Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 13 грудня 2019 року надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором б/н від 25 листопада 2015 року у розмірі 5003,03 грн., що становить заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 1921 грн. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що 25 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», а в подальшому «АТ КБ «Приватбанк») із метою отримання банківських послуг і отримав кредит у розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписом заяви позичальник [PERSON] погодився з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку. Зобов`язання за договором про надання банківських послуг позивач виконав у повному обсязі та надав [PERSON] кошти та можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах та в межах встановленого кредитного ліміту. [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконав і не повернув грошові кошти вчасно. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його матір [PERSON] . У зв`язку з неналежним виконанням умов договору б/н від 25 листопада 2015 року утворилась заборгованість, яка становить 5003,03 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача як спадкоємця позичальника заборгованість у розмірі 5003,30 грн., а також судові витрати у розмірі 1921 грн. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 13 грудня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.67). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.68). До суду 03 січня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.69). Ухвалою судді від 13 січня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с.70-71). Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» Савіхіна А.М. надала до суду клопотання, у якому просила задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала, просила розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та без її участі (а.с. 63-65). До суду 28 січня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог банку у повному обсязі, посилаючись на те, що вона не приймала спадщину після смерті сина, не зверталась до нотаріальних органів з відповідною заявою і не має наміру це роботи. Про заведення спадкової справи після смерті сина відповідача за ініціативою позивача [PERSON] не була проінформована, а тому не зверталась до Першої дніпровської нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини. Також зазначила, що позивачем життя [PERSON] було застраховане, проте після його смерті відповідачу не була виплачена страховка (а.с. 73-79). Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 25 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до ПАТ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») з метою отримання банківських послуг кредиту. Кредитний договір складають заява, підписана [PERSON] , Умови надання і Правила банківських послуг та Тарифи Банку. Розмір кредиту в перелічених документах не зазначений (а.с. 7-41). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17 травня 2018 року, виданої Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с. 44). З листа Першої дніпровської державної нотаріальної контори № 4073/02-14 від 17 листопада 2018 року , адресованого ПАТ КБ «Приватбанк» вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «Приватбанк». Кредиторські вимоги банку включені в спадкову масу, про що зроблено відповідний запис в книзі обліку спадкових справ (а.с. 51). За твердженнями представника позивача, підписавши заяву, [PERSON] погодився з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку. Проте суд не може погодитися з таким висновком з огляду на наступне. Так, дійсно згідно із частиною 3 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Між тим, Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений. Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути не тіло кредиту, а прострочене тіло кредиту. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», яка до того ж не містить розміру бажаного кредитного ліміту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] ПАТ КБ «Приватбанк» були дотримані вимоги, передбачені частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, безпосередньо укладений між позивачем і [PERSON] кредитний договір від 25 листопада 2015 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами цього паровичну, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), не містить кредитного ліміту. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Розрахунок заборгованості, доданий представником позивача до позовної заяви (а.с. 5-6) складений таким чином, а його роздруківка такої якості, що з нього не можливо достовірно встановити як складові, так і загальний розмір заборгованості. Більше того, з огляду на те, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» пред`явлені до матері позичальника [PERSON] як його імовірного спадкоємця, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України (у редакції станом на час відкриття спадщини) спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті. Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України (у редакції станом на час відкриття спадщини) у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому відповідальність спадкоємця обмежена вартістю отриманого у спадок майна. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Між тим, позивачем не надано належних доказів наявності у спадкодавця майна, яке б могла успадкувати відповідач, фактично проживаючи із спадкодавцем на час смерті останнього, враховуючи що вона до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталась. Позивачем же клопотання про витребування відповідних доказів щодо майна спадкодавця до суду не подано, при цьому заявлено клопотання про розгляд справи у відсутність свого представника. Зазначене є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи, витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цим позовом, відшкодування не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed