Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом звернувся позивач та просив суд визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , такимми, що втратили прав на користування жилим приміщенням в будинку під [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтував тими обставинами, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Він зареєстрований та проживає у вказаному будинку. Також зазначив, що разом з ним у його будинку також зареєстровані: колишня дружина - [PERSON] , син колишньої дружини - [PERSON] та неповнолітня спільна дочка - [PERSON] , однак відповідачі на даний час за місцем своєї реєстрації не проживають. Позивач на протязі всього періоду звертався до відповідачів, щоб вони знялися з реєстрації в добровільному порядку, оскільки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 25 серпня 2016 року не проживають за місцем реєстрації. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, причини неявки до суду не повідомили. Як вбачається з поштових довідок ф. 20, листи не вручено під час доставки у зв`язку з тим, що адресати відсутні за вказаною адресою. Відповідачі не вжили заходів, щодо отримання вищезазначених листів, а також в установлений судом строк письмовий відзив проти позову з посиланням на докази, якими він обґрунтовується, до суду не надали. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився до суду, причин неявки в судове засідання не повідомила, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Відповідно до правил ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, зважаючи на наступне. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку, що за адресою: [ADDRESS] відповідно до Договору дарування житлового будинку № 1-343 від 26 січня 2007 року, виданий Мироінвською районною нотаріальною конторою Київської області на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Миронівською державною нотаріальною конторою Київської області 29 липня 2003 року за реєстром № 3416, зареєстроване «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 21 березня 2007 року, реєстраційний номер: 1985316 (а.с. 10). Згідно витягу про державну реєстрацію прав зареєстрованого Комунальним підприємством Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області від 03 грудня 2020 року №184 вулицю Комнезамська, що в селі Олександрівка Миронівського району Київської області згідно рішення сесії Олександрівської сільської ради №17-02-УІІ від 01 грудня 2015 року, перейменована на вулицю Західна (а.с. 13). Частиною 1 ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі ст. 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення осіб у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної ради народних депутатів від 27 квітня 1994 року, [PERSON] , народився [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). Згідно довідки виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області від 03 грудня 2020 року № 183 про те, що [PERSON] зареєстрований і проживає в [ADDRESS] , разом з ним зареєстровані, але фактично не проживають з 25 серпня 2016 року по теперішній час: колишня дружина - [PERSON] , [INFO] ; син колишньої дружини - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області від 03 грудня 2020 року № 185 [PERSON] зареєстрований і проживає в [ADDRESS] , та має такий склад сім`ї: дочка [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). Відповідно до актів обстеження від 01 листопада 2019 року, від 01 грудня 2019 року, від 01 січня 2020 року, від 01 лютого 2020 року, від 01 березня 2020 року, від 01 квітня 2020 року, від 01 травня 2020 року, від 01 червня 2020 року, від 01 липня 2020 року, від 01 серпня 2020 року, від 01 вересня 2021 року, від 01 жовтня 2020 року, 01 листопада 2020 року на момент обстеження було встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за даною адресою не проживають, особистих речей їх не виявлено, спільного господарства з власником будинку, який проживає за даною адресою, не ведуть (а.с. 15-27). Таким чином судом встановлено, що відповідачі понад рік (з 2019 року по час розгляду справи 25 серпня 2021 року) відсутні без поважних причин за місцем своєї реєстрації в будинку [ADDRESS] . Частиною 2 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права розпорядження своїм майном. Відповідачі, які без поважних причин були відсутній понад один рік у будинку за вказаною адресою втратили право на користування ним, а тому у позивача, як власника будинку, виникло право на звернення до суду з позовом про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування будинком [ADDRESS] , який належить позивачу на праві власності. Цим правом позивач правомірно скористався у спосіб, передбачений ст. 405 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими. Відповідач [PERSON] , [INFO] , (на день розгляду справи 12 років), є малолітньою особою. Згідно з частинами першою, другою та третьою ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання малолітньої [PERSON] реєструвалося в спірному будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Спори про місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років вирішуються органом опіки та піклування або судом. Позивач не залучив до участі у розгляді справи Орган опіки та піклування з метою недопущення порушення прав дитини відповідно до Закону України «Про охорону дитинства». Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Зважаючи на викладене позовна вимога про визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі ст. ст. 319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: partial