Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики у розмірі 50899,33 грн. У подальшому позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог до 164566,04 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 20.12.2008 р. між ним та [PERSON] було укладено договір позики. Згідно умов договору позивач передав відповідачу кошти у сумі 261000,00 грн., а відповідач зобовязався повернути суму позики до 20.12.2009 р. 20.12.2008 р. позивач передав вказану суму відповідачу, що зафіксовано розпискою від 20.12.2008 р. Відповідач у встановлений в договорі строк не повернув суму позики, у звязку з чим позивач звернувся до суду із позовом. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18.02.2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2013 р., з відповідача на користь позивача стягнуто: суму позики в сумі 261000,00 грн.; проценти за користування позикою з 21.12.2009 р. по 05.12.2012 р. у сумі 62751, 09 грн.; інфляційні з 21.12.2009 р. по 05.12.2012 р. у сумі 40194,00 грн. Рішення суду відповідач не виконав, суму позики не повернув, у звязку з чим позивач знову звернувся до суду. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 07.10.2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26.11.2013 р., з відповідача на користь позивача стягнуто: проценти за користування позикою з 05.12.2012\~р. до 08.08.2013 р. у сумі 42010,28 грн.; інфляційні з січня по травень 2013 року у сумі 783,00 грн. У подальшому рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23.06.2015 р. з відповідача на користь позивача стягнуто: суму процентів за користування позикою у розмірі 43179,43 грн.; суму процентів за прострочення повернення позики в розмірі 45591,62 грн.; інфляційні у розмірі 93960,00 грн.; курсову різницю у розмірі 871059,81 грн., а разом 1053790,86 грн. Надалі рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29.08.2016 р. з відповідача на користь позивача стягнуто: суму процентів за користування позикою у розмірі 65757,67 грн.; суму процентів за прострочення повернення позики в розмірі 8703,42 грн.; інфляційні у розмірі 85242,60 грн.; курсову різницю у розмірі 229443,05 грн. грн., а разом 389147,19 грн. Надалі рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 26.12.2016 р. з відповідача на користь позивача стягнуто: суму процентів за користування позикою у розмірі 32692,94 грн.; суму процентів за прострочення повернення позики в розмірі 6104,32 грн.; курсову різницю у розмірі 25591,12 грн., а разом 64388,38 грн. У звязку з тим, що сторонами не було встановлено розмір процентів, то їх розмір має відповідати рівню облікової ставки НБУ та за період з 22.11.2016 р. по 24.01.2018 р. складає 40483,58 грн. Три проценти річних за період з 22.11.2016 р. по 24.01.2018 р. складають 10205,65 грн. Станом на 24.01.2018 р. офіційний курс гривні до долара США становить 2886,4823, тож курсова різниця складає 113876,81 грн. Загалом борг позивача складає 164566,04 грн. У судове засідання зявився представник позивача [PERSON], який позов підтримав, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач [PERSON] до суду повторно не зявився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав. У звязку з наведеним, суд, на підставі ч. 5 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Статтею 509\~ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ч. 2 п. 1 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики, одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст.\~1049\~ЦК України встановлено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 20 грудня 2008 року між [PERSON] як позикодавцем, і [PERSON] А,А. як позичальником, укладений договір позики шляхом написання боргової розписки. Згідно з вимогами вказаного договору, [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти у сумі 261000,00 грн., що еквівалентно 52000,00 доларам США на строк до 20.12.2009 р. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18.02.2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2013 р., з відповідача на користь позивача стягнуто: суму позики в сумі 261000,00 грн.; проценти за користування позикою з 21.12.2009 р. по 05.12.2012 р. у сумі 62751, 09 грн.; інфляційні з 21.12.2009 р. по 05.12.2012 р. у сумі 40194,00 грн. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 07.10.2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26.11.2013 р., з відповідача на користь позивача стягнуто: проценти за користування позикою з 05.12.2012\~р. до 08.08.2013 р. у сумі 42010,28 грн.; інфляційні з січня по травень 2013 року у сумі 783,00 грн. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23.06.2015 р. з відповідача на користь позивача стягнуто: суму процентів за користування позикою у розмірі 43179,43 грн.; суму процентів за прострочення повернення позики в розмірі 45591,62 грн.; інфляційні у розмірі 93960,00 грн.; курсову різницю у розмірі 871059,81 грн., а разом 1053790,86 грн. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29.08.2016 р. з відповідача на користь позивача стягнуто: суму процентів за користування позикою у розмірі 65757,67 грн.; суму процентів за прострочення повернення позики в розмірі 8703,42 грн.; інфляційні у розмірі 85242,60 грн.; курсову різницю у розмірі 229443,05 грн. грн., а разом 389147,19 грн. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 26.12.2016 р. з відповідача на користь позивача стягнуто: суму процентів за користування позикою у розмірі 32692,94 грн.; суму процентів за прострочення повернення позики в розмірі 6104,32 грн.; курсову різницю у розмірі 25591,12 грн. грн., а разом 64388,38 грн. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Наразі матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем позивачу суми позики чи виконання зобовязання за будь-яким із рішень суду про стягнення заборгованості за договором позики. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За приписами ч. 2 ст. 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1)\~він укладений\~між фізичними\~особами на\~суму,\~яка не\~перевищує пятдесятикратного\~розміру неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~і не\~повязаний із\~здійсненням підприємницької\~діяльності хоча\~б однією\~із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Оскільки умовами договору не визначено розмір процентів, позивач обґрунтовано їх розрахував на рівні облікової ставки Національного банку України. Перевіривши розрахунок процентів та 3-х процентів річних, який здійснено позивачем, суд дійшов висновку про його обґрунтованість. Таким чином сума, яка підлягає стягненню дорівнює: 40483,58 грн. (сума позики) + + 10205,65 грн. (три проценти річних) = 50689,23 грн. (заборгованість станом на 24.01.2018 р.). Щодо стягнення курсової різниці суд виходить з наступного. Згідно зі ст.\~99\~Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. ст. 192 ЦК України). Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Курсова різниця різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У п. 8 ст. 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Курсова різниця не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток. У даному випадку позивач, як позичальник відповідно до вимог ст.ст. 6, 627\~ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, визначивши заборгованість у валюті гривні України, вказавши, що саме 261000,00 грн. є повним розміром заборгованості за позикою. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2013 року позов задоволено, рішення набрало чинності. Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобовязання у національній валюті, у якій погодився прийняти його виконання. Отже, у задоволенні вимог щодо стягнення курсової різниці слід відмовити. Оскільки [PERSON] не сплатив наявну заборгованість, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення процентів та 3-х процентів річних обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з приписів ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України та враховує, що відповідач не надав суду належних доказів повної чи часткової сплати заборгованості, не спростував розрахунку позивача, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial