Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

До Селидівського міського суду Донецької області звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради про участь тата у вихованні та оздоровленні дитини та усунення перешкод. В обґрунтування позову посилався на те, що він 28.04.2006 року уклав шлюб з відповідачкою, від котрого мають дитину доньку [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами було розірвано 15.04.2009 року. Рішенням Миколаївської міської ради від 25.12.2008 року визначена участь батька у вихованні дитини, надавши йому можливість бачитися з донькою не менше двох разів на тиждень без ночівлі за попередньою домовленістю стосовно часу та дня. Також було надано батькам право змінювати порядок побачень з малолітньою за їх взаємною згодою. Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.06.2009 року було визначено участь [PERSON] у вихованні малолітньої [PERSON], [INFO] з наданням йому можливості бачитися з донькою не менше трьох разів на тиждень з ночівлею за попередньою домовленістю стосовно часу та дня. Протягом 2010-2014 р.р. він намагався домовитися з відповідачкою щодо виконання його батьківських обовязків по вихованню дитини, але відповідачка домовлятися з ним не бажає. Просив суд зобовязати відповідачку не чинити йому перешкод у вихованні та оздоровленні [PERSON] та надавати йому дитину до м. Миколаєва на певні періоди часу; встановити порядок його участі у вихованні та оздоровленні [PERSON], разом із татом, на період осінніх, зимових та весняних шкільних канікул дитини, а також влітку з 01 червня по 15 серпня щороку не менш ніж 70 днів на літній період до досягнення донькою повноліття без участі відповідачки; зобовязати відповідачку надавати дитину для оздоровлення в оздоровчих закладах України та за кордоном; у разі неможливості поїхати дитині до тата через хворобу переносити термін знаходження дитини у тата на черговий строк, що дорівнює встановленому, який йде за визначеним рішенням суду, пропущений час додавати до наступного періоду; встановити, що дитину забирає той з батьків, до кого вона їде, стягнути з відповідачки всі витрати по суду на його користь у повному обсязі (судовий збір у повному обсязі, сплачений при подачі позовної заяви згідно квитанцій про сплату, витрати на телеграми та дорогу на всі судові засідання до Селидівського міського суду та у зворотньому напрямку). Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 12 червня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради про участь тата у вихованні та оздоровленні дитини та усунення перешкод. З вказаним рішенням суду від 12 червня 2014 року не погодився [PERSON] і оскаржив його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального, процесуального права. Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суд неповно зясував обставини справи. Просить апеляційний суд скасувати заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 червня 2014 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. В судове засідання апеляційного суду [PERSON] не зявився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, надав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність. В судове засідання апеляційного суду [PERSON] не зявилася, хоча своєчасно і належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм № 3 за № 816 (а.с. 53, 56-57). В судове засідання апеляційного суду представник Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради не зявився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, надав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність. Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги [PERSON], колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини 1 статті 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Частиною 1 статті 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Відповідно до частини 2 вищевказаної статті, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з частиною 3 вищевказаної статті, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте, таким вимогам, рішення суду першої інстанції не відповідає. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції послався на те, що 25.12.2008 року Миколаївською міською радою було вирішено питання про участь батька у вихованні дитини, а також рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.06.2009 року було визначено участь [PERSON] у вихованні малолітньої [PERSON], [INFO], з наданням йому можливості бачитися з донькою не менше трьох разів на тиждень з ночівлею за попередньою домовленістю стосовно часу та дня. Тобто питання щодо участі [PERSON] у вихованні дитини вже вирішувалося компетентними органами та інших доказів щодо необхідності зміни цього порядку позивач не надав. З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з таких підстав. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO]. Відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 25.12.2008 року визначена участь батька у вихованні дитини, надавши йому можливість бачитися з донькою не менше двох разів на тиждень без ночівлі за попередньою домовленістю стосовно часу та дня. Також було надано батькам право змінювати порядок побачень з малолітньою за їх взаємною згодою. Згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.06.2009 року було визначено участь [PERSON] у вихованні малолітньої [PERSON], [INFO], з наданням йому можливості бачитися з донькою не менше трьох разів на тиждень з ночівлею за попередньою домовленістю стосовно часу та дня. Постановою Селидівського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 22.11.2009 р. позивачу було відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] за ст.129 КК України. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 06.09.2013 р. було встановлено порядок участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні онуки [PERSON], [INFO], за місцем проживання бабусі з 03 січня по 10 січня та з 01 червня по 15 червня щороку без участі матері дитини. Згідно повідомлення Селидівського МВ ГУМВС України в Донецькій області, заява [PERSON] щодо невиконання [PERSON] рішення суду внесена до ЄРДР 05.03.2014 р. за ознаками злочину, передбаченого ст. 382 ч.1 КК України. Частиною 1 статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з частиною 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Як вбачається із частини 1 статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до частини 3 статті 157 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з частиною 1 статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Частиною 2 статті 159 СК України передбачено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Частиною 5 статті 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Із матеріалів справи вбачається, що 26 грудня 2008 року Органом опіки та піклування Миколаївської міської ради було прийнято рішення за № 2482 щодо врегулювання зустрічей [PERSON] з його донькою [PERSON], [INFO] та його участі у її вихованні не менш ніж 2 рази на тиждень. 04.06.2009 року Ленінським районним судом м. Миколаєва прийнято рішення про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною: не менше трьох разів на тиждень за попередньою домовленістю стосовно часу та дня. 22 жовтня 2014 року Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено ухвалу, якою відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про зміну способу і порядку виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2014 року, ухвала Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.10.2014 року залишена без змін. Відповідно до частини 1 статті 15 СК України, сімейні обовязки є такими, що тісно повязані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] позитивно характеризується за містом роботи, аліменти сплачує постійно і в належному розмірі. Матеріалами справи підтверджується, що відповідачка [PERSON] перешкоджає позивачу бачитися з дитиною і приймати участь в її вихованні. Відповідно до висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 06.06.2014 року № 1318/02.02.01-22/22/14/14, вважається за доцільне визначити порядок участі [PERSON] у вихованні [PERSON], [INFO], надавши йому можливість спілкування з донькою та її оздоровлення в оздоровчих та закладах України та за її межами: влітку з 01 червня до 15 серпня; протягом осінніх, зимових та весняних шкільних канікул (а.с. 14-15). Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає можливим визначити порядок участі [PERSON] у вихованні [PERSON], [INFO], надавши йому можливість спілкування з донькою та її оздоровлення влітку протягом одного місяця та тиждень протягом зимових шкільних канікул щороку до досягнення донькою повноліття. В частині позовних вимог [PERSON], а саме: встановити, що дитину забирає той з батьків, до кого вона їде, слід відмовити, оскільки частиною 2 статті 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних справ та інтересів, серед яких відсутній такий спосіб захисту. В частині позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з відповідачки всіх витрат по суду на його користь у повному обсязі (судовий збір у повному обсязі, сплачений при подачі позовної заяви згідно квитанцій про сплату, витрат на телеграми та дорогу на всі судові засідання до Селидівського міського суду та у зворотньому напрямку) слід відмовити, оскільки частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Документально підтверджених судових витрат матеріали справи не містять. Ксерокопія квитанції № 40349961 від 25 червня 2014 року на суму 121,80 грн. належним чином не завірена (а.с. 39). Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу [PERSON] слід задовольнити частково, рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 червня 2014 року скасувати, позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково.

Outcome: partial