Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , до [PERSON] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , в якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму матеріального збитку заподіяного нею в наслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 6856,55 гривень; відшкодування моральної шкоди заподіяної в наслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 4000,00 гривень, відшкодування усіх судових витрат включаючи витрати на сплату судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Представник позивача надала до суду заяву, в якій просила стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених позивачем судових витрат в розмірі 12840,80 гривень, вказуючи, що в позовній заяві відповідно до п. 3 ч. 9 ст. 175 ЦПК України, було визначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які очікувалось понести у зв`язку з розглядом справи, який склав 840,80 грн. та 12000,00 грн. На підтвердження яких до позовної заяви було додано квитанцію про сплату судового збору, копію Договору про надання правничої допомоги б/н від 30 вересня 2019 року, копію Акту наданих послуг від 14 травня 2020 року, копії квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» про сплату правничої допомоги - RС_Т8UТZ5МUG00Е5КL9ЕЕLJМ від 18 травня 2020 року; RС_Т8UТZ5МUSUTFW7НВQCIJ від 19 травня 2020 року, RС_Т8UТZ5МW5Q3RBO8TIW79 від 20 травня 2020 року. Остаточна сума судових витрат склала 12840,80 гривень і складається з: вартості надання професійної правничої допомоги відповідно до умов Договору про надання правничої (правової) допомоги від 30 вересня 2019 року та Акту про надання правничої (правової) допомоги від 14 травня 2020 року, що становить 12000,00 гривень, судового збору за подання позовної заяви до суду, що становить 840,80 гривень. Представник позивача надала заяву про слухання справи за її відсутності. Відповідач до суду не з`явилась, але надавала заяви про неодноразове відкладення розгляду справи. Ухвалою суду від 07 липня 2020 року провадження у справі відкрито. Згідно відомостей кур`єрської служби доставки відповідач отримала 22 жовтня 2020 року. Перша заява від відповідача про відкладення справи у зв`язку з пандемією поступила до суду 20.11.2020 року. Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до розгляду. Під час підготовчого засідання відповідач відзиву на позов не подавала. 17 березня 2021 року до суду надана заява відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному. Надана виписка з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого вказує, що [PERSON] звернулася до Центру первинної медико-соціальної допомоги № 12 Одеської міської ради 15.03.2021 року, при цьому на штампі медичної установи відсутні дата видачі довідки та вихідний номер. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньо-обласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. За положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 240 ЦПК України). Ураховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін. Така позиція узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеній у постанові від 16 липня 2020 року по справі № 924/369/19. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволенню позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, 29 вересня 2019 року близько 12 години дня [PERSON] , яка здійснювала керування транспортним засобом марки «Land Rover», номерний знак [NUMBER] , в районі обслуговуючого кооперативу «Добрі сусіди» у с. Кароліно Бугаз, Овідіопольського району, Одеської області, вчинено наїзд (зіткнення) на припаркований транспортний засіб марки «ВАЗ 20105», номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] . В результаті наїзду пошкоджено правий стоп, багажник та бампер транспортного засобу «ВАЗ 2105», після чого [PERSON] розуміючи, що скоїла ДТП, швидко покинула місце дорожньо-транспортної пригоди. Вказаним транспортним засобом «ВАЗ 20105», номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , користуюсь на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] видане Іллічівським МРЕО УМВС Одеської області, посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії серії ОІВ № 008316 та полісу № ЕР.149413181 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (дійсний на день вчинення ДТП). Відповіддю наданою Головним управлінням національної поліції в Одеській області за вих. № 5/1-74аз від 07 жовтня 2019 року визначено, що 29 вересня 2019 року об 11:52 год. оператором «102» чергової зміни внесено відповідні відомості до електронної карти «102» № 43794248, за кваліфікацією події «ДТП без постраждалих» та після збереження картка з інформацією автоматично надійшла інспектору чергової частини УОАЗОР ГУНП для реагування та чергову службу Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області, де зареєстровано ЄО ІПНП за № 16910. Приблизно в кінці жовтня місяця 2019 року у телефонному режимі від співробітника Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області отримано інформацію, що за результатом вчинення водієм транспортного засобу марки «Land Rover», номерний знак [NUMBER] [PERSON] дорожньо-транспортної пригоди, щодо водія вказаного автомобіля було складено два протоколи про адміністративні правопорушення № 093795 та № 093796 від 02 жовтня 2019 року які, за словами співробітника зазначеного відділу поліції, направлено за місцем реєстрації правопорушника, тобто до Малиновського районного суду м. Одеси для розгляду справи про адміністративні правопорушення. 08 жовтня 2019 року згідно даних викладених на офіційному веб-сайті Судова влада України в розділі «Стан розгляду справ» за посиланням https://court.gov.ua/fair/, вбачається, що Овідіопольським районним судом Одеської області від Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області одержані протоколи та матеріали у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, стосовно [PERSON] . 22 листопада 2019 року суддя Овідіопольського районного суду Одеської області справа № 509/5441/19, розглянувши матеріали, що надійшли від Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП [PERSON] виніс постанову, якою матеріали справи стосовно [PERSON] разом з протоколом у справі про адміністративне правопорушення направити за підсудністю для розгляду до Малиновського районного суду м. Одеси. 16 грудня 2019 року, згідно даних викладених на офіційному веб-сайті Судова влада України в розділі «Стан розгляду справ» за посиланням https://court.gov.ua/fair/, до Малиновського районного суду м. Одеси від Овідіопольського районного суду Одеської області надійшли матеріали справи стосовно [PERSON] разом з протоколом у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. 10 січня 2020 року Малиновським районним судом м. Одеси прийнято постанову про об`єднання матеріалів адміністративних справ відносно [PERSON] у скоєнні правопорушень, передбачених ст. 124 та 122-4 КУпАП № 509/5441/19 та 509/5442/19 в одне провадження під номером 509/5441/19 та постанову якою провадження у справі про адміністративне правопорушення №509/5441/19 (провадження № 3/521/495/20) відносно [PERSON] , [INFO] , - закрито у зв`язку з закінченням строку притягненням до адміністративної відповідальності без встановлення вини [PERSON] , у вчинені ДТП. 14 лютого 2020 року Одеським апеляційним судом апеляційну скаргу [PERSON] на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 10 січня 2020 року задоволено частково, постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 10 січня 2020 року скасовано та в мотивувальній частині постанови Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2020 року встановлено вину [PERSON] , [INFO] , у вчинені ДТП, яке мало місце 29 вересня 2019 року, однак в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, справу закрито. В результаті наїзду на транспортний засіб позивача «ВАЗ 2105», транспортним засобом марки «Land Rover», номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] пошкоджено правий стоп, багажник та бампер його транспортного засобу, чим нанесено позивачу матеріальні збитки, які підлягають стягненню саме з відповідача, як безпосереднього винуватця дорожньо-транспортної пригоди. Станом на час подання даної позовної заяви транспортний засіб марки «ВАЗ 20105», номерний знак [NUMBER] не відремонтований, тобто знаходиться в стані, якого зазнав при ДТП, яке мало місце 29 вересня 2019 року. У відповідності до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моя цивільно-правова відповідальність на підставі полісу № ЕР.149413181 обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на день вчинення ДТП була застрахований у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» зі строком дії з 21 січня 2019 року по 19 січня 2020 року, тобто на день ДТП, його цивільно-правова відповідальність була застрахована. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на день вчинення останньою ДТП, яке трапилося 29 вересня 2019 року, в порушення приписів п. 21.1 ст. 21 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено, що на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, застрахована не була, відтак вказана особа у день ДТП, тобто 29 вересня 2019 року здійснювала керування своїм транспортним засобом без наявності обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується листом, наданим Моторним транспортним бюро України (МТСБУ) за вих. № 9-02/11487 від 08 квітня 2020 року. З метою оцінки нанесеної транспортному засобу марки «ВАЗ 20105», номерний знак [NUMBER] , шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, аварійним комісаром ФОП [PERSON] , шляхом огляду вказаного автомобіля, визначено розмір спричинених в результаті ДТП збитків, де вартість відновлюваного ремонту згідно звіту № 573/20 становить 6856,55 грн., вказане відображене у листі МТСБУ за вих. № 3.1-02/17452 від 11 червня 2020 року, якого отримано у відповідь на адвокатський запит адвоката Пацюк Ірини Федорівни. Відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб та чинний страховий поліс про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів). Законом Україну від 05 липня 2011 року № 3565-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень» було спрощено порядок керування транспортними засобами, у тому числі визначено, що водієві, який не є власником автомобіля, для керування транспортним засобом не потрібно оформляти нотаріально посвідчену довіреність на право керування автомобілем та тимчасовий реєстраційний талон, а достатньо отримати у власника такого майна технічний паспорт на нього. Відповідно до позиції Верховного суду викладеної у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 200/21325/15-ц, Суд касаційної інстанції зазначив, що стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння та роз`яснив, що абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини. Верховний Суд також звернув увагу, що згідно статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. При цьому Суд зауважив, що факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14. Відтак, оскільки управління транспортним засобом марки «ВАЗ 20105», номерний знак [NUMBER] , здійснювалося на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб та чинного страхового полісу про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, позивач, як користувач, має право на відшкодування завданої шкоди, що також підтверджується позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 07 листопада 2018 року по справі № 200/21325/15-ц. Таким чином, відповідно чинному законодавству, позивач має право на відшкодування шкоди, оскільки правомірно володіє транспортним засобом. В даному випадку має місце деліктне зобов`язання як особливий різновид цивільних зобов`язань на яке поширюється дія положень Книги П`ятої Цивільного кодексу України «Зобов`язальне право», де у деліктних зобов`язаннях кредитором виступає особа, якій було завдано шкоду, та яка має право вимагати компенсації завданої шкоди. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована чи не застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас будь-яка дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - де в договірному зобов`язанні ним є страховик або Моторне транспортне страхове бюро України, в разі відсутності договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору чи МТСБУ в разі відсутності такого договору у боржника. Одержання чи не одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами: на його, третьої особи, користь страховик або Моторне транспортне бюро України, в разі відсутності договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. За змістом ч. 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, вказане кореспондується ч. 2 ст. 14 ЦК України. Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором чи на підставі Закону не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Позивачу, потерпілому [PERSON] , як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Позивач вправі вільно, на власний розсуд обирати спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, тобто до [PERSON] , про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика/МТСБУ, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до МТСБУ в разі відсутності страхового договору та в подальшому до особи, яка завдала шкоди. Позивач, як потерпілий, вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика/МТСБУ та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку [PERSON] , як особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої не була застрахована, після задоволення в судовому порядку вимоги як потерпілого, не позбавлена права захистити свій майновий інтерес шляхом звернення до МТСБУ із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених позивачу, як потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками покладеними на нього ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказана позиція знайшла своє відображення у Постанові Судової палати Верховного Суду України у цивільних справах від 20 січня 2016 року по справі № 6-2808цс15 - «..право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.» Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Нормою ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до збитків належать і витрати, які можуть бути понесені мною у майбутньому для відновлення свого порушеного права. Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, з моєї сторони потрібно лише доказати факт заподіяння мені такої шкоди відповідачем, тобто [PERSON] . Згідно з ч. 1ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з пунктом 1 частини першої ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відтак, за загальними правилами, визначеними ст. ст. 1166, 1167, 1187 ЦК України, тягар цивільної відповідальності має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП. З огляду на вищевикладені норми відповідальність за шкоду несе безпосередньо винуватець ДТП - особа, яка завдала шкоди, тобто в даному випадку [PERSON] . Відповідно до ст. 1192 ЦК України [PERSON] , як винуватець вчинення ДТП повинна відшкодувати завдані позивачу збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Оскільки вина [PERSON] щодо вчинення ДТП та відповідно пошкодження транспортного засобу позивача повністю встановлена преюдиційним судовим рішенням Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2020 року в адміністративній справі № 509/5441/19, відтак відповідач зобов`язана виплатити відповідну грошову суму необхідну для відновлення пошкодженого транспортного засобу позивача. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Окрім того, у результаті дій відповідача спричинені значні механічні пошкодження транспортного засобу, який знаходиться у розпорядженні позивача, завдали йому моральної шкоди, яка має триваючий характер та проявляється у душевних стражданнях, пов`язаних із необхідністю вчинення певних дій, спрямованих на здійснення ремонту транспортного засобу, та інших дій, направлених на відновлення його порушених прав, а тому [PERSON] повинна відшкодувати позивачу і завдану моральну шкоду. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - «...Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб». Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи те, що транспортний засіб, який знаходиться у розпорядженні позивача, ушкоджено внаслідок ДТП, та те, що внаслідок ушкодження вказаного майна, він переніс певні душевні страждання, викликані дискомфортом у вигляді неможливості повноцінно використовувати автомобіль за його прямим призначенням, клопотами по необхідному ремонту автомобіля, що спричинило виникнення пригніченого стану, внаслідок чого він почав до всього нервово та дратівливо відноситися, а відтак з урахуванням вказаного він має право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди. Щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, то факт заподіяння такої шкоди [PERSON] є доведеним та очевидним, оскільки виступає наслідком протиправної поведінки [PERSON] , яка має хоча б компенсувати йому ті емоційні страждання, які довелося перенести за цей час, а відтак виходячи із засад розумності та справедливості суд вважає, що в указаних правовідносинах достатнім для компенсації завданої йому моральної шкоди буде розмір у сумі 4000,00 гривень. За ч. 1 та 2 ст. 15 Цивільного процесуального Кодексу України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Право на правову допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, якою визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правничу допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у ст. 133, 134, 137 та 1431 Цивільного процесуального Кодексу України. Користуючись правом, наданим позивачу чинним законодавством, він звернувся за правовою допомогою до адвоката Пацюк Ірини Федорівни, з якою укладено договір про надання правничої (правової) допомоги б/н від 30 вересня 2019 року, на підставі якого адвокатом надавалася йому правнича допомога, зокрема - аналіз викладеної ним ситуації, аналіз законодавства, аналіз судової практики, вироблення правової позиції та підготовка роз`яснень і рекомендацій щодо викладеної ним ситуації, усне консультування з питань захисту його порушених прав щодо викладеної ним ситуації, підготовка адвокатського запиту до МТСБУ на який отримана відповідь за вих. № 9-02/11487 від 08 квітня 2020 року, підготовка позовної заяви до [PERSON] (Малиновський районний суд м. Одеси) згідного чого на виконання вимог визначених розділом 4 Договору про надання правничої (правової) допомоги б/н від 30 вересня 2019 року між ними складено Акт про надання правничої (правової) допомоги від 14 травня 2020 року із детальним розрахунком наданих послуг та вартості таких та ним проведено оплату наданої адвокатом правничої допомоги, що підтверджується квитанціями АТ КБ ПриватБанк: RС_Т8UТZ5МUG00Е5КL9ЕЕLJМ від 18 травня 2020 року; RС_Т8UТZ5МUSUTFW7НВQCIJ від 19 травня 2020 року, RС_Т8UТZ5МW5Q3RBO8TIW79 від 20 травня 2020 року. Так, за змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального Кодексу України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 Верховним Судом зазначено, що «на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням + правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені». Відповідно, позивачем в якості надання доказів щодо обсягу наданих послуг пов`язаних з правничою допомогою адвоката та їх вартості, що сплачена ним, до даного позову, надаються копія договору б/н від 30 вересня 2019 року, Акту про надання правничої (правової) допомоги від 14 травня 2020 року та копії квитанцій АТ КБ ПриватБанк: RС_Т8UТZ5МUG00Е5КL9ЕЕLJМ від 18 травня 2020 року; RС_Т8UТZ5МUSUTFW7НВQCIJ від 19 травня 2020 року, RС_Т8UТZ5МW5Q3RBO8TIW79 від 20 травня 2020 року. Остаточна сума судових витрат склала 12840,80 гривень і складається з: вартості надання професійної правничої допомоги відповідно до умов Договору про надання правничої (правової) допомоги від 30 вересня 2019 року та Акту про надання правничої (правової) допомоги від 14 травня 2020 року, що становить 12000,00 гривень, судового збору за подання позовної заяви до суду, що становить 840,80 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України. Згідно ч. ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved