Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору доручення удаваним правочином, який вчинений з метою приховання іншого правочину договору купівлі-продажу транспортного засобу. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 08 лютого 2007 року між ним та [PERSON] було укладено усний договір доручення, у відповідності до якого, позивач уповноважив Відповідача користуватися, розпоряджатися та продавати на умовах та за ціну на свій розсуд автомобіль марки ГАЗ 31029, 1995 року випуску, № кузова 2642490260829, двигун V=2445 CUB, реєстраційний № 22201ЕВ (надалі автомобіль). Дана обставина підтверджується довіреністю, яка посвідчена Державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори [PERSON] 08.02.2007р. за № 1276, яка видана мною на імя [PERSON] На підставі вказаної вище довіреності позивачем були надані Відповідачу повноваження знімати автомобіль з обліку в органах державної автомобільної інспекції, продавати, міняти, укладати договори позички автомобіля, проводити заміну вузлів, агрегатів, кольору в автомобілі та ряд інших повноважень, які властиві та притаманні власнику транспортного засобу, що зазначені в довіреності. Одразу після укладання договору доручення та посвідчення довіреності, не виходячи з приміщення державної нотаріальної контори, позивач написав розписку, в якій зазначив, що отримав кошти від [PERSON] у розмірі 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 копійок) за продаж автомобіля та ніяких претензій стосовно укладеної угоди до нього він не має. Також, в свою чергу, він передав Відповідачу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля. Виходячи з вищевикладених обставин, норм чинного законодавства України та судової практики, в дійсності між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, на підставі якого Позивач передав у власність Відповідача автомобіль, а останній прийняв його та сплатив за нього грошову суму коштів визначену між сторонами, яка обумовлена у розписці. Тобто, укладений двосторонній правочин, а саме усний договір доручення в рамках якого було видано довіреності на право володінні, користування та розпорядження транспортним засобом є удаваними. Тому, довіреність була видана Позивачем виключно з метою приховання іншого правочину, договору-купівлі-продажу транспортного засобу, який сторони насправді вчинили, тому до відносин учасників даного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який сторони мали на увазі, тобто який сторони приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором доручення. За удаваним договором доручення, як правочином, обидві сторони свідомо документально оформили його у вигляді довіреності, але насправді між ними були встановлені правовідносини купівлі-продажу автомобіля. Підтвердженням того, що був укладений удаваний правочин, а саме договір купівлі-продажу транспортного засобу свідчить те, що позивачем була написана розписка, в якій зазначено, що він отримав кошти від Відповідача у розмірі 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 копійок) за продаж автомобіля та ніяких претензій стосовно укладеної угоди до нього він не має, а також ним були передані [PERSON] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля. Крім того, як випливає з вищенаведеного та зі змісту самої довіреності, Відповідачу були передані Позивачем повноваження власника, в тому числі ті, що повязані з розпорядженням автомобіля, виїздом за кордон, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що свідчить не про передання права користування чи керування автомобілем, а про його реальне відчуження, шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу автомобіля. Тому, на підставі обумовленого вище договору купівлі-продажу до Відповідача перейшло право власності на автомобіль, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України. На час здійснення зазначеної угоди про купівлю-продаж автомобіля позивач з Відповідачем домовились про те, що він проведе процедуру державної реєстрації автомобіля на своє імя у відповідних державних органах ДАІ протягом місяця з моменту укладання цієї угоди. Однак приблизно у серпні місяці 2016р. позивачу стало відомо, що автомобіль і досі зареєстровано на його імя у Красноармійському МРЕВ ДАЇ УМВС України у Донецькій області. Це свідчить про те, що [PERSON] не переоформив автомобіль на своє імя у відповідному державному органі ДАІ. Оскільки двосторонній правочин, а саме усний договір доручення, який підтверджується виданою довіреністю і який має всі ознаки удаваного за вищенаведених обставин, насправді приховує договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити певну грошову суму, був фактично виконаний, але Відповідач не здійснив переоформлення автомобіля на своє імя, я вважаю, що у мене виникає право для звернення до суду з позовом про визнання правочину удаваним та застосування до такого правочину правил, щодо правочину договору купівліпродажу, який сторони насправді вчинили. Позивач просить суд визнати двосторонній правочин, яким є усний договір доручення, укладений 08 лютого 2007 року між [PERSON] та [PERSON], в підтвердження якого була видана довіреність, посвідчена 08 лютого 2007р. Державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим № 442 удаваним правочином; застосувати до цивільно-правових відносин, які виникли із усного договору доручення, який є удаваним правочином, правила щодо правочину договору купівліпродажу, який сторони насправді вчинили. Позивач до судового засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі. Відповідач до судового засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та визнання позову у повному обсязі. Також в заяві зазначив, що обставини, викладені у позові йому відомі, вони дійсні та він їх підтверджує, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Суд, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги\~\~обґрунтовані та законні, тому підлягають \~задоволенню з наступних підстав. Відповідно до розписки від 8 лютого 2007 року [PERSON] отримав суму в розмірі 20000 гривень від [PERSON] в рахунок продажу свого автомобіля марки ГАЗ 31029, 1995 року випуску, № кузова 2642490260829, двигун V=2445 CUB, реєстраційний № 22201ЕВ. Гроші отримав повністю. Претензій стосовно оплати за даною угодою до [PERSON] не має (а.с.8). Довіреністю від 8 лютого 2007 року, посвідченою державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] уповноважив [PERSON] експлуатувати та розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ЯНВ № 404631, виданого 23 грудня 2004 року ДАЇ МРЕВ м. Красноармійська, автомобілем марки ГАЗ 31029, 1995 року випуску, № кузова 2642490260829, двигун V=2445 CUB, реєстраційний № 22201ЕВ, зареєстрованим Красноармійському МРЕВ ДАЇ УМВС України у Донецькій області, 23 грудня 2004 року. Для чого надав йому право подавати від його імені заяви, отримувати необхідні довідки та документи, розписуватися, продати, обміняти, заставити автомобіль, укласти договір позички автомобіля, зняти його з обліку, поставити на облік, одержати належні йому гроші, робити заміну кольору автомобіля, а також виконувати всі дії, повязані з виконанням цієї довіреності та усним договором доручення (а.с.10). Відповідно до ч.1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Відповідно до статті 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України,\~ договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 4 та 5 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 207 ЦК України обумовлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною 2 статті 220 ЦК України встановлюється, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Підтвердженням того, що був укладений удаваний правочин, а саме договір купівлі-продажу транспортного засобу свідчить те, що позивачем була написана розписка, в якій зазначено, що він отримав кошти від Відповідача у розмірі 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 копійок) за продаж автомобіля та ніяких претензій стосовно укладеної угоди до нього я не маю, а також мною були передані [PERSON] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля. Крім того, як випливає з вищенаведеного та зі змісту самої довіреності, Відповідачу були передані Позивачем повноваження власника, в тому числі ті, що повязані з розпорядженням автомобіля, виїздом за кордон, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що свідчить не про передання права користування чи керування автомобілем, а про його реальне відчуження, шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу автомобіля. Тому, на підставі обумовленого вище договору купівлі-продажу до Відповідача перейшло право власності на автомобіль, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України. Оскільки двосторонній правочин, а саме усний договір доручення, який підтверджується виданою довіреністю і який має всі ознаки удаваного за вищенаведених обставин, насправді приховує договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити певну грошову суму, був фактично виконаний, але Відповідач не здійснив переоформлення автомобіля на своє імя, у позивача виникло право для звернення до суду з позовом про визнання правочину удаваним та застосування до такого правочину правил, щодо правочину договору купівліпродажу, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ч.4\~ст.174 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за\~\~наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з п.24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладене, визнання позову відповідачем, що є безумовним, не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вони обґрунтовані та законні.

Outcome: approved