Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернулась [PERSON] з позовом до Золотоніської міської ради, в якому просить: -встановити факт постійного проживання однією сім`єю спадкоємця [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] , починаючи з грудня 2011 року до часу відкриття спадщини, а саме: до [INFO] , включно. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що ще з кінця 1990-их років була добре знайома з [PERSON] . Після смерті [INFO] його дружини [PERSON] , позивач почала проживати разом з [PERSON] однією сім`єю та доглядати його, оскільки останній не міг самостійно забезпечити умови свого життя, не міг проживати сам, потребував сторонньої допомоги для організації повсякденного життя, стороннього догляду, піклування, фізичної і матеріальної допомоги, що було пов`язано з його станом здоров`я, перебуванням у безпорадному стані, у тому числі через смерть дружини. Як зазначено у позові, після смерті [PERSON] [INFO] позивач здійснила його поховання, поминальні обіди за власний рахунок. Відтак, на думку позивача, вона є спадкоємицею четвертої черги та має право на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] та складається із житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.01.2021 відкрито провадження у справі за даним позовом за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання з розгляду справи призначено на 24.09.2021 о 08 год 30 хв. Позивач у судове засідання не прибула. Судова повістка надсилалась на зазначену позивачем у позові адресу для листування: [ADDRESS] , та повернулась до суду з відміткою «Укрпошти» про неможливість її вручення адресату, у зв`язку з відсутністю адресата. Відтак, враховуючи положення ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що позивач є повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач, явку свого представника у судове засідання також не забезпечив. Згідно з наявним в матеріалах справи листом від 14.04.2021 № 65 Золотоніська міська рада визнає позовні вимоги, просить суд розглянути справу без участі свого представника та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2002, зареєстрованого в реєстрі за № 1451 є власником будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Будинок глинобитний, обкладений цеглою, житловою площею 17,6 кв м, до будинку примикають літня кухня, погріб, прибудова, паркан, відмостка, криниця. Будівля розміщена на земельній ділянці площею 600 кв м. З листа Золотоніського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 04.09.2020 № 2660/22.3-01-10 судом встановлено, що між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] було укладено шлюб, актовий запис про шлюб № 13 від 09.03.2005. Також з вказаного листа судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, актовий запис про смерть № 334 від 14.10.2011. Відповідно до листа Золотоніського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 27.08.2020 № 2508/22.3-01-10 [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] . Згідно із свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 26.04.2017 [PERSON] помер [INFO] у віці 68 років. Відповідно до наданої Золотоніською міською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи заведеної після смерті [INFO] [PERSON] , вказана спадкова справа заведена за заявою, поданою 26.10.2017 [PERSON] , [INFO] . У своїй заяві про прийняття спадщини після смерті [PERSON] [PERSON] вказує, що фактично проживала із спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років за адресою: [ADDRESS] . Листами Золотоніської міської державної нотаріальної контори від 30.10.2017 № 794/02-14, від 03.11.2017 № 825/02-14 повідомлено [PERSON] , що її заява про прийняття спадщини оформлена неналежним чином. З наданої Золотоніською міською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] судом встановлено, відсутність у [PERSON] спадкоємців за заповітом, інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса не звертались. Також з матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Золотоніської міської ради від 26.07.2016 № 11-9/VII [ADDRESS] перейменовано на вул. Заплавна. Згідно з наданим Тальнівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) актовим записом про смерть № 03 від 2101.2019 [PERSON] померла [INFO] , місце проживання померлої особи: [ADDRESS] . У вересні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просить встановити факт постійного проживання однією сім`єю спадкоємця [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] , починаючи з грудня 2011 року до часу відкриття спадщини, а саме: до [INFO] , включно. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що ще з кінця 1990-их років була добре знайома з [PERSON] . Після смерті [INFO] його дружини [PERSON] позивач почала проживати разом з [PERSON] однією сім`єю та доглядати його, оскільки останній не міг самостійно забезпечити умови свого життя, не міг проживати сам, потребував сторонньої допомоги для організації повсякденного життя, стороннього догляду, піклування, фізичної і матеріальної допомоги, що було пов`язано з його станом здоров`я, перебуванням у безпорадному стані, у тому числі через смерть дружини. Як зазначено у позові, після смерті [PERSON] 25.04.2017 позивач здійснила його поховання, поминальні обіди за власний рахунок. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила у позовній заяві лише адресу для листування: [ADDRESS] . При цьому, уся судова кореспонденція: ухвали суду та судові повістки, яка надсилалась позивачу на вказану адресу повернулась до суду з відміткою «Укрпошти» про неможливість її вручення адресату, у зв`язку з відсутністю адресата. Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 05.09.2017, № витягу 7118-781625-2017 місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . З листа Золотоніського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 27.08.2020 № 2508/22.3-01-10 вбачається, що [PERSON] станом на день смерті проживав за адресою: [ADDRESS] . Доказів проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а так само доказів проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] позивач суду не назвала та не надала. Згідно з наданими суду письмовими поясненнями [PERSON] від 23.01.2021, останній вказує, що останній знав [PERSON] та його дружину [PERSON] дуже давно, приблизно з кінця 90-их років. Також у вказаних поясненнях [PERSON] зазначено, що позивач знала їх ще раніше, підтримувала з ними родинні відносини, ставилась до них як до рідних людей. Після смерті [PERSON] у 2011 році здоров`я [PERSON] погіршилось, він потребував сторонньої допомоги, та догляду, оскільки перебував у безпорадному стані. З огляду на наведене, як зазначив у своїх поясненнях [PERSON] , у 2011 році [PERSON] почала проживати разом з [PERSON] , вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільно господарство, позивач піклувалась та доглядала [PERSON] . Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке. Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Із системного аналізу наведених норм права вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Водночас кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України). Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У пункті 6 рішення від 03.06.1999 № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Тлумачення вказаних норм права дає підстави для висновку, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.08.2018 у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), та Верховним Судом у постановах: від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18); від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17 (провадження № 61-7058св19); від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17 (провадження № 61-34351св18); від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17 (провадження № 48280св18); від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] разом з померлим [INFO] [PERSON] , суд зауважує, що необхідною умовою для встановлення факту їх спільного проживання, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років до дня смерті спадкодавця 25.04.2017 є наявність належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин. Однак доказів проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, сплати побутових послуг, позивач суду не назвала та не надала. У матеріалах справи відсутні й докази хвороби спадкодавця та відомості про необхідність стороннього догляду за станом його здоров`я. Крім того, з матеріалів справи неможливо встановити, з якого часу позивач проживала разом із спадкодавцем. Власне ставлення позивача до нині померлого [PERSON] , періодичне придбання йому продуктів харчування, участь у веденні спільного господарства, а згодом і похованні, не є підтвердженням факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, їх пов`язаності спільним побутом та взаємними правами і обов`язками, що в розрізі зі статті 1264 ЦК України, дає право на спадщину. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 552/196/20. При вирішенні даної справи суд також бере до уваги, що відповідно до наданої Золотоніською міською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи заведеної після смерті [INFO] [PERSON] , вказана спадкова справа заведена за заявою поданою 26.10.2017 [PERSON] , [INFO] . У своїй заяві про прийняття спадщини після смерті [PERSON] [PERSON] вказує, що фактично проживала з спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років за адресою: [ADDRESS] . Листами Золотоніської міської державної нотаріальної контори від 30.10.2017 № 794/02-14, від 03.11.2017 № 825/02-14 повідомлено [PERSON] , що її заява про прийняття спадщини оформлена неналежним чином. Згідно з наданим Тальнівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) актовим записом про смерть № 03 від 2101.2019 [PERSON] померла [INFO] , місце проживання померлої особи: [ADDRESS] . У вересні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Докази звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] у матеріалах справи відсутні. Суд критично оцінює посилання позивача на підтвердження факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю наявністю у позивача правовстановлюючих документів померлого, а саме: свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок за адресою: [ADDRESS] , технічної документації на вказане будинковолодіння, оскільки наведені документи надані суду у копіях. Оригінали вказаних документів для огляду судом позивач суду не надавала. Крім того, аналогічні копії вказаних документів були додані [PERSON] до її заяви нотаріусу про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Суд також критично оцінює надані письмові пояснення [PERSON] від 23.01.2021, в яких останній вказує, що [PERSON] почала проживати разом з [PERSON] у 2011 році після смерті його дружини, вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільно господарство, позивач піклувалась та доглядала [PERSON] , оскільки інших беззаперечних доказів на підтвердження наведених обставин позивач суду не назвала та не надала. Відповідно до положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд досліджує докази безпосередньо. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 89 ЦПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретної цивільної справи. Водночас надані суду письмові пояснення [PERSON] , нотаріально не засвідчені, справжність підпису [PERSON] на наданих письмових поясненнях ніким не стверджено. [PERSON] у судове засідання для надання безпосередньо суду пояснень не прибув. При цьому позивач не заявляла суду клопотань про допит [PERSON] у якості свідка у даній справі. Інших доказів сторони суду не назвали та не надали. Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд висновує, що у задоволенні позову належить відмовити повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає про таке. Відповідно до ч.1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено повністю, витрати позивача щодо сплати судового збору належить віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed