Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 18 грудня 2018 року за підсудністю надійшла справа за указаним позовом з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 31 жовтня 1973 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль марки Ford Fiesta, реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований на ім`я [PERSON] та є спільною власністю подружжя, на підставі ст.ст. 60-61 ЦК України, оскільки був придбаний за кошти сім`ї. 07 травня 2008 року [PERSON] була видана довіреність на ім`я [PERSON] на керування вищевказаним транспортним засобом. 12 травня 2011 року була видана нова довіреність на керування вказаним автомобілем зі строком дії до 12 травня 2014 року. По закінченню дії довіреності [PERSON] автомобіль не повернув, а продовжував користуватися ним до листопада 2016 року. [PERSON] просив [PERSON] повернути автомобіль, але останній відмовився це зробити. Згодом [PERSON] дізнався, що вказаний автомобіль був проданий. [INFO] [PERSON] помер. У встановлений законом строк [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса ДМНО Орлова О.А. із заявою про прийняття спадщини. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль Ford Fiesta, реєстраційний номер [NUMBER] позивачу було відмовлено, оскільки право власності на вказаний автомобіль вже було зареєстровано за іншою особою - [PERSON] . За заявою доньки позивача [PERSON] , 24 січня 2017 року відомості про вчинення кримінального правопорушення за фактом самовільного заволодіння майном, яке належало [PERSON] були внесені до ЄРДР за № 12017040640000193. З витребуваних під час розслідування документів позивачу стало відомо, що 05 серпня 2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір-купівлі продажу №1241/2016/000554 транспортного засобу - автомобіля Ford Fiesta, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до п. 2.2 вказаного договору, право власності на цей транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі. Серед вказаних документів також був наявний акт приймання-передачі транспортного засобу від 05 липня 2016 року, який підписаний що до моменту укладення договору купівлі-продажу від 05 серпня 2016 року. Позивач вказує на те, що її чоловік [PERSON] не міг підписати вказаний акт, оскільки 04 липня 2016 року о 11:25 год. він виїхав із м. Дніпро до м. Львів, що підтверджується посадочним документом 000В3В91-47FO7B8D-0001, куди прибув 05 липня 2016 року о 05:58 год. ранку. Далі, о 07:10 год. він виїхав до м. Воловець, куди прибув того ж дня о 10:12 год. Позивач також зазначає що її чоловік не підписував і договір купівлі-продажу від 05 серпня 2020 року, що може підтвердити почеркознавча експертиза. У зв`язку із викладеним [PERSON] просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу, скасувати державну перереєстрацію автомобіля, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на спірний автомобіль та стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Від представника позивача до суду надійшла заява, у якій остання позовні вимоги підтримала у повному обсязі та проводити розгляд справи без її участі. Від [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій останній зазначив що довіряє рішенню суду. Від [PERSON] до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку із тим, що твердження позивача про те, що у зв`язку із закінченням дії довіреності 12 травня 2014 року він повинен був повернути спірний автомобіль її покійному чоловікові є надуманими, оскільки [PERSON] не просив повернути йому автомобіль у зв`язку із закінченням строку дії виданої ним нотаріальної довіреності. Від представника третьої особи до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без його участі та прийняти рішення згідно чинного законодавства. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 31 жовтня 1973 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 31 жовтня 1973 року, виданого Будинком щастя Ленінського району м. Дніпропетровська (а.с. 8). Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль Ford Fiesta, реєстраційний номер [NUMBER] , 1989 року випуску з 04 грудня 1998 року належав [PERSON] (а.с. 8). 05 серпня 2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір-купівлі продажу №1241/2016/000554 транспортного засобу - автомобіля Ford Fiesta, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 51). Відповідно до п. 2.2 вказаного договору, право власності на цей транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі. Згідно із актом приймання-передачі транспортного засобу від 05 липня 2016 року, останній був підписаний що до моменту укладення договору купівлі-продажу від 05 серпня 2016 року. Позивач у позовній заяві зазначила, що її чоловік [PERSON] не міг підписати вказаний акт, оскільки 04 липня 2016 року о 11:25 год. він виїхав із м. Дніпро до м. Львів, що підтверджується посадочним документом 000В3В91-47FO7B8D-0001, куди прибув 05 липня 2016 року о 05:58 год. ранку. Далі, о 07:10 год. він виїхав до м. Воловець, куди прибув того ж дня о 10:12 год. (а.с. 7). Також позивач зазначила, що її чоловік не підписував і договір купівлі-продажу від 05 серпня 2020 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 року у вказаній справі було призначено проведення судової (посмертної) почеркознавчої експертизи. Висновком експерта від 31 січня 2020 року № 5840-19 було встановлено, що підписи від імені [PERSON] : в графі «ПРОДАВЕЦЬ: [PERSON] [ADDRESS] у двох примірниках договору купівлі-продажу №1241/2016/000554 транспортного засобу від 05 серпня 2016 року; в графі «Здав (ПРОДАВЕЦЬ)» акту приймання-передачі транспортного засобу від 05 липня 2016 року; в графі «ПРОДАВЕЦЬ» попередження від 05 липня 2016 року та на копії паспорту [PERSON] серії [NUMBER] - виконані не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням його справжньому підписису. Рукописні записи «Копия верна», що розташовані на копії паспорту [PERSON] серії [NUMBER] - виконані не [PERSON] , а іншою особою. Вказаний висновок підтвердив твердження позивача про сфальшування документів. Таким чином договір купівлі-продажу №1241/2016/000554 транспортного засобу від 05 серпня 2016 року підлягає визнанню недійсним Згідно частин 1-2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної особи, незаконне заволодіння ним. За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації автомобіля за [PERSON] підлягають задоволенню. Що стосується заявленої позивачем вимоги про визнання за нею права власності на автомобіль Ford Fiesta, реєстраційний номер [NUMBER] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , слід зазначити наступне. Згідно ст. ст. 77-80 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи той факт, що позивачем не надано суду жодних доказів того, що вона є єдиним спадкоємцем після померлого [PERSON] , клопотань про витребування копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , для встановлення кола спадкоємців позивачем заявлено не було, слід дійти до висновку про можливість відмови у задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на автомобіль Ford Fiesta, реєстраційний номер [NUMBER] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] у зв`язку із її недоведеністю. Зазначене не позбавляє позивача можливості отримати вказаний автомобіль у спадщину в порядку глави 86 ЦК України. Суд також доходить висновку про безпідставність вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки відсутнє порушене право позивача з боку відповідача [PERSON] , що могло б стати підставою відшкодування такої шкоди з огляду на норми ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачці, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У позовній заяві відповідні докази відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в судовому засіданні необхідно дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Оскільки в судовому засіданні не встановлено наявності вини та порушень з боку відповідача, тому не обґрунтованими є доводи позивача про завдання моральної шкоди через відсутність наслідків заподіяння такої шкоди, передбаченої положеннями ст. 23 ЦК України та відсутністю доказів якими підтверджується заявлена вимога в цій частині. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial