Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулись [PERSON] , [PERSON] з позовом в якому просять: зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] та [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] , та вселити [PERSON] та [PERSON] , в квартиру [ADDRESS] (а.с.2-4). Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що позивач [PERSON] з 06 жовтня 1989 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] За період шлюбу вони придбали квартиру [ADDRESS] . Відповідач та рідний батько позивача [PERSON] , змінив замки у вхідних дверях, викинув з квартири всі особисті речі позивачів та не допускає їх до користування квартирою. Домовленості про встановлення порядку користування квартирою, яка фактично є спільною власністю подружжя, не мають результатів. Відповідач категорично відмовив позивачу та їх неповнолітньому сину у вільному доступі до квартири. Відповідач зробив своєю поведінкою неспроможні та жахливі умови спільного проживання через те, що бажає самостійно користуватися всією квартирою, стверджуючи, що ця квартира - його особиста власність. В зв`язку з цим позивачі вимушені тимчасово мешкати за іншою адресою. На сьогодні в спірній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач вважає, що висновки відповідача про те, що у зв`язку з розірванням шлюбу, вона втратила всі права на користування спірною квартирою, а їх син [PERSON] , цих прав не придбав, так як неповнолітній і повинен проживати з матір`ю, не відповідають вимогам діючого законодавства, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом [PERSON] в якому (з урахуванням змін та уточнень в остаточній редакції) просив усунути перешкоди в здійсненні права власності на спірну квартиру шляхом припинення сервітуту, та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.31-34, 49-50, 65-66), мотивуючи свої вимоги тим, що позивач [PERSON] втратила право користування спірною квартирою, оскільки вона добровільно виселилась з належної відповідачу квартири в належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . А її реєстрація в квартирі перешкоджає йому у здійсненні прав власності. При цьому відповідач не заперечує право свого сина [PERSON] користуватись квартирою та бути зареєстрованим в ній (а.с.31). В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, а вимоги зустрічного позову просили залишити без задоволення, доводи відповідача вважають необґрунтованими. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили суду, що спірна квартира була подарована відповідачу і на час набуття квартири у власність ні позивач, ні відповідач не мали достатніх коштів для купівлі квартири. Зазначили, що позивач добровільно виселилась з квартири та постійно проживає в квартирі, яка належить їй на праві власності. Зустрічний позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити заявлені вимоги. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с.25) та заява в якій він підтримує позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] та просить їх задовольнити (а.с.92). Позивач [PERSON] також надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.108,110). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши докази, вважає що позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 06 жовтня 1989 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 жовтня 2017 року було розірвано (а.с.35,76). Сторони мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На підставі договору від 02 січня 2002 року (а.с.13) [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] . Отже, спірна квартира набута відповідачем у власність під час шлюбу з позивачем, а відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно довідки про склад зареєстрованих (сім`ї), №15-7756 від 08.06.2017 року (а.с.12) [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Як було з`ясовано судом відповідач перешкоджає позивачу [PERSON] проживати та користуватись спірною квартирою. Позивач разом з сином вимушена проживати у батьків, оскільки відповідач в квартиру їх не впускає, перешкоджає їх вселенню. Згідно з ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що письмової угоди стосовно користування спірною квартирою між позивачем та відповідачем не укладалось, тому відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення. Оскільки відповідач заперечує право позивача [PERSON] проживати та користуватись спірною квартирою, у зв`язку з чим вона разом з сином вимушена проживати у батьків, то суд приходить до висновку, що їх відсутність за місцем постійного проживання в спірній квартирі є поважною. Щодо позовних вимог за первісним позовом в частині вселення та зобов`язання не чинити перешкоди, суд приходить до висновку, що позивачі мають право користування квартирою, оскільки припинення сімейних відносин та тимчасова відсутність не припиняє житлових правовідносин в розумінні положень ст.156, 163 ЖК України, наведених вище. Тому позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом на яких [PERSON] наполягав та просив їх задовольнити суд зазначає, що у відповідності з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, тощо) суд може продовжити пропущений строк. Окрім причин поважності зазначених у ст.71 ЖК України, до таких можна віднести винну поведінку позивача, якщо він чинив перешкоди у проживанні відповідача. Таким чином, позивачем (за зустрічним позовом) не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та припинення її права користування спірним майном. Доказів на підтвердження доводів позову щодо непроживання відповідача в спірній квартирі без поважних причин позивач не надав та не просив їх забезпечити. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях. В зв`язку з цим, суд вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: approved