Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вказану квартиру [PERSON] придбав у [PERSON] 08.10.2019 за договором купівлі-продажу, посвідченим у передбаченому законодавством порядку. У даному житлі продовжує бути зареєстрованим місце проживання попереднього власника, який, бажаючи скасувати реєстрацію місця проживання у цьому житлі, звертався до органів УДМС, проте отримав відмову у зв`язку з відсутністю у нього паспорту громадянина України, оскільки тривалий час проживає у Франції та має громадянство цієї країни. Реєстрація місця проживання попереднього власника у належній позивачу квартирі створює йому перешкоди у здійсненні права власності. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились, належним чином повідомлялись про час та місце її розгляду. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, у якій наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце її розгляду, подав суду заяву, у якій зазначив, що до 08.10.2019 являвся співвласником нерухомості - квартири [ADDRESS] , яку продав [PERSON] . Після відчуження квартири він звернувся до Вараського сектору ДМС з метою зняття його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, проте у цьому йому було відмовлено у зв`язку з тим, що він не являється громадянином України та є громадянином Франції. Відповідач у заяві зазначає про повне визнання позовних вимог та відсутність заперечень проти їх задоволення. На підставі ст.223 ЦПК України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази у сукупності, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. При цьому суд встановив та врахував наступне. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 08.10.2019, посвідченого приватним нотаріусом Вараського міського нотаріального округу Полюхович В.А., [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Із змісту вказаного договору вбачається, що відчужувана квартира на момент правочину є особистою власністю продавців на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Рівненською АЕС 27.12.1996 згідно з розпорядженням № 3337 від 27.12.1996, зареєстрованого КП «Кузнецовське міське БТІ» у Книзі № 40к за № 492-9343. Відомості про речові права [PERSON] та [PERSON] наявні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1897240056107, номери записів про право власності: 32882597, 32882639. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстроване 08.10.2019, номер запису про право власності 33582852. З довідки відділу реєстрації виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області № 503/15-06 від 08.11.2019 вбачається, що у вказаній квартирі з 27.04.1993 і по даний час зареєстроване місце проживання [PERSON] . З копії паспорта [PERSON] № 11АХ7418, виданого 12.05.2011, та засвідченого його перекладу з французької на українську мову вбачається, що [PERSON] має громадянство Франції, народився [INFO] в м.Кузнецовськ (нині м.Вараш). Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 156 ЖК України встановлено право на користування жилим приміщенням нарівні з власником квартири також його членів сім`ї. Разом з тим, з наданих суду матеріалів вбачається, що відповідач [PERSON] не є та ніколи не був членом сім`ї позивача [PERSON] , а тому після припинення його права власності на спірне житло у нього не залишається право користування ним з підстав, встановлених вищезазначеною нормою. Відповідно до ст.395 ЦК України, серед речових прав на чуже майно цивільним законодавством визначено право користування (сервітут), інші встановлені законом речові права на чуже майно. Право користування чужим майном регламентовано у Главі 32 ЦК України. Відповідно до ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Статтею 405 вищезазначеної Глави ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач [PERSON] не є та ніколи не був членом сім`ї позивача [PERSON] , встановлені ст.405 ЦК України гарантії збереження права користування житлом на нього не розповсюджуються. Договором купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не передбачено збереження за [PERSON] права користування відчуженою на користь покупця квартирою. Не передбачають збереження такого права і загальні норми ЦК України, що регламентують вчинення правочинів купівлі-продажу майна. Таким чином, суд встановив, що будь-які речові права, у тому числі і право користування, щодо квартири [ADDRESS] , належної на момент розгляду справи на праві приватної власності [PERSON] , у [PERSON] на даний час відсутні. Однією із зазначених у ст.346 ЦК України підстав припинення права власності є відчуження власником свого майна. Розпоряджаючись нерухомим майном за власною волею шляхом його відчуження, власник майна таким чином передає іншим особам право власності на відчужуваний об`єкт, у тому числі і право користування ним, при цьому його право власності на цей об`єкт, у тому числі і право користування ним, припиняється. Отже, [PERSON] втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд прийшов до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин позов [PERSON] підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved