Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 04 вересня 2019 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить суд надати їй дозвіл на оформлення документів для виїзду дитини [PERSON] за межі України без згоди батька [PERSON] та надати [PERSON] тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України до Ізраїлю у супроводі матері - [PERSON] у період з 01 грудня 2019 року по [INFO] без згоди батька - [PERSON] . На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що з 01 червня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя сторін не склалося, тому рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 липня 2013 року шлюб розірваний. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2014 року з [PERSON] стягнуто аліменти на сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімумі для дитини відповідного віку, починаючи з 22 січня 2014 року. У зв`язку із проведенням антитерористичної операції позивач із сином [PERSON] вимушені були покинути тимчасово окуповану територію України, залишити своє постійне місце проживання та переїхали проживати до м. Чернівці. [PERSON] з 30 березня 2015 року навчається в Чернівецькій гімназії № 3 Чернівецької міської ради, що підтверджується довідкою від 18 квітня 2019 року № 144/02-11. Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11 червня 2019 року № 342/11 дитині [PERSON] надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. 08 липня 2019 року тітка позивача - [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , надала [PERSON] та її сину [PERSON] запрошення до сімейного візиту та відпочинку в Ізраїлі на період з 04 по 09 грудня 2019 року. 17 квітня 2019 року позивач надіслала на адресу відповідача нотаріально посвідчену заяву із проханням надати в термін до 01 червня 2019 року нотаріально посвідчену заяву про надання дозволу на виїзд їх сина [PERSON] до Ізраїлю у супроводі позивача на період з 01 грудня 2019 року по 10 грудня 2019 року, однак відповідач проігнорував її прохання. На думку позивача, відповідач, своїм ігнорування на прохання позивача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини у сфері охорони здоров`я, духовного та морального розвитку. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, відповідач не наводить. У зв`язку з чим, посилаючись на положення ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 141 СК України, п. 5 ч. 3 ст. 2-2 Постанови КМУ «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст. 33 Конституції України, ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, позивач просила задовольнити позовні вимоги. Відповідачі не скористався своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направив. Від представника позивача - [PERSON] - до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 вересня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 18 жовтня 2019 року вирішено провести заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 липня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Рішення набрало законної сили 19 серпня 2013 року. Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину - [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімумі для дитини відповідного віку, починаючи з 22 січня 2014 року. Рішення набрало законної сили 31 березня 2014 року. Згідно з довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 29 січня 2015 року № 7726000546 [PERSON] постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , та перемістилася з тимчасово окупованої території в [ADDRESS] . Відповідно до довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 05 вересня 2018 року № 0000609880 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проживає за адресою: [ADDRESS] , представник, що супроводжує дитину - [PERSON] З довідки, виданої Чернівецькою гімназією № 3 Чернівецької міської ради 18 квітня 2019 року № 144/02-11, вбачається, що [PERSON] навчається у Чернівецькій гімназії № 3 Чернівецької міської ради з 30 березня 2015 року по теперішній час. Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11 червня 2019 року № 342/11 дитині [PERSON] надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. 08 липня 2019 року [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , надала її племінниці - [PERSON] та її сину [PERSON] запрошення для сімейного візиту та відпочинку в Ізраїлі на період з 04 по 09 грудня 2019 року, в якому зазначила, що вищеназвані запрошені особи покинуть Ізраїль у термін встановлений законом. 17 квітня 2019 року позивач надіслала рекомендованою поштовою кореспонденцією на адресу відповідача заяву, посвідчену приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., із проханням надати в термін до 01 червня 2019 року нотаріально посвідчену заяву про надання дозволу на виїзд їх сина [PERSON] до Ізраїлю у супроводі позивача на період з 01 грудня 2019 року по 10 грудня 2019 року. Також позивачем надано суду роздруківку електронних авіаквитків на своє ім`я та на ім`я [PERSON] з м. Києва Україна до м. Тель-Авів Ізраїль, дата відправлення - 03 грудня 2019 року, дата повернення - 09 грудня 2019 року. Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотив, які є підставою для відхилення цих доказів. Враховуючи наведене, досліджуючи представлені суду докази, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог, а саме, що надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди другого з батьків до конкретної країни на визначений строк відповідатиме інтересам дитини. Щодо правових підстав для вирішення заявленого спору по суті. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом ст. ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Тобто, найкращі інтереси дитини, залежно від їх характеру та серйозності, можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з яким дитина проживає та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Крім того, сама наявність в одного з батьків права відмовити у наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2018 року (провадження № 14-244цс18). Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ст. 33 Конституції України). 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, враховуючи те, що матеріали справи містять документи як про країну, в яку позивач просить надати дозвіл на виїзд сина, так і про період та адресу перебування у цій країні, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, необхідно дійти висновку про наявність підстав для надання дозволу за відсутності згоди другого з батьків на виїзд неповнолітньої дитини за межі України на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення з урахуванням наданих електронних авіаквитків, а саме: з 01 грудня по 10 грудня 2019 року. Крім того, позивачем у позовній заяві порушується питання про надання їй дозволу на оформлення документів для виїзду дитини [PERSON] за межі України без згоди батька [PERSON] . За змістом п.п. 2 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, здійснюється, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тобто документом, на підставі якого здійснюється виїзд дитини, у цьому випадку є саме рішення суду. Разом із тим, позивачем у позовній заяві не обґрунтовано та не конкретизовано на оформлення яких саме документів для виїзду її неповнолітнього сина за межі України без згоди батька їй необхідний дозвіл суду та які перешкоди для оформлення документів без такого дозволу, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,4 грн., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому з урахуванням висновку суду про задоволення позовних вимог про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди другого з батьків, такий підлягає до стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial