Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту проживання однією особою, визнання права власності на ? частину сумісно придбаного майна та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. В обгрунтувння позову зазначає, що з 2002 року проживає однією сім»єю із [PERSON] В грудні 2005 року позивач разом із [PERSON] за власні кошти придбали будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], у зазначений будинок [PERSON], [PERSON] та [PERSON] переїхали в 2007 році. По теперішній час позивач та відповідачі проживають та зареєстровані у спірному будинку. В 2016 році [PERSON] дізнався, що [PERSON] без відома позивача продала будинок [ADDRESS] На даний час виникла необхідність поділу спільного майна, однак [PERSON] відмовляється від добровільного поділу, у зв»язку з чим позивач вимушений звернутися до суду, за захистом своїх прав. Просить суд встановити факт його проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] з травня 2003 року; визнати правочин - договір купівлі-продажу будинку який знаходиться за адресою: [ADDRESS] укладений 14.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності; визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] укладеного 14.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності; визнати за позивачем право власності на ? частину будинку та ? частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав зазначених у позові. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] проти позову не заперечували, надали суду заяви про визнання позовних вимог в повному обсязі. Третя особа - приватний нотаріус Прокоп Д.О. при вирішенні спору покладався на розсуд суду. Предстанвик третьої особи - Управління державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради в судове засідання не прибув, про слухання справи повідомлявся належним чином. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи. приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Частиною 1 статті 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до частини 2 вищевказаної статті, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з частиною 3 вищевказаної статті, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивач просить суд встановити факт спільного проживання для того, щоб здійснити розподіл майна між ним та відповідачем, посилаючись на ст. 74 Сімейного Кодексу України (далі - СКУ). Згідно з ч. 1 ст. 74 СКУ якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Статтею 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідач в судовому засіданні визнала обставини проживання з позивачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу на момент придбання спірного будинку, вказала, що сторони вели спільне господарство. Докази, які знаходяться в матеріалах справи, підтверджують факт проживання сторін однією сім'єю на момент придбання спірного будинку. Згідно з ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Як вбачається з матеріалів справи, спірний будинок було придбано в період проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Доказів придбання спірного будинку виключно за особисті кошти однієї із сторін до суду не надано. Тому спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності. Вирішуючи питання про розмір часток сторін в майні, суд виходить з того, що інше не визначено домовленістю між сторонами, а тому вважає їх рівними. У зв'язку із вищевикладеним, суд вважає, що спірний будинок є об'єктом спільної сумісної власності сторін, а отже позовні вимоги про визнання права власності по 1/2 частки будинку за позивачем підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не доведено іншого. Щодо позовних вимог про визнання правочинів недійсними, суд при їх вирішенні, приходить до наступного. Згідно з положеннями статті 380 ЦК житловий будинок як об'єкт права власності - це будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житловий будинок нерозривно пов'язаний із землею та іншим нерухомим майном, і тому право власності на житловий будинок містить додаткові будівлі як складники одного об'єкта. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно ч. 1 ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 369 ЦК України - розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно ст. 65 СК України - дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] без належного дозволу позивача [PERSON], було відчужено будинок та земельну ділянку, яка є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача, а тому договори купівлі-продажу будинку який знаходиться за адресою: [ADDRESS] укладений 14.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним та договір купівлі-продажу земельної ділянки яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] укладеного 14.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] є недійсними. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved