружжя взяло дві інші, більш триваліші, позики (кредити) із зобов`язанням сплачувати відсотки, а саме: на суму 561 400,00 грн, що еквівалентно 20 000,00 доларів США за комерційним курсом продажу долара США на міжбанківському валютному ринку України на день укладення договору позики - 26 вересня 2018 року з нарахуванням 10% річних (строк повернення - до 27 вересня 2023 року); та 800 000,00 грн за Договором про споживчий кредит № РР/30/138 від 01 жовтня 2019 року під 26,5% річних (строк повернення - до 28 вересня 2029 року). Крім того, у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 26 вересня 2018 року сторонами в іпотеку передане єдине житло, яке належить їм на праві спільної сумісної власності: квартира [ADDRESS] . Отже нерухоме майно, яке за спірним шлюбним договором є особистою приватною власністю відповідача, в дійсності, придбано за рахунок спільних коштів подружжя та спільних боргових зобов`язань. Взявши спільні боргові зобов`язання, позивач фактично ризикує своєю частиною у єдиному спільному нерухомому майні, яке є єдиним житлом. При цьому ринкова вартість 3/8 частин нежилого приміщення по [ADDRESS] становить 5 000 000,00 грн, а ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить лише 1 400 000,00 грн. Отже, за умовами шлюбного договору, в особисту власність відповідача переходить майже все майно, набуте подружжям за час шлюбу за спільні кошти, що є надзвичайно невигідним для позивача. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 25 січня 2021 року дану цивільну справу передано на розгляд до Дніпровського районного суду м.Києва. (а.с.24-25) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 червня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (а.с.43-45) Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 19 липня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому зазначено, що сторони перебувають у шлюбі з 12 квітня 2007 року, від якого мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 14 січня 2017 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений шлюбний договір. У відзиві зазначено, що квартира [ADDRESS] придбана сторонами у шлюбі та належить подружжю сторін на праві спільної сумісної власності та є єдиним житлом сторін. Відповідач погоджується із визначеною позивачем ринковою вартістю вказаної квартири в розмірі 1400000,00 грн. 17 січня 2017 року за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідач за запозичені кошти придбав 3/8 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 930,30 кв.м. (площа 3/8 частин становить 348,86 кв.м.). Відповідач погоджується із визначеною позивачем ринковою вартістю 3/8 частин вказаного нежитлового приміщення в розмірі 5000000,00 грн. Позику, яку отримав відповідач для придбання 3/8 частин цього нежитлового приміщення, він мав повернути двома частинами за рахунок своїх особистих коштів, першу частину - до 30 вересня 2018 року та другу частину - до 30 вересня 2019 року. Проте, позика повернута за рахунок спільних коштів подружжя сторін. Тому відповідач вимушений визнати, що згідно умов пунктів 1-4 шлюбного договору, майже все майно, яке набуте за рахунок спільних коштів подружжя сторін, вважається особистою власністю відповідача, що призводить до істотного дисбалансу майнових прав сторін та обов`язків порівняно із законодавством. (а.с.53-55) 29 липня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову. (а.с.69) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 30 червня 2021 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, на підставі ч.4 ст.206 ЦПК України, відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжено розгляд справи. (а.с.72) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.73) Позивач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та пояснила, що оспорюваний договір ставить позивача в невигідне матеріальне становище, оскільки сторони виплачують боргові зобов`язання за придбане майно спільними коштами, проте майно є лише власністю відповідача. Вважає, що її права порушуються пунктами 1-4 оспорюваного договору. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що не заперечує ані проти вимог позову ані проти обставин, викладених у позовній заяві. Зазначив, що мав намір укласти шлюбний договір лише щодо визначення правового режиму нежитлового приміщення, проте нотаріусом було запропоновано укласти договір саме в тій редакції, яка підписана сторонами. Пояснив, що пункти 1-4 шлюбного договору суперечать самі собі, інші пункти укладеного між сторонами договору нічого не змінюють і ні на що не впливають, відповідають вимогам сімейного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Судом установлено, що 12 квітня 2007 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . (а.с.10, 11) Під час перебування у шлюбі - 14 січня 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюбний договір (укладений в шлюбі), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., зареєстрований в реєстрі за номером 140, згідно з яким між сторонами вирішено питання про статус та режим майна подружжя, про право користування майном іншої сторони, визначені обов`язки подружжя щодо піклування про майно, ведення домашнього господарства, утримання та виховання дітей, режиму майна дітей. (а.с.12) 17 січня 2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 3/8 частин нежитлового приміщення (в літ.А), розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 930,30 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, серія та номер 28, виданого 17 січня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дяченко О.О. (а.с.13) 21 липня 2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальна площею 41,4 кв.м., житлова площа 13,1 кв.м., на підставі: технічного паспорту, виданого 04 вересня 2017 року ТОВ «Центр Юридичних послуг» «Ліга Професіоналів», договору про відступлення права вимоги серія та номер 43/9/1, виданого 21 травня 2018 року, видавник: сторони за договором; довідка із переліку інвесторів, виданий 09 липня 2018 року, видавник ТОВ «Онлайн-Інвест груп»; договір про спільну діяльність, серія та номер 3, виданий 04 лютого 2016 року, видавник - сторони за договором. (а.с.14) Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Згідно зі статтею 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. Відповідно до частини першої статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, зокрема, шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, отже відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Згідно з частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Відповідно до пункту 1 шлюбного договору від 14 січня 2017 року (далі - договір), усе майно (нерухоме та рухоме), окрім наведеного у п.2 даного договору набуте за час перебування у шлюбі належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Згідно з пунктом 2 договору нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке буде придбано на ім`я чоловіка, є особистою приватною власністю чоловіка, [PERSON] та всі майнові права, пов`язані з зазначеним нерухомим майном є особистою приватною власністю чоловіка, [PERSON] . У випадку розірвання шлюбу, придбане нерухоме майно наведене у п.2 даного договору залишається [PERSON] (пункт 3 договору). Відповідно до пункту 4 договору у випадку розірвання шлюбу нерухомість, у якій зареєстровані та проживають подружжя та їх діти залишається дружині та дітям, відповідно до чинного законодавства. Згідно зі статтею 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. Аналізуючи положення статтей 9, 103 СК України, статтей 203, 215 ЦК України, можна дійти висновку, що підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правовий режим майна подружжя, як комплекс правових заходів певного порядку регулювання майнових відносин подружжя, визначається законодавцем (норми СК України і ЦК України) чи самими учасниками майнових відносин (подружжя). Відповідно до статті 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Отже, окрім загальних вимог щодо дійсності правочинів, встановлених ЦК України, частини четверта та п`ята статті 93 СК України встановлюють спеціальні обмеження, щодо можливих умов шлюбного договору. Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя. Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14, Верховного Суду у справі № 201/4255/16-ц, провадження № 61-9533св19, Верховного Суду у справі № 755/19197/18, провадження № 61-18343св19, Верховного Суду у справі № 320/3970/18, провадження № 61-13223св19. Так судом встановлено, що відповідно до підпунктів 1-4 шлюбного договору: усе майно (нерухоме та рухоме), окрім наведеного у п.2 даного договору набуте за час перебування у шлюбі належить сторонам на праві спільної сумісної власності; нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке буде придбано на ім`я чоловіка, є особистою приватною власністю чоловіка, [PERSON] та всі майнові права, пов`язані з зазначеним нерухомим майном є особистою приватною власністю чоловіка, [PERSON] ; у випадку розірвання шлюбу, придбане нерухоме майно наведене у п.2 даного договору залишається [PERSON] ; у випадку розірвання шлюбу нерухомість, у якій зареєстровані та проживають подружжя та їх діти залишається дружині та дітям, відповідно до чинного законодавства. Шлюбний договір є видом цивільного договору, тому на відносини з приводу його укладення також розповсюджуються положення статті 13 ЦК України щодо добросовісності поведінки учасників відносин, заборони зловживання правом, вимоги дотримання моральних засад суспільства тощо. Повне та беззастережне скасування у певних відносинах презумпції спільності майна, набутого подружжям під час шлюбу, є можливим виключно за умови, якщо це не призводитиме до виникнення ситуації, коли одному із подружжя передбачається передання в особисту власність фактично усього майна, набутого ними спільно за час шлюбу або одному з подружжя передбачається передання в особисту власність майна (набутого під час шлюбу), вартість якого значно перевищує вартість майна, передання якого передбачається в особисту власність іншого з подружжя, що ставить одну із сторін договору у надзвичайно невигідне становище порівняно з відповідачем та положеннями закону. Шлюбний договір може містити особливі умови про розподіл спільного майна певним чином, відмінним від визначеного законодавством, а не запроваджувати дискримінаційні умови. У контексті умов спірного договору (пункти 1-3) визначено нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке буде придбано на ім`я чоловіка, як особиста приватна власність відповідача. В подальшому право власності на вказаний об`єкт нерухомості зареєстроване за відповідачем. Крім того, умовами договору (пункт 4) визначено, що у випадку розірвання шлюбу, нерухомість, у якій зареєстровані та проживають подружжя та їх діти, залишається дружині та дітям, відповідно до чинного законодавства. Разом з тим, право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , також зареєстроване за відповідачем. При цьому пункт 4 спірного договору не містить визначення права - власності чи користування, на підставі якого квартира «залишається» дружині та дітям. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що умовами пунктів 1, 2, 3, 4 спірного договору позивач поставлена у надзвичайно невигідне становище порівняно з відповідачем та положеннями закону, що суперечить нормам матеріального права та є підставою для визнання недійсними відповідних положень шлюбного договору. Крім того, за вищевказаними умовами договору у власність одному з подружжя передається нерухоме майно, яке набуте сторонами за час шлюбу, право на яке підлягає державній реєстрації. Отже, в цій частині умови шлюбного договору також не відповідають частині п`ятій статті 93 СК України. При цьому, суд зауважує, що у сімейних відносинах має бути врахована їх специфіка та обмеженість договірного регулювання їх як особистих, так і майнових відносин. Наведене правило спрямоване проти запровадження дискримінаційних правил у регулюванні сімейних відносин та недопущення істотного дисбалансу між правами та обов`язками обох з подружжя. Разом з тим, у позовній заяві позивач не виклала аргументи невідповідності усього шлюбного договору нормам матеріального права, а обмежилась посиланням на підпункти 1, 2, 3, 4 шлюбного договору. Проте, інші умови спірного договору стосуються права користування майном іншої сторони, визначення обов`язків подружжя щодо піклування про майно, ведення домашнього господарства, утримання та виховання дітей, режиму майна дітей. Позивачем не наведені доводи та судом не встановлені обставини невідповідності положень пунктів 5 - 21 договору вимогам СК України чи ЦК України, які були б підставами невідповідності шлюбного договору в цілому вимогам частин четвертої та п`ятої статті 93 СК України. Позивач не зазначила, в чому саме полягають надзвичайно невигідні для неї умови щодо всього шлюбного договору, та не довела, яким чином весь договір порушує її права. Разом з тим, відповідно до вимог статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно положень частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбного договору недійсним підлягає частковому задоволенню, а саме - визнанню недійсними пунктів 1, 2, 3, 4 шлюбного договору, з моменту укладання договору, оскільки вказані умови договору суперечать вимогам частин четвертої та п`ятій статті 93 СК України, а позивачем не наведено обставин та не доведено підстав визнання шлюбного договору недійсним в цілому. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 980,00 грн - у мінімальному розмірі, визначеному законом за подання позовної заяви немайнового характеру на час звернення з даним позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: partial