Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

До Магдалинівського\~районного суду\~Дніпропетровської області\~надійшла позовна\~заява [PERSON] до Новомосковської районної державної адміністрації Магдалинівського району Дніпропетровської області про скасування розпорядження голови Магдалинівської районної державної адміністрації. Позивач з урахуванням уточнень посилається на те, що 14.04.2020 року до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області звернулась [PERSON] з позовом про визнання права власності фермерського господарства та права постійного користування земельними ділянками в порядку спадкування. 06.05.2020 року було відкрито провадження №2/179/395/20 у справі №179/604/20. 29.05.2020 року під час підготовчого судового засідання позивачеві стало відомо про існування розпорядження голови Магдалинівської районної державної адміністрації № 877-р від 28.11.2003 року «Про вилучення земельних ділянок, які були надані [PERSON] для ведення (селянського) фермерського господарства на території Олескандрівської сільської ради». Стосовно даного розпорядження були направлені запити до Магдалинівської районної державної адміністрації та Головного управління держгеокадастру в Дніпропетровській області. 15.06.2020 року було отримано відповідь на адвокатський запит від Магдалинівської районної державної адміністрації з копією розпорядження та копією заяви позивача на підставі, якої розпорядження було прийнято. В даній заяві від 03.11.2003 року, позивач просила надати дозвіл на переоформлення селянського фермерського господарства «Зоря» на неї в порядку спадкування після смерті чоловіка. 31.07.2020 року було також отримано відповідь Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області №29-4-0.221-5133/2-20, в якому зазначалось, що у Магдалинівському відділі відсутні будь-які відомості щодо внесення змін до Державного реєстру земель на підставі розпорядження. Оскільки раніше позивачеві не було відомо про існування оскаржуваного розпорядження, вважає, що строк позовної давності оскарження розпорядження має бути поновленим та відраховуватись з 31.07.2020 року. Позивач вважає розпорядження ухвалене з грубими порушеними норм матеріального та процесуального права а також прав позивача та підлягає скасуванню з огляду на наступне. 04.11.2003 року позивач звернулась до відповідача з заявою в якій зазначалось наступне: «В зв`язку зі смертю мого чоловіка, [PERSON] , голови селянського фермерського господарства «Зоря» яка знаходиться на території Олександрівської сільської ради прошу надати дозвіл на переоформлення селянського фермерського господарства «Зоря» на мене [PERSON] як спадкоємицю». Оскільки Закон України «Про фермерське господарство» не передбачає порядку перереєстрації господарства в разі смерті його голови, однак передбачає в ст. 23 можливість успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини), позивач вважає дії відповідача щодо прийняття розпорядження саме на підставі заяви позивача є незаконними. На момент подачі заяви до компетенції відповідача відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (в редакції, що діяла на той час) відносилась державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи, але така реєстрація змін могла бути внесена виключно на підставі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 560 Цивільного кодексу Української РСР (що діяв на момент подачі позивачем заяви), спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Отже вирішення питання спадкування входило до компетенції державної нотаріальної контори а не відповідача, який в свою чергу був зобов`язаний надати позивачці роз`яснення з приводу порядку спадкування у відповідності п. 3, 4 ч. 1 ст.25 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», а не ухвалювати оскаржуване рішення всупереч діючому на той час законодавству. В Розпорядженні зазначено, що воно прийняте на підставі п. б ст. 140 Земельного кодексу України. Але дана норма передбачає припинення права власності на земельну ділянку в разі смерті власника, а не права користування, та й то лише у випадку відсутності спадкоємців. Питання припинення права користування земельною ділянкою або її вилучення регулює ст. 141, 149 Земельного кодексу України, але дані норми мають вичерпний перелік підстав такого припинення (вилучення), серед яких смерть землекористувача відсутня. Крім того, фактично після смерті чоловіка позивач фактично вступила в управління та володіння фермерським господарством та здійснює його по сьогоднішній день, а тому відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР вона має визнаватись спадкоємцем який прийняв спадщину. Оскільки на момент одержання земельної ділянки у користування, головою та засновником Фермерського господарства «Зоря» був чоловік позивачки - [PERSON] , ним були подані відповідні заяви для одержання земельних ділянок у користування та на його ім`я було видано державні акти на право постійного користування землею. Таким чином, право користування та володіння земельними ділянками, наданими спадкодавцю для ведення фермерського господарства, переходить до самого фермерського господарства, з моменту його створення та реєстрації. При цьому, безумовною умовою створення та реєстрації такого господарства як юридичної особи є отримання Державного акту на право користування земельною ділянкою громадянином засновником селянського (фермерського) господарства. Припинення зазначеного права володіння, користування земельною ділянкою селянських (фермерських) господарств у разі смерті голови фермерського господарства ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» не передбачено. З огляду на вказане, спадкодавець, як засновник господарства, на законних підставах набув право постійного користування земельними ділянками загальною площею 5,1 га та 17,49 га, які розташовані на території Олександрійської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області і надані для ведення селянського (фермерського) господарства. А отже, до складу майна господарства (як цілісного майнового комплексу) входить право постійного користування даними земельними ділянками. Враховуючи наведене, оскаржуване розпорядження порушило право позивачки на законне успадкування селянського фермерського господарства «Зоря» після смерті її чоловіка, а тому з метою відновлення даних прав підлягає скасуванню. На підставі наведеного, позивач звертається до суду та прохає: -скасувати розпорядження голови Мигдалинівської районної державної адміністрації № 877-р від 28.11.2003 року «Про вилучення земельних ділянок, які були надані [PERSON] для ведення (селянського) фермерського господарства на території Олександрівської сільської ради»; -визнати державні акти на право постійного користування землею площею: 17.49 га - серія ДП, виданого на підставі розпорядження голови районної ради Магдалинівського району Дніпропетровської області від 27.03.2001 року № 84-р та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за МД №690 та 5,1 га - серія ДП, виданого на підставі розпорядження представника Президента України Магдалинівського району Дніпропетровської області від 07.04.1993 року № 124 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за МД № 219 чинними. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву в якій прохав розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, надавши до суду заяву в якій прохала розглянути справу без її участі. 30 серпня 2021 року представником відповідача до суду було надано відзив на позовну заяву, де зазначено, що Магдалинівська райдержадміністрація під час винесення розпорядження діяла відповідно до вимог законодавства. Крім того, представник відповідача зазначила, що позивачем пропущено строк позовної давності. Дослідивши докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державних актів від 09 квітня 1993 року та від 24 квітня 2001 року належало право постійного користування земельними ділянками площею 5,1 га та 17,490 га наданих для фермерського господарства (а. с. 7-8). 14 серпня 1993 року зареєстровано селянське (фермерське) господарство «Зоря», головою якого зазначено [PERSON] (а. с. 10-15). 04.11.2003 року позивач звернулась до Магдалинівської райдержадміністрації з заявою від 03.11.2003 року в якій зазначалось наступне: «В зв`язку зі смертю мого чоловіка, [PERSON] , голови селянського фермерського господарства «Зоря» яка знаходиться на території Олександрівської сільської ради прошу надати дозвіл на переоформлення селянського фермерського господарства «Зоря» на мене [PERSON] як спадкоємицю» (а. с. 21). Розпорядженням голови Магдалинівської районної державної адміністрації № 877-р від 28.11.2003 року «Про вилучення земельних ділянок, які були надані [PERSON] для ведення (селянського) фермерського господарства на території Олескандрівської сільської ради»: -вилучено земельні ділянки, які були надані [PERSON] в постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства площею 22,59 га; -державні акти на право постійного користування землею видані 09.04.1993 року та 24.04.2001 року [PERSON] вважати такими, що втратили чинність. (а. с. 20). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України (стаття 19 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»). Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також\~стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року\~не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта)\~земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. За змістом системного тлумачення статей\~2,\~4,\~5,\~7,\~8,\~10,\~11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», статей\~1,\~5,\~7,\~8\~і\~12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, статей\~31,\~92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року\~після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у\~статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Проте право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Майно фермерського господарства належить йому на праві власності (частина перша\~статті 20 Закону України «Про фермерське господарство»). Фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання (частина перша\~статті 22 цього Закону). Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону (частина перша\~статті 23 того ж Закону). У випадку смерті засновника (члена) селянського (фермерського) господарства його спадкоємці мають право на спадкування цього господарства (прав засновника, члена). За наявності у фермерського господарства статутного (складеного) капіталу з розподілом часток між його засновником, членами спадкоємці засновника (члена) фермерського господарства спадкують відповідні права засновника (члена), якому належала відповідна частка у статутному (складеному) капіталі. Вказаний правовий висновок зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року у справі № 179/1043/16-ц. Отже, у зв`язку із створенням [PERSON] селянського (фермерського) господарства «Зоря», до нього перейшло право постійного користування земельними ділянками наданими засновнику господарства. За таких обставин позивач не набула статусу спадкоємця права постійного користування земельними ділянками, які вилучено на підставі оскаржуваного розпорядження голови Магдалинівської райдержадміністрації. Обов`язковою передумовою для реалізації права на судовий захист у порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного\~законом\~інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом. Частиною першою\~статті 2 ЦПК України\~встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Вирішуючи спір по суті, суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного\~законом\~інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні спричиняє прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших установлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного\~законом\~інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Таким чином, як на момент звернення позивача з позовом, так і на час ухвалення судових рішень у справі права позивача оскаржуваним\~ розпорядження голови Магдалинівської райдержадміністрації не порушені. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність відмови у задовленні позовних вимог.

Outcome: dismissed