Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

До суду звернувся позивач з вказаним позовом, в якому з урахування збільшення позовних вимог просить стягнути з відповідача 17866 гривень 95 копійок у якості основного боргу по невиплачених розрахункових коштах з урахуванням суми щомісячної індексації та компенсації коштів на час сплати. В обґрунтування позову вказує, що перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі, звільнений з посади інструктора у звязку з закінченням терміну дії трудової угоди на підставі частини 2 статті 36 Кодексу законів про працю України. Відповідно до наказу перебував на чергуванні по підприємству у період новорічних та різдвяних свят. Всупереч позиції відповідача, позивач вважає, що з ним не було повністю проведено розрахунок по заробітній платі у сумі 1073 гривні 77 копійок на час його звільнення. Позивач вказує, що за січень 2015 року йому не було виплачено кошти в сумі 504 гривні в якості заробітної плати. Позивач вказує, що загалом йому не виплачено 17866 гривень 95 копійок. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з доводів, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вказав, що розрахунок був повністю проведений, позивач порушив терміни подачі позову до суду, з часу звільнення не звертався за повним розрахунком, також зазначив, що чергування не є виконанням трудових обовязків й не може бути віднесено до роботи згідно трудової угоди позивача у святкові та неробочі дні, як це передбачено статтею 107 Кодексу законів про працю України. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, суду пояснила, що призначення відповідальним під час чергування не є роботою, повний розрахунок з позивачем проведено на час звільнення. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є колишнім працівником Коростишівського СТК, [PERSON] працював по трудовій угоді на період набрання груп, по закінченню навчання трудовий договір з людиною ліквідується, трудові книжки зберігаються в СТК, документами є контрольний та шляховий листи, а потім по цим даним виписується табель, зазвичай це робиться у кінці місяця. Також свідок вказав, що не є працівником даного підприємства два роки, працював директором з листопада 2013 року по 20 січня 2015 року, видавав наказ про звільнення [PERSON] по закінченню трудового договору, останній 5 та 6 січня 2015 року допомагав Слюсарчуку та [PERSON] на роботі з власної ініціативи, 11 січня 2015 року чергував згідно наказу. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що 5 та 6 січня 2015 року позивач був на роботі, допомагав знімати батареї, був наказ про чергування з 05 на 06 січня, також був [PERSON]. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що працював разом з позивачем у спортклубі, у січні вони дійсно працювали, позивач знаходився на роботі, виходив на чергування, допомагав сторожам, працював приблизно до кінця січня, потім закінчили групи й трудовий договір, табель робочого часу не вів, якщо особа не виходила на роботу, то в табелі робиться відмітка про це. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 01 грудня 2014 року по 15 січня 2015 року [PERSON] працював на посаді ІІНВ згідно трудової угоди №26 від 28 листопада 2014 року, що підтверджується копією трудової книжки, наказу №22-к від 29 липня 2015 року. Наказом від 19 грудня 2014 року №75-од [PERSON] був призначений відповідальним в Коростишівському СТК ТСОУ 11 січня 2016 року з 08:00 години до 14:00 години. Пунктами 4 та 5 даного наказу на відповідальних осіб було покладено відповідні обовязки. 28 листопада 2014 року було укладено трудову угоду №26 між Коростишівським СТК та [PERSON] Відповідно до розділу IV даної трудової угоди за виконання обовязків, передбачених цією угодою працівникові встановлюється погодинна оплата праці з розрахунку тарифного окладу 1522 гривні 00 копійок за відпрацьовані години, розрахунок проводиться згідно табелів обліку робочого часу, запису в контрольних листах, журналі обліку занять та фактичному проведенні занять. Строк дії даної трудової угоди з 01 грудня 2014 року по 15 січня 2015 року. Наказом №43-к від 01 грудня 2014 року позивача прийнято інструктором ІНВ Коростишівського СТК ТСОУ. Відповідно до довідки про доходи [PERSON], виданої 02 лютого 2016 року Коростишівським СТК ТСОУ, [PERSON] нараховано за грудень 2015 року 1334 гривні 87 копійок заробітної плати, утримано з доходів фізичних осіб 193 гривні 02 копійки. Згідно копії табелю робочого часу працівників Коростишівського СТК ТСОУ за грудень 2015 року вбачається, що [PERSON] працював 21 день, тобто 106,5 годин. З копії табелю робочого часу працівників Коростишівського СТК ТСОУ за січень 2016 року вбачається, що [PERSON] взагалі не значиться у даному табелі. Відповідно до копії листа управління Держпраці у Житомирській області від 25 серпня 2016 року проведено перевірку у Коростишівському СТК встановлено, що відсутній запис в табелі обліку робочого часу, встановлено порушення статті 30 Закону України «Про бухгалтерський облік» в частині не забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником, тому відсутня можливість встановити розмір нарахування, повноту та своєчасність виплати заробітної плати за січень 2015 року. Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом частини 2 статті 23 цього Кодексу строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Таким чином, позивач був прийнятий на роботу на час викладання для певних груп на визначений період. Із матеріалів справи вбачається, що у табелі робочого часу не відображено здійснення чергування позивачем 11 січня 2015 року, однак позивач був присутній на робочому місці, виконував обовязки, визначені у пунктах 4 та 5 наказу №75-од від 19 грудня 2014 року. У даних пунктах зазначено, що відповідальні особи зобовязані доповідати черговому по апарату обласного комітету щоденно з 01 січня по 11 січня 2015 року. Спірні правовідносини регулюються постановою Секретаріату ВЦРПС від 02 квітня 1954 року «Про чергування на підприємствах та в установах», яка є чинною на час розгляду справи. Згідно положень вказаної постанови, чергування полягає в обов'язку працівника перебувати на визначеному роботодавцем робочому місці з метою вирішення невідкладних питань, не пов'язаних із трудовими обов'язками цього працівника, а також передачі інформації. Відповідно до трудової угоди між сторонами чергування на підприємстві не входить в коло посадових обов'язків позивача. З відповіді Коростишівського СТК на звернення позивача від 18 лютого 2016 року вбачається, що у період святкування новорічних та різдвяних свят 11 січня з 08:00 години до 14:00 години він був призначений на чергування по підприємству. Оскільки чинним законодавством не передбачено порядку виплати грошової компенсації за чергування у вихідний день, суд приходить до висновку про наявність підстав для визначення суми, яка підлягає виплаті позивачу за виконану роботу, у розрахунку середнього динного заробітку у грудні 2014 року за час чергування з 08:00 години до 14:00 години, тобто 60 гривень 50 копійок (1073,77грн/106,5год*8год). Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про пропуск позивачем строків звернення до суду, оскільки відповідно до положень статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Згідно із частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до частини 2 цієї статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Суд вважає, що відповідачем не проведено повний розрахунок при звільненні з позивачем. Середньоденний заробіток позивача за грудень 2014 року складає 51 гривня 13 копійок, тому за період з січня 2015 року по 12 липня 2016 року з розрахунку кількості робочих днів на місяць підлягає сплаті 18918 гривень 81 копійок. Також підлягає виплаті й індексація заробітної плати. Оскільки суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, предявлених позивачем, та з огляду на порушення відповідачем порядку здійснення повного розрахунку з позивачем у зазначені строки, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача невиплачених коштів, індексації та компенсації у розмірі середнього заробітку за весь час затримки у межах заявлених позовних вимог. На підставі викладеного, ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України,

Outcome: approved