Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області надійшов зазначений позов (т. 1 а.с. 2-5), який під час судового розгляду позивачем був уточнений (т. 1 а.с. 209-210, 215-219, 252). В судовому засіданні 27.02.2014 р. позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги в редакції заяви від 06.11.2013 р. (т. 1 а.с. 215-219), просять встановити, що нотаріальні дії, вчинені нотаріусом Іллічівської міської державної нотаріальної контори щодо посвідчення договору довічного утримання від 18.05.1995 р., укладеного між [PERSON] і [PERSON], неправомірним, вчиненим на підставі документів, які не є правовстановлюючими щодо власності [PERSON] на будинок та господарчі побудови; зобов'язати Іллічівську міську державну нотаріальну контору Одеської області скасувати реєстрацію вчинення нотаріальних дій по посвідченню договору довічного утримання від 18.05.1995 р. у реєстрі за 1995 р. за № 2-2863, про що повідомити Іллічівське БТІ та Олександрівську селищну раду м. Іллічівська Одеської області. Із пояснень в судовому засіданні, вказаного позову на а.с. 215-219 т.1 та письмових пояснень на а.с. 33, 159-164, 186-189, 211 т. 1, а.с. 9-16, 50-54 т.2 вбачаються слідуючі обґрунтування позовних вимог: оформлення договору довічного утримання 18.05.1995 р. відбулось на підставі документів, які не мали юридичної сили, що на підставі договору довічного утримання від 14.05.1974 р. між [PERSON] і [PERSON] позивач став власником будинку, що діючим на той час законодавством не була передбачена обов'язковість нотаріального посвідчення, державної реєстрації такого договору. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, посилаючись у виступі в судовому засіданні 28.03.2014 р. та в письмових запереченнях (а.с. 253 т. 1) на ті обставини, що вимоги є безпідставними, т.я. позивачем не зазначено, які саме норми закону були порушені при вчиненні нотаріальної дії; що Іллічівська міська державна нотаріальна контора не має повноважень щодо скасування реєстрації вчинення нотаріальних дій; що сплинув строк позовної давності і це є підставою для відмови у позові. Третя особа [PERSON] до суду не з'явився, надавши клопотання про розгляд справи у його відсутності (а.с. 6 т. 2). Із письмових заперечень [PERSON] (а.с. 248-251 т. 1) та виступу його представника [PERSON] вбачається, що позовні вимоги не визнаються за тих обставин, що договір довічного утримання з позивачем не укладався і не міг бути укладеним в день укладення договору купівлі-продажу 14.05.1974 р.; що надані позивачем докази свідчать про відсутність нотаріального посвідчення та державної реєстрації цього договору; що його бабуся [PERSON] придбала будинок 14.05.1974 р., позивач, який є його батьком, розірвав шлюб з матірю у 1978 р., будинок добудувався без його участі і в 1995 р. був переданий [PERSON] за договором довічного утримання, що [PERSON] померла в 2006 р., а після смерті матері в 2010 р. позивач став пред'являти вимоги відносно цього будинку, тоді як не був стороною цих договорів і пропустив строк звернення до суду, який встановлений ЦК України, діючим на час укладення договору 18.05.1995 р. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, третьої особи, з'ясувавши обставини справ та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючі факти та відповідні правовідносини. Копії договорів (а.с. 72, 117 т. 1) та матеріалів інвентарної справи Бюро технічної інвентаризації м. Іллічівська (а.с. 58-142 т. 1) підтверджують, що 14.05.1974 р. [PERSON] придбала будинок за адресою: [ADDRESS] що 18.05.1995 р. вказаний будинок був відчужений [PERSON] за договором довічного утримання, що договір довічного утримання був засвідчений державним нотаріусом Іллічівської міської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] за реєстровим №2-2863 і в подальшому був зареєстрований в бюро технічної інвентаризації 06.03.1996 р. (т. 1 а.с. 61). Суд вважає, що спірні правовідносини щодо укладення договору довічного утримання від 18.05.1995 р., які виникли до набуття чинності ЦК України (в редакції від 16.01.2003 р.), підлягають перевірці їх відповідності нормам законодавства, діючого станом на 18.05.1995 р., в т.ч. ЦК УРСР (в редакції від 18.07.1963 р. із змінами, внесеними до нього). Відповідно д ст. ст. 47, 426 ЦК УРСР договір довічного утримання підлягав нотаріальному посвідченню. Такі ж вимоги встановлені і ст. ст. 209, 1304 ЦК України (станом з 01.01.2004 р.). Порядок посвідчення договорів довічного утримання був встановлений ст. ст. 34, 41-48, 52, 54 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. та п.п. 48-53, 55-58 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. №18/5. Так згідно п.п. 49, 50 вказаної Інструкції при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження жилого будинку нотаріус вимагає надання документів, які підтверджують право власності на вказане майно у осіб, які його відчужують; право власності на жилий будинок може бути підтверджено одним із перелічених документів, в т.ч. нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу за наявності відмітки реєструю чого органу або реєстраційного посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа, довідку-характеристику бюро технічної інвентаризації, а в населених пунктах, де інвентаризація не проведена, - довідку виконавчого комітету. Дотримання цих вимог підтверджується п. 2 договору (а.с. 117 т. 1) та доказами на а.с. 61, 74, 116 т. 1 і іншими матеріалами інвентарної справи БТІ (а.с. 58-142 т. 1). Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме - Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., яка була діючою до 13.12.1995 р. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Суд приходить до висновку, що позивач не довів наявність нотаріального посвідчення, державної реєстрації договору довічного утримання від 14.05.1974 р. (а.с. 227, 228, 23 т.1), а також неправомірність нотаріальних дій при посвідченні договору довічного утримання 18.05.1995 р. (а.с. 117 т. 1). Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції від 16.01.20043 р.) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Із ст. 75 вказаного кодексу слідує, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Згідно ст. 76 цього кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або повинна була довідатись про порушення свого права. Із ст. 80 вказаного ЦК вбачається, що сплив позовної давності, є підставою для відмови у позові. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. При цьому суд також бере до уваги і те, що на підставі заяви [PERSON] від 24.12.2012р. (т.1. а.с. 61) ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.12.2012 р. була прийнята відмова від позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання від 18.05.1995 р. недійсним і закрито провадження у цій справі відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 205 та ст. ст. 206, 306 ЦПК України (т. 1 а.с 7).

Outcome: dismissed