Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

До Подільського районного суду м. Києва звернулася [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (надалі за текстом - відповідач), про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що [INFO] померла її рідна тітка - [PERSON] , яка заповіла своє майно позивачу. Позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лисенко Ольги Олександрівни щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, однак, їй було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, зокрема, свідоцтва про право власності на житло - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим, позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на вказане нерухоме майно. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20.11.2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання та встановлено строк для надання відзиву. Відповідач подав відзив, у якому просив ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства, справу розглянути без участі його представника. Позивач подала заяву, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі, справу просила розглянути без її участі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] (а.с. 9). Відповідно до заповіту від 03.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солом`яною Л.В (реєстр. № 1057), [PERSON] заповіла все майно, де б воно не перебувало, і з чого б воно не складалося, позивачу (а.с. 13). Згідно з листом КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.08.2019 року № КВ-2019 № 30013 квартира [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації 21.07.1993 року, розпорядження № 1941. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенко Ольгою Олександрівною було надано копію спадкової справи № 10/2019 до майна померлої [PERSON] (а.с. 47-108). 12.11.2019 року приватним нотаріусом Лисенко О.О. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру за адресою: [ADDRESS] , з тих підстав, що спадкоємицею не надано документ, що підтверджує право власності померлої на нерухоме майно, а саме свідоцтво про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації 21.07.1993 року, розпорядження № 1941 (а.с. 75-76). Відповідно до ст. 1222 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу) Стаття 1223 ЦК України встановлює, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1235 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. На підставі матеріалів, що містяться в спадковій справі, судом встановлено існування ще одного заповіту - від 08.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенко Ольгою Олександрівною, відповідно до умов якого [PERSON] заповіла [PERSON] належні їй на праві приватної власності земельну ділянку, розташовану у [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:90:191:0134, а також квартиру за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Оскільки квартира за адресою: [ADDRESS] , не входить до складу майна, яке [PERSON] заповіла [PERSON] на підставі заповіту від 08.08.2016 року, суд не вбачає спору про право власності між позивачем та [PERSON] . Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позовні вимоги позивача обгрунтовуються тим, що відсутність правовстановлюючих документів на квартиру перешкоджає видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до принципу диспозитивності, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, на основі повно і всебічно з`ясованих доказів, досліджених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З огляду на викладене,

Outcome: approved