Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 30 серпня 2019 року з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду за підсудністю надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] третя особа Управління служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав, в якій позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог, позивач у позовній заяві посилалася на те, що від шлюбу з відповідачем має доньку [PERSON] , [INFO] . За рішенням суду від 13 грудня 2016 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання доньки. З 2016 року відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, не спілкується з нею. Не утримує, має заборгованість зі сплати аліментів, не піклується про розвиток дитини, не займається її вихованням. Тому [PERSON] звернулась до суду з цим позовом і просила його задовольнити. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 02 вересня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.37). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.38). До суду 13 вересня 2019 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.39). Ухвалою судді від 16 вересня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа Управління служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав(а.с.40-41). Позивач надав до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала, просила розглядати справу без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав. Представником Управління служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради до суду подана заява про розгляд даної справи без участі представника третьої особи, а також надано висновок Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про доцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його доньки [PERSON] , [INFO] . Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін і представника третьої особи та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони від шлюбу, який розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2016 року мають доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.6, 7). Зазначеним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2016 року окрім іншого, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 18 липня 2016 року до досягнення дитиною повноліття. Згідно з актом про фактичне проживання, складеним комісією ОСББ «Тополя 3 будинок 1» 18 березня 2019 року, [PERSON] і [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Цією ж комісією надана характеристика від 18 березня 2019 року на [PERSON] , відповідно до якої остання мешкає разом із матір`ю, братом і донькою за зазначеною адресою, скарг на неї не надходило, в конфліктних ситуаціях помічена не була (а.с. 18). За довідкою КЗО «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 395» Дніпровської міської ради № 85 від 14 березня 2019 року, дитина [PERSON] , [INFO] , відвідувала даний заклад з 01 серпня 2016 року по 02 січня 2019 року. За цей час батько дівчинки жодного разу не з`являвся (а.с. 8). З довідки ДУ Синельниківська виправна колонія (№94) № 94/5-1084 від 14 березня 2019 року вбачається, що [PERSON] відбуває покарання в даному закладі за вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року, вироком Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 березня 2016 року, за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, якими відповідачу призначено покарання у вигляді позбавлення волі до 4 років. Початок строку 09 листопада 2017 року, кінець - 09 листопада 2021 року (а.с.9). Відповідно до довідки-розрахунку про отримання аліментів, складеною Соборним відділом державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів на утримання своєї доньки [PERSON] в розмірі 13597,50 грн. (а.с. 12-12 зворот). Між тим, згідно з довідкою ДУ Синельниківська виправна колонія (№94) виконавчі документи на засудженого [PERSON] на виконання до установи не надходили та будь-які перерахування не здійснювались (а.с. 20). Шевченківською районної у місті Дніпрі радою 05 грудня 2019 року складений висновок № 13/15-193 про доцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 58-60). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 12 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей. Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З матеріалів справи судом не встановлено жодних намагань відповідача виховувати доньку та матеріально її забезпечувати, піклуватися про її фізичний стан і духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Враховуючи викладене, суд вважає, що наявні підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останньою судовий збір у розмірі 758,40 грн., а також на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved