Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 04 серпня 2016 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі [PERSON]М.) до [PERSON] (далі [PERSON]В.), треті особи: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, [PERSON] (далі [PERSON]Ф.) про витребування майна із чужого незаконного володіння. [PERSON] у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 1996 року вона є власником квартири № 17, розташованої у будинку № 56 по вулиці Набережна Перемоги у місті Дніпрі. У лютому 2015 року [PERSON] стало відомо про те, що 03 лютого 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу, за яким зазначену квартиру було відчужено на користь [PERSON] (далі [PERSON]А.). Зазначений договір купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2015 року у судовому порядку був визнаний недійсним, оскільки при його укладенні було використано підроблений договір купівлі-продажу квартири від 20 квітня 1996 року, копія паспорта на імя [PERSON] не з її фотокарткою, а з фотокарткою іншої, невідомої позичу особи. Крім того, при укладенні договору від 03 лютого 2015 року на відчуження обєкта нерухомого майна не було отримано згоди чоловіка відчужувача [PERSON] 11 лютого 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON], за умовами якого остання набула право власності на квартиру [ADDRESS]. У звязку із тим, що указана квартира вибула із володіння [PERSON] поза її волею на підставі підроблених документів, що було встановлено у судовому порядку, позивач просила витребувати із володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру № 17, яка розташована у будинку 56 по вулиці Набережній Перемоги у місті Дніпрі, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року відкрито провадження у цивільній справі № 201/11108/15-ц та призначено її до розгляду. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу для розгляду автоматизованою системою 04 серпня 2016 року розподілено судді Наумовій О.С., але у звязку із закінченням повноважень указаного судді розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 13 березня 2017 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П. Ухвалою від 14 березня 2017 року суддею Ходаківським М.П. прийнято цивільну справу № 201/17964/15-ц до свого провадження та призначено її до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у його задоволенні. При цьому представником відповідача [PERSON] заявлено клопотання про відкладення розгляду справи для надання йому можливості ознайомитись з матеріалами справи. Проте ураховуючи, що судовий розгляд даної цивільної справи триває з серпня 2016 року, у відповідача окрім зазначеного представника є також інший представник [PERSON], за клопотанням якого розгляд справи у судовому засіданні 30 травня 2017 року був відкладений саме для надання можливості ознайомитись з матеріалами справи, суд приходить до висновку про зловживання стороною відповідача своїми процесуальними правами, у звязку з чим вважає за можливе продовжити розгляд справи, а клопотання [PERSON] залишити без задоволення. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Приписами ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). Ураховуючи, що розгляд справи триває значний час, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції належним чином повідомлена про призначене у справі судове засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за відсутності Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено та із матеріалів справи це вбачається, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3282, який був укладений між [PERSON] та [PERSON], належить квартира № 17, розташована у будинку № 56 по вулиці Набережна Перемоги у місті Дніпро (том 1 а.с. 14, том 2 а.с. 56, 57, 58-59). 03 лютого 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстрованим номером 29 був посвідчений договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON], за умовами якого позивач відчужила на користь [PERSON] квартиру № 17, розташовану у будинку № 56 по вулиці Набережна Перемоги у м. Дніпропетровську (том 2 а.с. 3, 4). Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 11 лютого 2015 року за реєстровим номером 289 був посвідчений договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON], за яким перший відчужив, а остання придбала у приватну власність квартиру [ADDRESS] (том 2 а.с. 1). Судом також встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року, яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 03 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстрований у реєстрі за № 29 (том 1 а.с. 7-8). Дане судове рішення мотивовано посиланнями на ч. 3 ст. 203 ЦК України, зокрема тим, що у момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 3 лютого 2015 року [PERSON] у нотаріальній конторі не знаходилась, оскільки перебувала у Німеччині, і кордон із Україною не перетинала, що підтверджено належними і допустимими доказами: довідкою про те, що 03 лютого 2015 року з 12 години 52 хвилин до 20 години 03 хвилин вона перебувала на робочому місці, а також довідкою державної прикордонної служби України. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже в даному судовому процесі не підлягають доказуванню допущені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] порушення при посвідченні договору купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2015 року, а також недійсність вказаного правочину. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України). Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13, яка є обовязковою для усіх судів України, указано, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Статтею 388 ЦК України унормовано, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Зважаючи на те, що спірна квартира вибула із власності позивача поза її волею, що підтверджується відповідним судовим рішенням, вимоги позову про витребування квартири від кінцевого набувача є обґрунтованими, оскільки такий спосіб захисту порушеного права є належним і узгоджується із приписами ст. 388 ЦК України. Посилання відповідача та її представників на незаконний характер дій позивача, [PERSON] та інших осіб суд не може прийняти як підставу для відмови у позові, оскільки вони на цей час мають непідтверджений характер, ґрунтуються на припущеннях і можуть бути доведені в межах досудового розслідування відповідного кримінального провадження, але на розгляд питання про витребування майна [PERSON] наразі не впливають. Оцінюючі всі докази досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та приймаючи до уваги, що договір купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2015 року щодо відчуження спірної квартири від [PERSON] на користь [PERSON] у судовому порядку визнано недійсним, ураховуючи приписи законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved