Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернулась позивач із позовною заявою в новій редакції доЯзвінського [PERSON], Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту постійного, спільного проживання, визнання незаконним та скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про передачу у власність квартири [ADDRESS], визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру. Обґрунтовуючи подану позовну заяву, позивач зазначив, що з 1999 року проживала з відповідачем у фактичному шлюбі, працювали на одному підприємстві в ЖКС МЄП 50. Позивач зазначає, що проживали за адресою: [INFO] разом із дітьми [PERSON], [PERSON] з 1999 року. В 2001 році позивач продала свою квартиру в республіці Молдова і на отримані від продажу квартири гроші придбала відповідачу автомобіль, а також придбала матеріали для ремонту спірної квартири. З 2001 році позивач фактично проживала за вказаною адресою та не має іншого місця проживання. Позивач зазначає, що дізналась про факт приватизації вказаної квартири у 2015 році під час розгляду цивільної справи про позбавлення її правом користування квартирою. Оскільки приватизація квартири була проведена без її згоди та з порушенням її права на приватизацію, просить визнати розпорядження органу приватизації незаконним, а свідоцтво скасувати. Позивач, представник позивача [PERSON] у судових засіданнях позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату час і місце судового засідання повідомлявсярекомендованою кореспонденцією. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні, 12.05.2016 року позовні вимоги не визнав. У судове засіданні 13.04.2017 року, ані відповідач, ані представник відповідача не зявились, про дату час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], зареєстрували шлюб 05 травня 2005 року, після чого [PERSON], змінила прізвище на «Язвінська», що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно міським відділом РАЦС Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 397. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.02.2017 року, шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. Згідно свідоцтва про право власності виданого 30 квітня 2004 року, вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Підставою видачі вказаного свідоцтва вказане розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 лютого 2004 року. Надаючи оцінку посилання позивача на сумісне проживання разом із відповідачем, суд зазначає наступне. Так, згідно відповідей відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 10.12.2015 року № 1129, № 1128,[PERSON] зареєстрований в квартирі за адресою [ADDRESS] з 11.06.2004 року, тоді як позивач зареєструвала своє місце проживання за вказаною адресою з 30.01.2008 року. Крім того, згідно довідки виписки з домової книги про склад сімї та прописку № 1730 від 27.08.2015 року, виданого КП ЖКС «Фонтанський», [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою: [INFO] з 30.01.2008 року. Надаючи оцінку показанням свідка [PERSON], суд зазначає, що враховуючи те, що свідок є донькою позивача, суд ставить під сумнів обєктивність показання свідка щодо сумісного проживання [PERSON] у період з 1998 року до моменту укладення шлюбу. Враховуючи те, що показання свідка [PERSON] мають не визначений та неконкретний характер, з огляду на відсутність підтверджень вказаних показань іншими доказами по справі , суд не приймає показання свідка [PERSON] як доказ сумісного проживання позивача та відповідача. Квитанції ПАТ «А-Банк» надані позивачем на підтвердження витрат по сплаті комунальних послуг, дійсно підтверджують факт сплати житлово-комунальних послуг за період з 2014 по 2015 рік, що не може бути підставою для висновку щодо сумісного проживання за період з 1999 року по 2004 рік. Дійсно, позивач надав суду докази продажу квартири [ADDRESS], муніципалітет Каушани, повіт Тігіна, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 04.10.2001 року. Разом з тим, оскільки факт витрачання коштів виручених від продажу квартири на ремонт в спірній квартирі не підтверджений жодним належним та допустимим доказом, суд відхиляє посилання позивача на врахування вказаного доказу. Згідно довідки, виданої [PERSON] 27.08.1999 року, [PERSON] проживає та зареєстрований за адресою [INFO], разом з тим проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Оскільки вказана довідка не містить періоду проживання, а лише містить інформацію щодо спільного проживання станом на конкретний момент 27.08.1999 року, суд вважає обставини, що містяться у вказаній довідці недостатніми для висновку щодо проживання однією сімєю позивача та відповідача [PERSON] Як розяснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12\~квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Враховуючи викладене, суд вважає, що з огляду на відсутність реєстрації позивача за спірною адресою, а також відсутність належних та допустимих доказів проживання та ведення спільного господарства [PERSON] у період з 1999 року по 2004 рік, суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні вказаної позовної вимоги. Таким чином суду не доведено факт проживання однією сімєю позивача та [PERSON] Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову, суд зазначає, що позивачем не заявлені вимоги про поділ майна. Вимоги щодо встановлення факту спільного проживання обумовлені захистом порушеного на думку позивача права наприватизацію житла. Разом з тим, таке право у позивача відсутнє, з огляду на наступне. Відповідно до положень абз. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»до членів сімї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. При визначенні кола членів сімї необхідно керуватись положеннями ст. 64 ЖК УРСР, відповідно до якої членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. З аналізу цієї статті вбачається, що особи, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі, також мають право на приватизацію разом із квартиронаймачем, після встановлення відповідного факту у судовому порядку. Так, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. Судом, зокрема з свідоцтва про шлюб, встановлено, що станом на 05 травня 2005 року позивач була громадянкою [PERSON] Молдова, що унеможливлює можливість реалізації процедури приватизації щодо спірної квартири. Таким чином, позивач не мав право на участь у приватизації квартири, на момент видачі свідоцтва про право власності, а право на участь в приватизації повязано саме з юридичним фактом набуття позивачем громадянства України. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання незаконним розпорядження та скасування свідоцтва про право власності є безпідставні, обставини спільного проживання в період до реєстрації шлюбу на які посилався позивач належним чином не обгрунтовані та не підтверджені належними та допустимими доказами. Вищезазначені обставини у своєї сукупності є підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed