Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 23.12.2016 року звернулася позивачка з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання факту укладання договору міни. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що вона одружена з [PERSON] з 2010 року, хоча проживали вони разом з грудня 2007 року. Позивачка вказувала, що разом з відповідачем [PERSON] вони будували за спільні кошти будинок, що знаходиться в Одеській області, Біляївському районі, с. Великий Дальник, провулок 2 Тираспольський, буд. 18. До 2009 року був закладений лише фундамент будинку, а з 2009 почалось будівництво, яке завершилось у 2012 році, та відповідач [PERSON] був визнаний забудовником даного будинку. У подальшому, 25.10.2012 року відповідачка [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] Того ж дня [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Великий Дальник, провулок 2 Тираспольський буд. 18. Насправді, на думку позивачки, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір міни, а зареєстровано два договори дарування, щоб уникнути сплату податків. Позивачка посилається на ст. 235 ЦК України щодо правових наслідків удаваного правочину. З урахуванням вказаних обставин просить суд встановити факт того, що 25.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір міни житлового будинку, що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Великий Дальник, провулок 2 Тираспольський, буд.18 на квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 16.09.2016 року) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити. Надав до суду роздруківку з електронної пошти з Одеського форуму по обміну нерухомості, в підтвердження підстав позову та засвідчення факту того, що дійсно був пошук будинку. Зазначив, що в переписці висвітлена адреса будинку та вимоги: обмін або продаж будинку за 83\~000 доларів. У попередніх судових засіданнях представник позивача пояснював, що позивачка з [PERSON] проживали однією сімєю з 2007 року та лише в 2010 році між ними було зареєстровано шлюб. До початку 2008 року вони орендували житло в м. Одесі, а потім в 2009 році переїхали проживати до батьків відповідача. Починаючи з 2009 року вони будували будинок в Одеській області, Біляївському районі, с. Великий Дальник, провулок 2 Тираспольський, буд. 18, який було прийнято в експлуатацію в 2012 році, де забудовником було вказано чоловіка позивачки [PERSON]. Земельна ділянка, на якій знаходився будинок, також була зареєстрована за відповідачем. У подальшому, сторони вирішили переїхати до м. Одеси та почали шукати варіанти обміну нерухомістю. Проте, чоловік вмовив [PERSON] укласти договір дарування будинку, оскільки в майбутньому половину подарованої їм квартири він переписав би на позивачку; а також пояснив, що це надасть змогу уникнути сплати великих податків, тому [PERSON] погодилась саме на укладення договорів дарування, не зважаючи на те, що це фактично були договори міни. З 2012 року позивачка разом з [PERSON] проживали однією сімєю у вказаній квартирі, проте після народження у неї дитини у 2016 році у них почалися сварки (через 6 місяців відповідач звернувся до суду з позовом про виключення запису його як батька дитини, пізніше був поданий позов про розірвання шлюбу). Представник позивачки додаткова зазначив, що у позивачки до 2016 року, а саме до подання [PERSON] позовів про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини [PERSON] та про розірвання шлюбу, не було причин не довіряти своєму чоловікові, тому до цього часу вона не зверталась до суду з відповідним позовом. Представник позивача вважає, що строки позовної давності пропущені не були. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] (діє на підставі довіреності від 30.10.2015 року) заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та просила відмовити. В обґрунтування їх позиції надала до суду письмові заперечення від 06.03.2017 року, згідно яких додатково вказала, що відповідач перебувала у шлюбі з [PERSON] з 27.11.2010 року, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.06.2017 року по справі № 522/2647/17 було розірвано шлюб. До цього відповідач звертався з позовом про розірвання шлюбу ще у 2015 році, проте позивачка була вагітною, тому справу розглянуто не було. Вказувала, що після того як відповідач дізнався, що не є рідним батьком дитини [PERSON], та побажав розірвати шлюб з позивачкою, його дружина, [PERSON], почала вести активну діяльність щодо позбавлення відповідача його майна. Зокрема, без його відома відповідача [PERSON], маючи довіреність від імені [PERSON]С, зняла з обліку автомобіль відповідача моделі Opel Corsa і зареєструвала його на свою матір. Відповідач у запереченнях вказував, що будинок, який знаходиться в Одеській області, Біляївському районі, с. Великий Дальник, провулок 2 Тираспольський, буд. 18, будувався за кошти його батьків та станом на 2006 рік будівництво було фактично закінчено, про що свідчить відповідна довідка з сільської ради. Представник позивача посилалась, що усі договори дарування були укладенні з дотриманням вимог законодавства щодо такого виду договорів, сторони бажали укласти саме договір дарування та усі їх дії були направленні саме на це. Доказів щодо доплати коштів за передання будинку з боку позивачки не надано. Представник відповідача заперечувала також проти наданих роздруківок електронної переписки, вважає такі докази неналежними, оскільки на роздруківці немає прізвища, імен та по-батькові людей, які спілкуються, є лише дати та адреса будинків, тож не зрозуміло між ким саме ведеться переписка, та останні не свідчать про факт укладення саме договору міни. Також, представник, посилаючись на ст. 257 ЦК України, вказувала на сплив строку загальної позовної давності, оскільки договори дарування укладенні 25.10.2012 року, то вважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду, а заяву про поновлення пропущеного строку позивачка не надавала. При цьому, позивачка знала про укладення договору, про що свідчить її нотаріально посвідчена згода на укладення оскаржуваного договору, приєднана до матеріалів справи. Також, посилалась на те, що відповідно до ст. 174 Податкового кодексу України, відповідачі, уклавши оскаржуваний договорів, сплатили податки, оскільки вони не є родичами першого та другого ступеня споріднення, що у свою чергу спростовує твердження позивачки щодо того, що договір дарування був укладений саме з метою ухилення від сплати аналогів. У минулих судових засіданнях [PERSON] також зазначала, що [PERSON] є двоюрідною тіткою [PERSON], яка запропонувала подарувати будинок подружжю, оскільки знала, що вони хочуть жити в [PERSON], а сама вона жила в м. Буча, Київської області, тож ніякої доплати по договорам не було, хоча будинки і були не рівнозначні. З урахуванням викладених пояснень просила відмовити у задоволенні позову. Представник [PERSON] [PERSON] (діє на підставі довіреності від 04.04.2017 року) у цілому підтримав позицію відповідача [PERSON], заперечував проти задоволення позову, оскільки позивачка не довела, що дії відповідачів були спрямовані на укладення договору міни, а ставка податку по договору купівлі-продажу та дарування майже однакова, та не свідчать про намір укласти договір дарування саме з метою ухилення від сплати податків. У минулих судових засіданнях пояснив, що відповідачка [PERSON] до цього мешкала в Київській області у м. Буча та надумала повернутись до м. Одеси, отримавши від [PERSON] пропозицію отримати у подарунок будинку, який пустував, зраділа та погодилась. Після чого вирішила, у свою чергу, подарувати [PERSON] власну квартиру, хоча до цього такого наміру не мала. Жодної міни та доплат не було, дружина відповідача була присутня при укладенні оскаржуваного договору та надала згоду на його укладення. Це було справжнім волевиявленням сторін. Позивачка у судовому засіданні 26.09.2017 року надала свої пояснення у якості свідка. У цілому повторивши обставини зазначені в позовній заяві, розповіла, що поживши в будинку в с. Великий Дальник, вони з чоловіком зрозуміли, що будинок їм занадто великий та через те, що в селі немає роботи, необхідно переїжджати в [PERSON], а будинок міняти на квартиру в місті. Позивачка знайшла на Одеському форумі чоловіка [PERSON], який мав намір обміняти свою квартиру в [PERSON] на будинок в с. Великий Дальник. Борис це чоловік доньки [PERSON] і насправді ніякі вони не родичі з [PERSON] Тож, [PERSON] забирала будинок в с. Великий Дальник, у свою чергу [PERSON] передала [PERSON] квартиру в [PERSON], та їм мали доплатити за це 13\~000 дол. США. Вказувала, що переїхавши до квартиру у 2012 році вони спокійно жили, проблеми почались після того, як вона завагітніла. У її чоловіка були проблеми із здоровям та він не може мати дітей, а оскільки вона бажала стати матірю, відповідач не був проти, щоб вона вирішила це питання самостійно. Отже, вона завагітніла від іншого чоловіка та народила сина, про що відповідач знав, та спочатку все було добре і відповідач записав дитину на себе. Проте, пізніше все змінилось, у відповідача зявилась інша жінка, почав вести себе неадекватно, фактично виживати її (позивачку) разом з сином з квартири. Десь у жовтні 2016 року вона з дитиною переїхала жити до своїх батьків. Додала, що будинок вони будували за кошти їх батьків, оскільки в 2007 році, коли вони починали жити разом з чоловіком, будинок був у вигляді фундаменту і стін, ніяких комунікацій проведено не було, будинок був нежитловий. Позивачка була присутня при підписанні договору дарування, але їй пояснили, що оформити договір дарування простіше і вона була згодна, оскільки особо не вникала та довіряла чоловіку. Зазначила, що не памятає чи розясняли їй правові наслідки договору дарування. За кошти від доплати за будинок, які їм [PERSON] заплатила через місяць, вони купили машину. Позивачка пояснила, що пізніше її мати заплатила кредит за машину чоловіка в розмірі 4\~000 доларів. Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 27.11.2010 року було зареєстровано шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії І-ЖД № 139853. До цього, сторони проживали разом та факт проживання однією сімєю в період з грудня 2007 року по момент реєстрації шлюбу, тобто до 27.11.2010 року, було встановлено в рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року (справа № 522/25203/16-ц). Сторони були зареєстровані батьками [PERSON] [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії І-ЖД № 477175. Проте, у подальшому рішенням Приморського районного суду від 25.01.2017 року у справі №522/18099/16-ц було виключено з актового запису № 6356, складеного Одеським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області про народження [PERSON], [INFO], відомості про [PERSON] як про батька дитини. У матеріалах справи наявний дозвіл на будування вищевказаного будинку, який був наданий [PERSON] розпорядженням Ради народних депутатів Біляївського Одеської області № 306/95 від 06.09.1995 року. Будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку також був складений 15.09.1995 року на імя [PERSON]. Згідно довідки виконавчого комітету Великодальницької сільради Біляївського району Одеської області №4081 від 31.07.2006 року, [PERSON] є власником житлового будинку в Одеській області, Біляївському районі, с. Великий Дальник, вул. 2-й провулок Тираспольський, 18, за ним же числиться земельна ділянка, площею 0,15 га. У подальшому, у 2012 році, земельна ділянка була приватизована відповідачем та ним отримано правовстановлюючий документ на земельну ділянку Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №775345. Того ж року, відповідачем було введено в експлуатацію вказаний будинок та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САЕ №703753 від 25.07.2012 року (а.с.57). Право власності на вищевказаний будинок зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації нерухомості» м. Біляївка 25.10.2012 року (а.с.58). Отже, наявні у матеріалах справи документи свідчать про те, що власником буд. 18 по провулку 2-й Тираспольський в с. Великий Дальник та земельної ділянки, на якій вказаний будинок розташований, був відповідач [PERSON] (до укладення договорів дарування). З матеріалів справи суд вбачає, що 25.10.2012 року відповідачі уклади договір дарування, відповідно до якого [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у власність: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під № 18, що знаходиться в с. Великий Дальник, Біляївського районну, Одеської області по провулку Тираспольський 2. Договір державним нотаріусом Біляївської РДНК [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2-2556 (а.с.59). Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченої заяви від 25.10.2012 року, зареєстрованої в реєстрі за №2-2555, [PERSON] надала згоду на дарування відповідачем [PERSON] вказаного будинку в с. Великий Дальник (а.с.96). Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок №18 за адресою: Одеська обл.., с. Великий Дальник, пров. Тираспольський, 2 (колишня адреса 2-й провулок Тираспольський), була також подарована [PERSON] згідно договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Біляївської РДНК [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2-2559. Відповідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 2 с. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У той же день, 25.10.2012 року [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони, уклали договір дарування, відповідно до якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] квартиру під № 9, у будинку під № 29, що розташований по провулку Полуничному в м. Одесі. Договір було посвідчено приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 6328 (а.с.59). Позивачка надала згоду на укладення спірного договору дарування, тобто була обізнана щодо природи договору (договору дарування, його умов), а не міни. Крім того, суд вбачає, що після укладення договору дарування будинку 25.10.2012 року, позивачка з [PERSON] переїхали до квартири і мешкали там разом до 2016 року (до того, як позивачка завагітніла та почалися розлади в сімї), тобто на час спільного проживання вона погоджувалась з такими правочинами. Посилання позивачки на те, що була домовленість, що колишній чоловік згодом повинен був 1/2 частину квартири оформити на неї, окрім твердженнями позивачки, ніякими належними та допустимими доказами не підтверджено. У своїй позовній заяві позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги посилаючись на ст. 235 ЦК України, вказувала на удаваність оскаржуваного договору дарування та просила суд визнати факт, що насправді був укладений договір міни житлового будинку в с. Великий Дальник на квартиру в [PERSON]. Відповідно до\~ст.235 ч.1 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. З роз'яснень, які викладені в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Таким чином, при вчиненні удаваного правочину настання його мети - приховати інший правочин і бажають її досягти обидві сторони правочину, то й до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили. Відповідно до ст. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 716 ЦК України зазначає, що до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Статтею 204 ЦК України\~закріплено презумпцію правомірності правочину, що може бути спростована лише нормою закону чи встановлена судом. У відповідності до ст.. 262 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За правилами\~ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно зі\~ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні норми визнання цивільно-правового договору укладеним наводяться в ч. 1 ст. 638 ЦК, відповідно до якої\~ договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. Крім цього, у разі недотримання сторонами письмової форми правочину для з'ясування факту його вчинення та змісту слід виходити з приписів частини другої статті 205 Цивільного кодексу України; поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, може доводитися письмовими доказами та поясненнями сторін. Вказане свідчить про те, що сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов саме за договором дарування будинку. Будь-яких належних доказів щодо доплати за будинок з боку позивача суду не надано, крім того сторони за цими угодами вказане заперечували і обєкти нерухомості були передані один у одному за правочинами, укладеними у відповідності до положень чинного законодавства щодо умов та форми (ст..205 -207, 640, 658, 719 ЦК України). Крім цього, із поведінки сторін не вбачається, що вони переслідували настання певних правових наслідків, які виникають саме у разі укладення договору міни. Суд вбачає, що оскаржуваний договір дарування житлового будинку було укладеного з дотриманням вимог законодавства щодо такого виду договору, зокрема, дотримано форму договору та вимоги щодо його нотаріального посвідчення; угода була вчинена з дотриманням положень ст.. 369 ЦК України та положень гл. 7,8 СК України. Представником позивача суду не представлено належних та допустимих доказів стосовно того, що воля сторін не відповідала їх діями та останні мали намір укласти не договір дарування, а договір міни. Суд також не вбачає, що між сторонами було укладено договір міни у спрощений спосіб, оскільки обмін електронними листами, які містять домовленості сторін, та надані до суду у якості доказів, не мають підписів відповідачів, не містять конкретних відомостей щодо сторін та стосовно того, що сторони дійшли згоди за усіма істотними умовами, отже не підтверджують факту укладання сторонами договору у розумінні норм статті 626 ЦК України. Крім того, виписки з електронної переписки датовані 2010 роком, між тим спірні договору були укладені у 2012 році, тобто через тривалий період після переписки. При цьому, суд вбачає, що договір дарування житлового будинку від 25.10.2012 року до теперішнього часу сторонами не оскаржувався, не визнався судами недійсним. За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно з ч. 1\~ст. 20 ЦК України\~право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Згідно ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та під час судового розгляду не знайшли, а тому вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні саме з підстав необґрунтованості. Підстав для визнання факту укладення договору міни судом не знайдено. Крім того, згідно чинного законодавства не передбачено такого захисту прав як встановлення факту укладення договору міни. При цьому, оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] по суті у звязку з їх необґрунтованістю, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача щодо застосування до спірних правовідносин строків позовної давності. \~Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed