Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання третейської угоди, яка викладена у вигляді третейського застереження у договорі про надання споживчого кредиту, недійсною. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 28.03.2008 року між ним та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» було укладено договір про отримання кредиту у розмірі 10\~000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В договорі міститься третейське застереження, яке не відповідає чинному законодавству. З тексту третейського угоди (застереження) вбачається, що регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпропетровський банківський союз» не розглядався, як невід'ємна частина угоди, також не визначений предмет спору, з якого сторони можуть звернутися з позовом до третейського суду, не вказані сторони та їх місце знаходження, не зазначено дату та місце укладення третейського застереження, або посилання на умови договору, які містять відповідні відомості. Крім того, зазначення у типовій формі договорі конкретного третейського суду та суддів, також позбавило права його на вибір третейського судді та третейського суду, що є порушенням положень статті 14 Закону України «Про третейські суди», якою передбачено, що сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. Третейське застереження, зазначене у договорі, порушує його права, оскільки позбавляє права на судовий захист, право вибору суду щодо підсудності справи, право на звільнення від сплати державного мита передбаченого ст. 22 Закону України «Про захист прав споживача». В судове засідання зявлявся позивач, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити позовну заяву. Представник відповідача також зявився в судове засідання, проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначив, що третейське застереження, викладене в договорі, відповідає чинному законодавству. Суд, дослідивши докази, приходить до висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання третейської угоди, яка викладена у вигляді третейського застереження у договорі про надання споживчого кредиту, недійсною не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», назву змінено на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», 28.03.2008 року було укладено договір про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У заяві позичальника [PERSON] висловив згоду, що заява разом із пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Кредитний договір містив застереження про те, що всі спори, які виникатимуть між сторонами договору щодо його виконання, підлягають вирішенню у Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська, чи у суді по місцю реєстрації філіалі банку, із діяльності якого виникає спор, чи у третейському суді при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз», або в постійно діючому суді при Асоціації «Юридичні Компанії України». Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З урахуванням викладених норм, третейське застереження у тексті заяви позичальника, яка є невід'ємною частиною кредитного договору, є належним виявом волі позивача щодо передачі можливих спорів з питань виконання договору недержавному юрисдикційному органу. Враховуючи вищевикладене, суд не може прийняти до уваги посилання [PERSON] щодо відсутності у нього можливості волевиявлення при укладенні третейської угоди. В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності волевиявлення під час укладення кредитного договору. Крім того, не знайшли свого підтвердження і посилання [PERSON] на те, що оспорюване ним третейське застереження є несправедливим і порушує його право гарантоване Конституцією України на судовий захист. Так, зокрема в абзаці 5 частини 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 вказано, що договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутату України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзацу сьомого, одинадцятого ст.ст. 2, 3, п. 9 ст. 4 та розділу VІІІ «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст.12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом способами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Суд приходить до висновку про відсутність порушень прав позивача на судовий захист, оскільки укладення сторонами третейської угоди про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Отже, враховуючи, що викладені обставини позивачем не знайшли свого підтвердження,позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання третейської угоди, яка викладена у вигляді третейського застереження у договорі про надання споживчого кредиту, недійсною не підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed