Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14 листопада 2011 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Позивач зазначала, що договір купівлі-продажу квартири від 14.11.2011р. є фіктивним, за взаємною згодою сторін був укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу, грошові кошти від відповідача за продаж квартири позивач не отримувала, квартиру не звільняла, продовжувала в ній проживати разом з дітьми, оригінали правовстановлюючих документів на квартиру знаходяться у позивача, право власності на квартиру за відповідачем у встановленому законом порядку не зареєстровано. Позивач в судове засідання не зявився, просив суд розглянути справи без його участі. Відповідач [PERSON] позов визнала, подала до суду клопотання, в якому просила розглянути справу за її відсутності. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14.11.2011р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до п.1.1. якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила двокімнатну квартиру №40 в будинку №11, корпус 2 по провулку Генерала Вишневського в місті Одесі, загальною площею 43,8 кв.м. Згідно п. 1.2 договору купівлі-продажу квартира належить продавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON], державним нотаріусом Сьомої державної нотаріальної контори 05.05.2008 року, реєстровий №2-2242. Згідно п. 1.5. договору покупець набуває квартиру за згодою чоловіка, [PERSON], що підтверджується його заявою, яка засвідчена [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 14.11.2011р. за реєстровим №1999, яка залишається у справі приватного нотаріуса. Як зазначено в п. 2.1. договору, продаж вчинено за 17520,00 грн., які продавець отримала від покупця повністю до підписання цього договору. 14.11.2011р. між [PERSON], [PERSON], [PERSON] було підписано угоду про те, що 14.11.2011р. [PERSON] укладає з [PERSON] договір купівлі-продажу своєї квартири [ADDRESS] фіктивно, без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу. В дійсності [PERSON] не продає свою квартиру, а [PERSON] не купує її, грошових коштів не сплачує. За умовами цієї угоди [PERSON] а.А. не повинна виселятися з квартири, постійно проживатиме в ній та самостійно сплачуватиме комунальні платежі, власником квартири залишається [PERSON] Зазначення в договорі про те, що [PERSON] отримала кошти за продаж квартири, є формальним. Оригінал договору купівлі-продажу зберігатиметься у [PERSON], право власності [PERSON] на квартиру не реєструватиметься. За умовами цієї угоди [PERSON] надає свою згоду на придбання квартири за спільні кошти фіктивно, з метою укласти фіктивний договір купівлі-продажу квартири, в дійсності жодних грошових коштів [PERSON] не передається, квартира у спільну власність не придбавається. Частиною 2 ст. 31 ЦПК України передбачено, що відповідач має право визнати позов повністю або частково. Відповідач позов визнала повністю, надала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що договір купівлі продажу квартири №40, що знаходиться за адресою м. Одеса, провул. Генерала Вишневського, 11/2 був укладений сторонами на прохання [PERSON], грошових коштів за продаж квартири [PERSON] відповідач ніколи не сплачувала, після укладення договору [PERSON], залишилася проживати у квартирі, квартиру від свого майна не звільняла, самостійно сплачувала комунальні платежі, оригінал договору купівлі - продажу квартири весь час знаходився у [PERSON], право власності на квартиру за [PERSON] не реєструвалося в установленому законом порядку. Відповідач також підтвердила, що про те, що договір купівлі-продажу є фіктивним відповідач, її чоловік [PERSON] та [PERSON] до його укладення склали відповідну письмову угоду. Згідно копії свідоцтва про смерть, виданого 25.10.2013р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції [PERSON] помер 25 жовтня 2013 року. Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи, що відповідач позов визнала, обставини та мотиви укладення сторонами оспорюванного правочину, не підлягають доказуванню. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 5 вказаної статті встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо дійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України визнається судом недійсним. Як зазначено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Наявність умислу всіх сторін на укладення фіктивного договору купівлі-продажу квартири підтверджується як змістом наданої до суду угоди (спільної заяви) від 14.11.2011р., так і письмовими поясненнями сторін у справі. Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 14 листопада 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS], не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, він є фіктивним. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як зазначено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Приймаючи до уваги зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи, а також те, що відповідач по справі повністю визнала позов, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: approved