Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] за яким відкрито провадження у справі, та згодом до участі у справі було залучено третіх осіб [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. У поданому позові позивач просить суд визнати удаваним в частині придбання [PERSON] ? частини квартири за адресою м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова[ADDRESS] по договору купівлі-продажу квартири від 30 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за №1100 та перевести права та обовязки покупця [PERSON] на [PERSON]. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що гроші на купівлю квартири №82 по вул. Ільфа та Петрова, буд. 43, в м. Одесі, вона отримала від продажу іншої своєї №208 у будинку 10/12 по вул. Разумовського у м. Одеса та з її особистих заощаджень, а її син [PERSON] не вклав жодних грошових коштів у купівлю квартири, а тому договір купівлі-продажу від 30 липня 2013 року в частині прав та обовязків покупця [PERSON] є удаваним. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Позивач пояснила суду, що вона дійсно мала намір на придбання квартири для себе та свого сина, та у такий спосіб фактично подарувала йому частину квартири, подарувавши йому грошові кошти, для участі у вказаному договорі купівлі-продажу та придбання його частки квартири. Таким чином позивач вказувала, що зазначена квартира була придбана повністю за її гроші позивача. Відповідач та його представник адвокат [PERSON] визнали позовні вимоги та вказані у позові обставини у повному обсязі та не заперечували проти задоволення заявлених до позивача вимог. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач не довів, що саме за її кошти було придбано спірну квартиру, а також на те, що учасники спірного договору купівлі-продажу намагались приховати інший правочин, коли укладали цей договір, а тому він не може бути визнаний удаваним. Додатково представник третьої особи зауважував про те, що наведені позивачем підстави позову те, що позивач подарувала відповідачу кошти на придбання квартири, не є підставою для визнання самого договору купівлі-продажу удаваним. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилася про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилася про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив суду, що спірна квартира дійсно була придбана за грошові кошти [PERSON], а її син [PERSON] не вклав жодних коштів у придбання квартири. Свідок пояснив суду, що купівлею квартири позивач [PERSON] хотіла забезпечити житлом свого сина, який виступив учасником договору купівлі-продажу на його прохання, [PERSON] вказав, що сторони договору купівлі-продажу від 30 липня 2013 року хотіли укласти саме договір купівлі-продажу та не намагались приховати іншого правочину. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Доказування у цивільному судочинстві ґрунтується на засадах змагальності та диспозитивності. Так, дослідивши доводи сторін, перевіривши їх долученими до матеріалів справи доказами, суд встановив наступне. Як встановлено у судовому засіданні, 24 липня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу від 24 липня 2013 року, продаж квартири було вчинено за 272000,00 грн. 23 липня 2013 року між ПАТ «[PERSON] МКБ» та [PERSON] було укладено договір на користування індивідуальним сейфом. Відповідно до п. 2.1. договору на користування індивідуальним сейфом, [PERSON] надає у користування Клієнту індивідуальний сейф на строку з 23.07.2013 року по 01.08.2013 року. Згідно наданих суду сторонами пояснень, вилучені [PERSON] від продажу квартири [ADDRESS] грошові кошти були розміщені у вказаному банківському сейфі. 30 липня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу за яким [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] купили двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова[ADDRESS]. Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу вартість квартири склала 325000,00 грн. Відповідно до ст. ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно зі ст. 235 ЦК України, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Отже, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, необхідно встановлення того, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. При цьому суд зауважує про те, що наведені позивачем доводи та пояснення, щодо того, що фактично договір купівлі-продажу було профінансовано за її кошти (за рахунок коштів, вилучених від продажу квартири [ADDRESS] та інших накопичених нею коштів), що перед укладенням договору купівлі-продажу частково були передані відповідачу [PERSON] для сплати ним його частки кошів за спірну квартиру, суд відхиляє, оскільки закон не повязує удаваність правочину із такими обставинами, а отже, виходячи з заявлених позивачем вимог саме про визнання правочину удаваним, такі обставини та надані на їх підтвердження докази не стосуються предмета доказування у справі про визнання договору купівлі-продажу удаваним, оскільки фактично свідчать про відносини сторін, які передували укладеному договору, а тому, суд, відповідно до положень ч.3 ст. 58 ЦПК України суд такі докази та пояснення до уваги не бере. Крім того суд зазначає і про те, що сторонами було надано до суду відомості про статки сторін, зокрема довідку Пенсійного фонду України №5287 від 19.10.2015 року, з якої вбачається, що у 2012 року заробіток [PERSON] для нарахування пенсії склав 32181,75 грн.; у 2013 році, відповідно, 12396,73 грн., а також відомості про те, що третя особа, - є керівником Приватного малого підприємства «Екс» (про що свідчить Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, копія якої залучена до матеріалів справи), однак з приводу таких доводів суд вказує, що наведені обставини не повязані з предметом доказування у справі про визнання правочину удаваним з наведених позивачем підстав. Так, з наданих у судовому засіданні пояснень учасників справи та показань допитаного у судовому засідання свідка, судом встановлено, що сторони договору купівлі-продажу квартири від 30 липня 2013 року хотіли укласти саме договір купівлі-продажу, вони діяли свідомо та не намагалися приховати якийсь інший правочин. Такий висновок суду кореспондує встановленим у судовому засіданні обставинам, - що первинний намір покупці мали саме на придбання квартири для забезпечення себе житлом, що за вказаним спірним договором купівлі-продажу покупці сплатили, а продавець отримав визначені договором грошові кошти (вартість предмету продажу), що продавець передав, а покупці прийняли у власність спірну квартиру. При цьому зазначений договір купівлі-продажу викладено із додержанням вимог чинного, на час його укладення, законодавства - його укладено у письмовій формі, нотаріально посвідчено та проведено його державну реєстрацію. З такого, огляду на не доведення позивачем удаваності спірного правочину, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed