Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

До Нововодолазького районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] до Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, в якій позивач просить визнати за ним право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Набережна, 22 в селі Бражники, Нововодолазького району Харківської області. \~ \~ \~ \~ В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він був зареєстрований та проживав однією сім`єю зі своєю дружиною [PERSON] та її матірю [PERSON] за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Бражники, вулиця Набережна, 22, та все вони були членами колгоспного двору, головою якого була [PERSON]. \~ \~ \~ \~ 22 липня 2012 року [PERSON] померла, проте 04.03.2008 року остання склала заповіт, відповідно до якого заповіла житловий будинок по вулиця Набережній, 22, в селі Бражники, Нововодолазького району Харківської області [PERSON]. Його дружина [PERSON] померла ще раніше, 13.02.2008 року. Спадщину після смерті [PERSON] позивач прийняв фактично, оскільки був зареєстрований та проживав разом із померлою. При зверненні до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлої [PERSON]С, а саме житловий будинок з надвірними будівлями, отримав відмову, оскільки правовстановлюючим\~документом на зазначений житловий будинок є Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння) на колгоспний двір, який не є суб'єктом цивільних відносин, що позбавляє нотаріуса можливості видати свідоцтво про право на спадщину. Також позивач зазначив, що [PERSON], яка померла 22 липня 2012 року, як член колгоспного двору, не втратила права на спірний будинок, даний житловий будинок в цілому входить до складу її спадщини, а відмова нотаріуса в оформленні права власності на житловий будинок свідчить про наявність правових підстав для визнання його права в порядку цивільного судочинства. Ухвалою від 03 жовтня 2018 року під головуванням судді Трояновською Т.М. було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання по справі. Ухвалою суду від 21 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до вимог ст.\~128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись своїм правом, встановленим ч. 3\~ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник [PERSON] [PERSON] надав заяву за вхідним номером 1479/19-вх від 28.02.2019 року, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, просить розгляд справи провести за його відсутності та відсутності позивача (а.с.77). Представник відповідача Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області у судове засідання не зявився, про розгляд справи були повідомлені завчасно відповідно до вимог ст.\~128 Цивільного процесуального кодексу України. Селищний голова [PERSON] через канцелярію суду надав заяву за вхідним номером 5280/18-вх від 29.10.2018 року відповідно до якої просив суд розгляд справи провести за відсутності представника селищної ради, зазначивши, що проти задоволення позову [PERSON] не заперечує (а.с.24). Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, ч. 3\~ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обовязковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та обєктивно зясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1\~ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України). Із матеріалів справи судом встановлено, що 22 липня 2012 року у віці 87 років у смт Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області померла [PERSON], про що складений відповідний актовий запис № 10, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії I-ВЛ № 362353, виданого Сосонівською сільською\~радою Нововодолазького\~району Харківської\~області 25\~липня 2012\~року (а.с.\~14). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить, окрім іншого майна, житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Бражники, вулиця Набережна, 22, який належав померлій на підставі свідоцтва про право\~особистої власності\~на домоволодіння,\~виданого Виконавчим\~комітетом Сосонівської\~сільської ради\~народних депутатів\~на підставі\~рішення виконкому\~Нововодолазької районної\~Ради народних\~депутатів №\~288\~від 15.04.1991\~року(а.с. 8). З матеріалів\~справи вбачається,\~що за\~життя [PERSON]\~визначила своїх\~спадкоємців шляхом\~складання заповіту. Так, згідно змісту заповіту, складеного 04 березня 2008 року та посвідченого секретарем Сосонівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №102, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження житловий будинок з надвірним будівлями, який знаходиться в селі Бражники, Нововодолазького району Харківської області по вулиці Набережній, 22, державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР № 015103, яка знаходиться в селі Бражники, Нововодолазького району Харківської області по вулиці Набережній, 22, виданого на підставі рішення виконкому Сосонівської сільської ради № 47 від 19.12.1997 року площею 0,85 га з них: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,25 га, ведення особистого підсобного господарства 0,60 га, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №627393, яка знаходиться на території Сосонівської сільської ради на підставі розпорядження голови Нововодолазької райдержадміністрації від 29 вересня 2005 року № 369, площею 7,7858 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і взагалі все її майно, де б воно не було із чого б воно не складалось і все те на що за законом матиме право, заповіла позивачу [PERSON], [INFO], що мешкає в селі Бражники Нововодолазького району Харківської області по вулиці Набережній, 22 (а.с.16). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 51006815 від 21.02.2018 року, сформованої та наданої приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] від 19.11.2018 року № 1041/01-16 вищезазначений заповіт, є чинним, зареєстрований у спадковому реєстрі за № 44547280 (у реєстрі нотаріальних дій за № 102), посвідчений 04.03.2008 року Сосонівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області (а.с. 49). Положеннями ст. 1233 та ст. 1236 Цивільного кодексу України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обовязки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обвязки, які можуть йому належати у майбутньому. Як вбачається з матеріалів справи, до складу спадкового майна, на яке [PERSON] за життя мала право власності входить у тому числі, житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Бражники, вулиця Набережна, будинок 22. Згідно ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як встановлено в ході судового розгляду справи, позивач [PERSON] на час відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем [PERSON], за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Бражники, вулиця Набережна, будинок 22, що підтверджується довідками Сосонівського старостинського округу № 5 Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області від 10.08.2018 року № 233 та від 04.12.2018 року № 426 (а.с. 7, 67), а також даними щодо реєстрації місця проживання позивача, зазначеними на сторінці 11 паспорта громадянина України [PERSON] (а.с. 5), згідно яких останній зареєстрований у вказаному житловому будинку з 28.12.1981 року й до теперішнього часу. Перевіривши матеріали спадкової справи № 22/2018 (номер у Спадковому реєстрі № 62045501, дата реєстрації 21.02.2018 року), що направлені на адресу суду приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] встановлено, що окрім позивача інших спадкоємців, які б фактично прийняли спадщину, або зверталися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] немає. Дружина [PERSON] [PERSON],\~померла 13\~лютого 2008\~року,\~що підтверджується\~свідоцтвом про\~смерть серії\~І-ВЛ\~№ 152680,\~виданого Сосонівською\~сільською радою\~Нововодолазького району\~Харківської області\~ 13.02.2008\~року,\~актовий запис\~№ 07\~ (а.с. 41 62). Таким чином,\~судом встановлено,\~що напротязі строку для прийняття спадщини, встановленого ст. 1270 Цивільного кодексу України, позивач [PERSON] не відмовився від спадщини. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що нормою ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у встановлений законом строк спадкоємець не подав заяву про прийняття спадщини, але на час її відкриття постійно проживав разом із спадкодавцем, то вважається, що спадкоємець прийняв спадщину. Як вбачається із матеріалів справи приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 04 травня 2018 року була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Бражники, вулиця Набережна, будинок 22, у звязку з тим, що правовстановлюючим документом на зазначений житловий будинок є свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння) на колгоспний двір, головою якого є [PERSON], який не є субєктом цивільних відносин (а.с. 17, 62). Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Виконавчим комітетом Сосонівської сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Нововодолазької районної Ради народних депутатів № 288 від 15.04.1991 року, зареєстрованого 19.04.1991 року Комунальним підприємством «Нововодолазьке мале бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 1-10, встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: вулиця Набережна, 25, село Бражники Нововодолазького району Харківської області, належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (а.с. 8). Згідно довідки, виданої Комунальним підприємством «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» від 31 серпня 2018 року № 704, власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вулиці Набережна, 22, в селі Бражники, Нововодолазького району Харківської області, значиться [PERSON] (а.с.18). Вирішуючи даний\~спір суд\~виходить з\~приписівч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та ст. 123 Цивільного кодексу (в редакції 1963 року) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: а) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла до 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.\~2\~ст.\~123\~Цивільного кодексу\~УРСР 1963\~року розмір\~частки члена\~двору встановлюється\~виходячи з\~рівності часток\~усіх членів\~двору,\~включаючи неповнолітніх\~і непрацездатних. Відповідно до «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради. У судовому засіданні відповідно до виписки з погосподарської книги Сосонівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області № 5 на 2016 2020 роки ст. 84 85, виданої старостою Сосонівського страростинського округу № 5 Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області [PERSON] від 04.12.2018 року № 427 встановлено, що згідно облікової картки обєкта погосподарського обліку на 2016 2020 роки власником головою домогосподарства, розташованого за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Бражники, вулиця Набережна, будинок 22, є [PERSON], [INFO], номер обєкта погосподарського обліку 0220-501. Дане домоволодіння 1969 року побудови знаходиться (а.с. 68). Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що спірний житловий будинок входив до суспільної групи - колгоспний двір, членами якого станом на 15 квітня 1991 року були: голова домоволодіння померла [PERSON], зареєстрований з 28.12.1981 року [PERSON] та [PERSON], яка померла 13.02.2008 року. Відповідно до діючої на той час «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Згідно п.8 вищевказаної «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, у разі будівництва будинку на колгоспній землі, виконком місцевої Ради депутатів трудящих, на підставі витягу з рішення загальних зборів колгоспників або довідки правління колгоспу про надання земельної ділянки для будівництва, дозволу виконкому на будівництво та акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію будинку, разом з затвердженням цього акту вирішує питання про оформлення права власності і видачу свідоцтва про це. В свідоцтві на право власності, яке видано колгоспному двору, вказується, що будинок належить колгоспному двору і зазначається голова цього двору. Судом встановлено, що спірний житловий будинок під час технічної інвентаризації згідно довідки про технічні показники обєкта нерухомого майна від 31.08.2018 року № 704 (а.с. 18) та технічного паспорту, виготовленого Комунальним підприємство «Нововодолазьке архітектурно інвентаризаційне бюро» станом на 20.03.2018 року (а.с. 9 12) не відображений як самочинне будівництво, технічний паспорт на нього засвідчує прийняття його до експлуатації. Відповідно до Постанови РМ УРСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» і відповідно до чинного на той час порядку обліку господарств колгоспних дворів, все майно колгоспного двору обліковувалося за головою колгоспного двору. До правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування (п. 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»). Нині чинне законодавство не містить визначення поняття «колгоспного двору». Дане положення регулювалося відповідними положенням Цивільного кодексу Української PCP, які були виключені у 1993 році (Закон від 16.12.1993 року № 3718-ХІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 18.01.1994 року). Відповідно до ст.5 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-IV, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове обєднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Отже, всі члени колгоспного двору формально мали право згідно діючого на той час законодавства, на спільну власність у колгоспному дворі, яке збереглося після його припинення. Проте, вони не реалізували свого права на нерухоме майно колгоспного двору. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки доведені належними та допустимими доказами, а отже підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved