Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

до Козелецького районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява [PERSON], яка подана його представником - [PERSON], до [PERSON], [PERSON], [PERSON], законним представником якої є [PERSON]; треті особи - Остерська міська рада Козелецького району Чернігівської області як орган опіки та піклування, Козелецька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та стягнення матеріальної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що в житловому будинку [ADDRESS], власником якого є позивач, зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] в серпні 2012 року виїхали з будинку. [PERSON] залишилася в ньому проживати разом зі своїм батьком - [PERSON], який помер [INFO]. [PERSON] залишила проживати в будинку в лютому 2016 року. За твердженнями позивача, відповідачі не є тими членами сімї позивача в розумінні норм діючого законодавства, статус яких надавав би право проживати у вказаному будинку. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та подав заяву про залишення позову без розгляду в частині стягнення майнової шкоди. Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 17 серпня 2016 року позовну заяву [PERSON], яка подана його представником - [PERSON], до [PERSON], [PERSON], [PERSON], законним представником якої є [PERSON]; треті особи - Остерська міська рада Козелецького району Чернігівської області як орган опіки та піклування, Козелецька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та стягнення матеріальної шкоди залишено без розгляду в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог. [PERSON] посилалася на те, що іншого житла в неї немає, свого часу вона змушена була залишити проживати в спірному будинку, оскільки малолітня дитина [PERSON] потребувала умов для оздоровлення, в зв'язку з чим вона була змушена переїхати проживати до своєї матері в Одеську область. [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що вона також не має іншого житла, наразі тимчасово проживає в своєї сестри в Одеській області в зв'язку з перебуванням на навчанні. В лютому 2016 року вона фактично була вигнана з будинку своєю бабусею - [PERSON], яка є матір'ю позивача. Відповідач [PERSON] вважає, що має моральне право на проживання в спірному будинку, оскільки він був збудований її батьком, а також на тій підставі, що є членом сімї позивача - його рідною племінницею. Представник відповідачів - адвокат [PERSON] просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав, озвучених його довірителями. Від Остерської міської ради Козелецького району Чернігівської області та Козелецької районної державної адміністрації надійшли заяви про розгляд справи за відсутності їх представників. Вислухавши пояснення сторін, їх представників та показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до Договору дарування будинку від 25.09.2015 року дарувальник [PERSON] передала у власність обдаровуваного [PERSON] майно: житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]. Даний факт також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер витягу 50826784), який вказує на те, що [PERSON] дійсно є власником вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями на підставі договору дарування. В судовому засіданні також було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який було розірвано рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 09.11.2009 року. Відповідно до Свідоцтва про смерть [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] у віці 55 років. За життя останній мав двох доньок: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Свідоцтвами про народження [NUMBER] та [NUMBER]. Згідно з інформацією, отриманою від Остерської міської ради Козелецького району Чернігівської області від 13.05.2016 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] дійсно зареєстровані за адресою по [ADDRESS]. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власникомбудинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі, надається лише члену сім'ї власника цього житла. «Член сім'ї» - це «наскрізний» суб'єкт декількох галузей права». При цьому в різних галузях права, а нерідко і в окремих нормативних актах у межах однієї галузі коло членів сім'ї визначається по-різному. У свою чергу, залежно від вирішення питання про суб'єктний склад сім'ї визначається коло учасників сімейних відносин, носіїв комплексу сімейних особистих та майнових прав і обов'язків. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. З зазначених норм вбачається, що право користування житловим приміщенням належить члену сім'ї власника: його дружині (чоловікові), дітям, батькам, іншим особам, які постійно проживають з власником та ведуть з ним спільне господарство. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не є членами сім'ї власника вищевказаного житлового будинку [PERSON] в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР. Відповідачі проживали в спірному будинку з дозволу попереднього його власника - [PERSON]. В той же час, відповідач [PERSON] як новий власник будинку, згоду на проживання відповідачів у належному йому на праві власності будинку не надає, що вбачається з позиції його представника та зі змісту поданої ним позовної заяви. Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. За таких обставин, припинення права власності померлого [PERSON] на будинок, за відсутності у відповідачів відповідного договору з новим власником, за змістом ст. ст. 383, 405 Цивільного Кодексу України та ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу України, припиняє і право колишніх членів сім'ї на користування таким житлом. Відсутність у відповідачів іншого житла не може бути підставою для обмеження права власності [PERSON] з урахуванням того, що відповідачі не є тими членами його сімї, яким законодавством України гарантовано право на проживання в житловому приміщенні навіть за відсутності згоди його власника. За ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або за місцезнаходженням навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти-члени сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні власника або наймачем. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та малолітня [PERSON] не були та не є членами сім'ї нового власника спірного житлового будинку. Також, матір малолітньої з новим власником не вирішувала питання про користування нею та її малолітньою дитиною спірною жилою площею, а відтак між ними не виникли житлові правовідносини. Оскільки відповідачі не є співвласниками спірного житлового будинку та не набули самостійного права на нього, не є членами сімї власника житлового приміщення в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, суд, з врахуванням положень ст. 405 ЦК України, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: approved