Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент реєстраційних послуг ЗМР, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. 18 червня 1993 року виконавчим комітетом Комунарської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя позивачу [PERSON] було видано ордер № 2200 на житло - кв. [ADDRESS] на сім`ю із чотирьох осіб: дружину [PERSON] , та синів [PERSON] та [PERSON] . З червня 2016 року відповідач [PERSON] не проживає у вказаній квартирі, мешкає у Республіці Білорусії. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі створює позивачу перешкоди у користуванні квартирою, тому він просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28 липня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 31 травня 2019 року ухвалою суду підготовче засідання по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] , повідомлений своєчасно та належним чином, не з`явився, до суду направив свого представника. Представник позивача адвокат Мельніков В.Є., у судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, вказав, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, у матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява про розгляд справи за його відсутністю, в якій вказано, що позовні вимоги він визнає, постійно мешкає на території Республіки Білорусь та отримав там вид на проживання. Третя особа - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради у судове засідання свого представника не направив, надав заяву про розгляд справи за відсутності останнього. Оскільки сторони, повідомлені своєчасно та належним чином, не з`явилися, то згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальнуваного технічного засобу не здійснюється. Встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). 18 червня 1993 року Виконавчим комітетом Комунарської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя [PERSON]. на родину із 4-х осіб видано ордер № 2200 на житлове приміщення - кв. [ADDRESS] . У складі сім`ї вказано: дружина [PERSON] , сини [PERSON] та [PERSON] . У вказаній квартирі з 22 січня 2002 року зареєстрований [PERSON] . Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вирішуючи питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд враховує, що відповідачем [PERSON] надано заяву, засвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С., про згоду з позовними вимогами, одночасно вказано, що він постійно мешкає в Республіці Білорусь. Враховуючи вищевикладене, що відповідач [PERSON] з червні 2016 року проживає на території Республіки Білорусь, отримав там вид на проживання, надав заяву про задоволення позовних вимог, то суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню. 28 квітня 2017 року Міністерством внутрішніх справ Республіки Білорусь [PERSON] видано вид на проживання. Термін дії до 14 квітня 2022 року, в якому вказано, що з 14 червня 2016 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із задоволенням вимоги, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved