Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

До суду звернувся представник позивача з позовом, в якому з подальшим уточненням просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № ABZ6AN100030029 від 27.05.2008 року у розмірі 119407,69 грн., та судові витрати, посилаючись на те, що 27.05.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № ABZ6AN100030029, відповідно до умов відповідач отримав кредит у розмірі 75925,75 грн. Відповідач свої зобов'язання за вказаним договором не виконав, у зв'язку з чим станом на 01.04.2015 року має заборгованість 207324,46 грн., яка складається з наступного: 40414,36 грн. - заборгованість за кредитом, 38688,57 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 10809,95 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 106741,35 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.02.2012 року з відповідача була стягнута заборгованість станом на 28.07.2011 року у розмірі 81358,87 грн., яка складається з наступного: 40151,76 грн. - заборгованість за кредитом, 17932,09 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5499,13 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 13663,56 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3862,33 грн. - штраф (процентна складова). У зв'язку з чим з відповідача підлягають стягненню наступні суми: заборгованість за кредитом- 262,60 грн., заборгованість за процентами - 20756,48 грн., заборгованість по комісії - 5310,82 грн., заборгованість з пені - 93077,79 грн. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій з подальшим уточненням просить визнати недійсним кредитно-заставний договір № ABZ6AN100030029 від 27.05.2008 року, укладений між ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] як такий, що укладений особою, що не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними в момент його підписання. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. Між сторонами було укладено спірний договір, за умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти, але даний правочин є недійсним, оскільки [PERSON] на момент його укладання не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок психічного захворювання, яким він хворіє з дитинства. За місяць до укладання вказаного договору, було проведено повторне обстеження позивача та підтверджено його інвалідність ІІ групи у зв'язку з психічним захворюванням. Позивач хворіє на психічний розлад з дитинства та перебуває на обліку в ПНД №3. Працівники банку скористалися зазначеним станом [PERSON] та уклали з ним кредитно-заставний договір на підставі підроблених документів. На момент укладання вказаного договору [PERSON] ніде не працював, коштів для існування не мав, працівники банку інформацію про його фінансове становище не перевірили. А отже, є всі підстави вважати, що [PERSON] в момент підписання спірного договору не лише не усвідомлював значення своїх дій, а й не міг керувати ними, оскільки під впливом працівників банку на підставі підроблених документів, погодився підписати договір, перебуваючи в хворобливому стані. Зазначені факти в силу ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним. В судове засідання представник позивача ПАТ «Акцент-Банк» за первісним позовом не з'явився, повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без участі представника позивача. Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечував в повному обсязі, посилаючись, що на момент укладання даного договору [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Представник третьої особи за зустрічним позовом Орган опіки та піклування ХМР в особі УССД ДПСП ХМР в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без своєї участі. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором, банк або інша кредитна установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 27.05.2008 року між сторонами був укладений кредитно-заставний договір № ABZ6AN100030029, відповідно до якої відповідач отримав кредит на купівлю автомобілю зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20,04% річних на строк до 26.05.2015 року. У відповідності до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.02.2012 року, позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк» задоволено та стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість в загальній сумі 81358,87 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 813,59 грн. та витрати на ІТЗ в розмірі 120 грн. Як роз'яснено у абз. 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. У зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору, станом на 01.04.2015 року за ним утворилась заборгованість у розмірі 119407,69 грн., що складається з: 262,60 грн.- заборгованість за кредитом, заборгованість за процентами- 20756,48 грн., заборгованість по комісії- 5310,82 грн., заборгованість з пені - 93077,79 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 625 ч. 1 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Пунктом 14 вказаного договору передбачено сплату позичальником пені у розмірі 0, 15 % від суми простроченого платежу, але не менш 1(однієї) гривні за кожен день прострочки у випадку порушення позичальником зобов'язань, передбачених п. п. 6.2.2, 6.2.3, 6.2.4 договору. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Позивачем в своєму позові розрахована неустойка у вигляді пені в розмірі 93077,79 грн. Частиною 1 статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. За положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Частина 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, якщо він значно перевищує розмір збитків. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 вересня 2014 року, у справі № 6-100цс14. Таким чином, вирішуючи спір, суд встановив, що розмір неустойки, нарахований позивачем, є значно більшим від розміру боргового зобов'язання, тобто кредиту, а тому згідно з положенням ч. 3 ст. 551 ЦК України є підстави для зменшення відповідної суми, що не перевищуватиме збитків, завданих позивачу невчасним виконанням договірних зобов'язань, та відповідатиме принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільних правовідносин, що визначені ст. 3 ЦК України. Отже, суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов висновку про зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки) на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки розмір неустойки (пені) значно перевищує розмір основного зобов'язання та з відповідача вже стягувалась пеня в розмірі 13663,56 грн., тому суд задовольняє дану позовну вимогу частково, та стягує з відповідача пеню в розмірі 20756,48 грн. Позивач здійснює свою діяльність в установленому законом порядку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне первісний позов задовольнити частково та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № ABZ6AN100030029 від 27.05.2008 року у загальному розмірі 47557,24 грн., що складається з 262,60 грн. - заборгованість за кредитом, 20756,48 грн. - заборгованість за процентами, заборгованість по комісії- 5310,82 грн., заборгованість з пені - 20756,48 грн. Позивач за первісним позовом є інвалідом дитинства, йому встановлена ІІ група інвалідності з 24.04.2008 року, та перебуває на обліку в ПНД №3, а тому його представник посилається на те, що він при укладанні спірного договору не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому укладений правочин є недійсним. Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин. якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину, особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судову - психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Ухвалами суду призначались по справі судово-психіатричні експертизи, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №255 від 29.03.2016 року, [PERSON] потребує проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, в результаті чого за клопотанням представника відповідача за первісним позовом була призначена стаціонарна судово-психіатрична експертиза, на яку [PERSON] не з'явився, а інших клопотань про призначення експертизи по справі до суду не надходило. Отже, у справі не має належного висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент підписання ним оскарженого договору розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише є відомості, що він є інвалідом ІІ групи з дитинства, та перебуває на обліку в ПНД №3, що саме по собі не є підставою для визнання підписаного в такому стані договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60 ЦПК України. Оскільки експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] у момент підписання ним спірного договору розуміти значення своїх дій та керувати ними, а інших доказів, які беззаперечно вказують про те, що на час підписання договору він перебував у такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій, тому суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд також стягує з відповідача за первісним позовом на користь позивача понесені судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial