Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом [PERSON] до [PERSON], в якому просив визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS] (колишня назва Якіра) м. Одеси загальною площею 47,9 кв. м., в тому числі житловою 29,9 кв. м.; встановити порядок користування квартирою №43 будинку №39 по вул. Іцхака Рабіна (колишня назва Якіра) м. Одеси, наступним чином: - у користування [PERSON] виділити кімнату «5» житлову, площею 12,8 кв. м; - у користування [PERSON] виділити кімнату «7» житлову, площею 17,1 кв. м.; В загальному користуванні сторін залишити: коридор «1» - площею 7,7 кв. м., кухня «4» - площею 5,7 кв. м.; ванна кімната «3» - площею 2,1 кв. м.; туалет «2» площею 0,9 кв. м., вбудовану шафу «6» площею 0,7 кв. м.; Стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу, обґрунтовуючи свої вимоги таким. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 1994 року, яке видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації №36015 від 14 лютого 1994 року [PERSON], та [PERSON] отримали у власність в рівних частках у спільну сумісну власність квартиру №39\~по вул.\~Якіра (нинішня\~назва Іцхака\~Рабіна),\~43\~м.\~Одеса.Вказане свідоцтво\~було видане\~двом співвласникам\~в одному\~екземплярі. На даний\~час відповідачка\~змінила замки\~на вхідних\~дверях таперешкоджає позивачу користуватись житлом, чинить йому перешкоди у використанні власністю, заперечує його право власності на майно, що обмежує його\~право розпорядитися\~на власний\~розсуд своєю\~власністю.З метою отримання дублікату вищезазначеного свідоцтва позивач звернувся з заявою до Комунального підприємства «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради відповідно до якої просив видати йому дублікат Свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 1994 року, згідно якого йому та відповідачці належить в рівних частках квартира [ADDRESS] (колишня назва Якіра)\~м.\~Одеси.Відповідно до листа №680-В/01-07 виданого комунальним підприємством «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради за підписом в.о. директора [PERSON] позивачу відмовлено в\~видачі дублікату\~правовстановлюючого документуна квартиру [ADDRESS]. Підставою для відмови стало посилання на ст. 8 п. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового\~фонду»,\~відповідно до\~якого передача\~займанихквартир здійснюється у спільну сумісну власність або спільну часткову власність з письмової згоди всіх повнолітніх членів сімї, які постійно проживають\~у даній\~квартирі.Крім того, Комунальне підприємство «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради у своїй відповіді посилалось на ст. 24 Положення із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №42 (0335-15 від 02 березня 2015 року «Про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитку у власність громадян», дублікати приватизаційних документів видаються власникам (співвласникам) житла з письмової згоди\~у випадках\~втрати або\~зіпсування оригіналів.Зазначеним листом\~позивачу рекомендовано\~звернутися до\~суду з\~відповідною позовною\~заявою.З метою зобовязання Комунального підприємства «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської\~ради вчинити\~певні дії\~щодо видачі\~правовстановлюючого документу\~позивач звернувся\~з адміністративним\~позовом до\~Малиновського районного\~суду м.\~Одеси.Однак в задоволенні позову йому було відмовлено з посиланням на те, що він не правильно обрав спосіб захисту\~порушеного права,\~та повинен\~звернутися до\~суду з\~цивільним позовом\~про визнання\~правана частину квартири\~відповідно до\~ст.\~392\~ЦК України.Враховуючи, що реальному розподілу квартира не підлягає, а також що відповідачка чинить перешкоди у здійсненні права власності та права користування квартирою позивач вважає за доцільне просити суд встановити порядок користування квартирою, що є предметом спору. [PERSON] звернулась до суду із заявою про заміну позивача на неї по цій справі, оскільки 12 серпня 2017 року [PERSON] помер, а єдиним спадкоємцем за законом є його донька [PERSON]. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 березня 2018 року залученодо участі у справі в якості правонаступника позивача [PERSON] [PERSON], зареєстрована за адресою: [INFO]. В подальшому подала заяву про розгляд справи за її відсутністю. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце судового засідання повідомлялася, згідно інформації курєрської служби від одержання повісток відмовилася. Крім того, відповідач [PERSON] 14.02.2017 р. оскаржувала ухвалу суду від 18 січня 2017 року про відкриття провадження у цій справі. В особі свого представника [PERSON] 07 листопада 2017 р. подавала клопотання про закриття провадження у цій справі. Тобто відповідачці було достеменно відомо про існування спору в суді. Оскільки справа розглядається тривалий час, відповідач в судові засідання не зявлялася, відмовлялася від отримання повісток, відзиву на позов не подавала, суд вирішив розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів. З 27 грудня 1959 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2016 року шлюб між ним був розірваний. Від цього шлюбу народилась дочка - [PERSON], [INFO], відповідно до свідоцтва про народження серії І-ЯК №394705 від 12 березня 1968 року, запис №354, де батьками зазначені: мати [PERSON], батько [PERSON]. 29 вересня 1985 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та замінила прізвище на «Кисель», згідно із свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-ЖД №462772 від 16 березня 1987 року, запис №1912. 25 вересня 1990 року шлюбу між [PERSON] та [PERSON] розірвано та остання після розірвання шлюбу залишила прізвище «Кисель», відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії ІІ-ЖД №362471 від 25 вересня 1990 року, запис №785. 07 березня 2003 року [PERSON] одружилась з [PERSON] та змінила прізвище на «Ротер», про що свідчить свідоцтво про одруження серії І-ЖД №113151 від 07 березня 2003 року, запис №100. 12 серпня 2017 року [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ЖД №503873 від 14 серпня 2017 року, запис №8425, у звязку із чим відкрилась спадщина. За своє життя 20 травня 2016 року [PERSON] склав на імя [PERSON] заповіт, посвідчений Пятою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрований за №1-123, на все майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому, та на що він за законом матиме право. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року визнано автомобіль [NUMBER], 1994 року випуску, зареєстрований за [PERSON], спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; Визнано за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля [NUMBER], 1994 року випуску, який зареєстрований за [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 1994 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації №36015 від 14 лютого 1994 року [PERSON], та [PERSON] отримали у власність в рівних частках у спільну сумісну власність квартиру №39 по вул. Якіра (нинішня назва Іцхака Рабіна), 43 м. Одеса. Вказане свідоцтво\~було видане\~двом співвласникам\~в одному\~екземплярі. Відповідно до довідки (виписка із будинкової книги про склад сімї та реєстрації) від 28 серпня 2017 року за 31734 вбачається, що у квартирі [ADDRESS], зареєстровані та проживають: [PERSON] (основний) з 01 грудня 1969 року помер 12 серпня 2017 року; [PERSON] [PERSON] (колишня дружина) з 01 грудня 1969 року. [PERSON] перешкоджала [PERSON] за його життя користуватись житлом, чинила йому перешкоди у використанні власністю, заперечувала його право власності на майно, що обмежувало його\~право розпорядитися\~на власний\~розсуд своєю\~власністю. З метою отримання дублікату вищезазначеного свідоцтва [PERSON] звертався з заявою до Комунального підприємства «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради відповідно до якої просив видати йому дублікат Свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 1994 року. Відповідно до листа №680-В/01-07, виданого комунальним підприємством «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради за підписом в.о. директора [PERSON] [PERSON] відмовлено в\~видачі дублікату\~правовстановлюючого документуна квартиру [ADDRESS]. Підставою для відмови стало посилання на ст. 8 п. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового\~фонду»,\~відповідно до\~якого передача\~займанихквартир здійснюється у спільну сумісну власність або спільну часткову власність з письмової згоди всіх повнолітніх членів сімї, які постійно проживають\~у даній\~квартирі. Крім того, Комунальне підприємство «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради у своїй відповіді посилалось на ст. 24 Положення із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №42 (0335-15 від 02 березня 2015 року «Про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитку у власність громадян», дублікати приватизаційних документів видаються власникам (співвласникам) житла з письмової згоди\~у випадках\~втрати або\~зіпсування оригіналів. Зазначеним листом [PERSON] рекомендовано\~звернутися до\~суду з\~відповідною позовною\~заявою. З метою зобовязання Комунального підприємства «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради вчинити певні дії щодо видачі правовстановлюючого документу [PERSON] звернувся\~з адміністративним\~позовом до\~Малиновського районного\~суду м.\~Одеси. Однак в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено з посиланням на те, що він не правильно обрав спосіб захисту\~порушеного права,\~та повинен\~звернутися до\~суду з\~цивільним позовом\~про визнання\~правана частину квартири\~відповідно до\~ст.\~392\~ЦК України. 06 вересня 2017 року [PERSON] після смерті батька у встановленому порядку звернулась для прийняття спадщини до Сьомої державної нотаріальної контори\~м.\~Одеси де\~заведено спадкову\~справу №328/2017\~після смерті\~[PERSON], померлого 12 серпня 2017 року, але у прийнятті спадщини їй було відмовлено. 20\~лютого 2018\~року державним\~нотаріусом Сьомої\~одеськоїдержавної нотаріальної контори [PERSON] винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири під № 39, що розташована у місті [PERSON] по вул. Іцхака Рабіна будинку під №43, та на частку автомобіля [NUMBER], 1994 року випуску, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до спадкової справи №628/2017 до майна померлого 12 серпня 2017 року [PERSON], вбачається, що із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори 06 вересня 2017 року зверталась [PERSON]. Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилами частини 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно положень ст. ст. 1233, 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обовязки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Положеннями ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири). До членів сім'ї власника належать дружина, діти, батьки власника. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року, «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. На підставі викладеного, суд вважає за можливе позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування та встановлення порядку користування квартирою задовольнити у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.Оскільки позовні вимоги задоволені, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача на користь позивача в розмірі 3335,50 грн. (2695,5 грн. судовий збір за визнання права власності, 640,0 грн. за встановлення порядку користування квартирою). Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то вони не можуть бути стягнуті, оскільки позивачем до суду не надано договору про надання правової допомоги та розрахунку відповідних витрат. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Outcome: approved