Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

До суду 23.04.2018 року звернулась [PERSON] з позовом про визнання за нею права власності на ? частку квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після винесення судом рішення 02 листопада 2015 року, яким дана квартира була визнана спільним сумісним майном подружжя та було припинено право власності позивачки на ? частку квартири, відповідач зареєстрував належну йому ? частку квартири як власність а у позивачки залишилось документально власність на всю квартиру, що може ускладнити у подальшому право володіння та користування квартирою без визначення окремо права власності на ? частку квартири. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача подав до суду письмовий відзив та у судовому засіданні підтримав свої заперечення, наполягаючи на тому, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними доказами наявного порушення, невизнання або оспорювання прав позивачки. Ухвалою від 25.04.2018 року було відкрито провадження по справі призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Апід час підготовчого судового засідання від представника відповідача надійшов відзив на позов, та судом було запропоновано представнику позивача надати докази підтверджуючи порушення, невизнання або оспорювання прав позивачки, на що представником позивача було заявлено про достатність на його думку доказів у підтвердження позовних вимог. Як встановлено у судовому засіданні відповідно до договору купівлі-продажу від 07.12.2006 року ( а/с 12) [PERSON] придбала у власність двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 50,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м. Рішенням суду від 02.11.2015 року по справі №520/13247/14ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1\\2 частку квартири та припинення права власності відповідача і позовом третій особи [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на квартиру, вищезазначена квартира була визнана спільним сумісним майном подружжя у зв'язку із чим було визнано право власності за [PERSON] на ? частку квартири та припинено право власності [PERSON] на 1\\2 частку квартири. Згідно ч.1 ст. 4 Цивільного кодексу України ( далі ЦК) кожна особа має право в порядку, встановленому цім кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до вимог ч.1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином право підлягає захисту лише у випадку встановлення що воно порушено, не визнається або оспорюється іншими особами. В даному випадку позивач та її представник не надав жодного доказу наявності порушення прав або його невизнання. У вищезазначеному рішенні суду від 02.11.2015 року по справі №520/13247/14ц було розглянуто спір стосовно правового статусу квартири єдиним власником якої, згідно договору купівлі-продажу, значилась [PERSON], та квартира визнана спільним сумісним майном подружжя з припиненням права власності у [PERSON] на ? частку квартири та визнання на дану частину квартири власником [PERSON] Якщо рішення суду є незрозумілим для сторони або виконавця, суд, за заявою учасників справи, державного чи приватного виконавця може роз'яснити таке судове рішення у відповідності до вимог ст. 271 Цивільного процесуального кодексу України ( далі ЦПК ), не змінюючи при цьому змісту рішення. Крім того, у даному випадку відсутні будь які відомості щодо звернення позивачки до виконавців або реєстраторів які б відмовили у здійсненні своїх повноважень із посиланням про відсутність у позивачки права власності на ? частку квартири. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК). Згідно вимог ч.1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною п'ятою даної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи та у частині восьмої статті наведено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про недоведеність з боку позивача та його представника позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволені позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed