Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Державної казначейської служби України, Дніпропетровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на його користь 5\~000,00 грн. у рахунок відшкодування шкоди, завданої систематичними, протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю начальника відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] та державного виконавця державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON]. Представник Державної казначейської служби України у судовому засіданні просив суд у задоволенні позову відмовити у звязку з його необґрунтованістю. Представник Дніпропетровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у судовому засіданні просив суд у задоволенні позову відмовити у звязку з його необґрунтованістю. Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 61 ЦПК України). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011, яке набрало законної сили 11.12.2012, позов [PERSON] до фізи\-чної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживача задоволено частково, зо\-бов'язано фізичну особу-підприємця [PERSON] повторно виконати роботи з виготовлення та монтажу металопластикових виробів відповідно до договору №ДК 06/12-10 від 02.12.2010 та чинного на момент виконання сертифікату відповідності таких виробів. 21.01.2013 року на виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011 Дніпропетровським районним судом Дніпропет\-ровської області виданий виконавчий лист. 11.02.2013 року постановою старшого державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровсь\-кого міського управління юстиції [PERSON] відкрито виконавче провадження №36445964 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011 про зобов'язання фізичну особу-підприємця [PERSON] вчинити певні дії на користь [PERSON] є рішенням немайнового характеру, і, відповідно до ч. 2 ст. ЗО Зако\-ну України «Про виконавче провадження», державний виконавець був зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання вказаного рішення суду - у двомісячний строк із дати відкриття ви\-конавчого провадження. Як пояснив позивач у судовому засіданні, усупереч вимогам ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» старший державний виконавець Кіровського ВДВС [PERSON] не вжив жодних заходів примусового характеру до [PERSON] (боржник), у результаті чого, за період із 11.02.2013 року по 18.09.2014 року на протязі 19 (дев'ятнадцять) календарних місяців, коли виконавче прова\-дження №36445964 перебувало у провадженні Кіровського ВДВС, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011 так і не було виконано. У подальшому, 18.09.2014 року постановою головного державного виконавця Кіровського ВДВС [PERSON] виконавче провадження №36445964 було закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», і в той же день, 18.09.2014, виконавчий лист по справі №2-6510/2011 направлений до ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області для подальшого примусового виконання по територіальності - за міс\-цем проживання [PERSON] (стягувач у виконавчому провадженні). 02.10.2014 року на підставі виконавчого листа по справі №2-6510/2011, який надійшов із Кіров\-ського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, постановою державного виконав\-ця відділу ДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] було відк\-рите виконавче провадження №44936519 із примусового виконання рішення Дніпропетровсько\-го районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011. Так, 02.10.2014 року державний виконавець ВДВС [PERSON], відкривши виконавче провадження №44936519 із примусового вико\-нання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011 усупереч вимогам ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», не встановив [PERSON]О.(боржник) строк для самостійного виконання вказаного рішення суду. 05.11.2014 року державний виконавець ВДВС [PERSON] та начальник ВДВС [PERSON] прийняли постанову про закінчення виконавчого провадження №44936519 із примусового виконання рішення Дніпропе\-тровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Також, позивач звернув увагу суду на той факт, що виконавче прова\-дження №44936519 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011, закінчено раніше двохмісячного строку для його виконання, встановленого ч. 2 ст. ЗО Закону України «Про виконавче провадження». У подальшому, як пояснив позивач у судовому засіданні, постанова державного виконавця ВДВС [PERSON] від 05.11.2014 про закінчення виконавчого провадження №44936519 була ним оскаржена до начальника ВДВС [PERSON], який у свою чергу постановою від 28.11.2014 року відмовив у задоволенні його скарги. Також позивачем оскаржено постанову від 28.11.2014 року. 12.01.2015 року за результатами розгляду його скарги від 20.12.2014 та перевірки виконавчого провадження №44936519 начальник управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] прийняв постанову №113/10/1/2014, відповідно до якої постанова начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції Дзіж\-ка Р.Ю. від 28.11.2014 скасована та дії державного виконавця ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] визнати такими, що вчинені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження»; зобов'язано начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції Дзіж\-ка Р.Ю. привести виконавче провадження №44936519 у відповідність до вимог чин\-ного законодавства. У постанові начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] №113/10/1/2014 від 12.01.2015 прямо зазначено: «... 02.10.2014 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ... У вка\-заній постанові державним виконавцем, в порушення вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», не було вказано строк для самостійного виконання боржником рішення суду», «За результатами розгляду даної скарги начальником відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] 28.11.2014 ви\-несена постанова, якою в задоволенні скарги [PERSON] відмовлено. При цьому, не надано оцінки факту ненадання державним виконавцем строку для самостійного ви\-конання боржником рішення суду». Далі, 23.01.2015 року на виконання постанови начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] №113/10/1/2014 від 12.01.2015, начальник ВДВС [PERSON] прийняв постанову без номера, відповідно до якої скасував постанову державного виконавця ВДВС [PERSON] від 05.11.2014 про закінчення виконавчого провадження №44936519. У цей же день, 23.01.2015 року постановою державного виконавця ВДВС [PERSON] ви\-конавче провадження №44936519 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011 було відновлено і залишається невиконаним по сьогоднішній день. 23.02.2015 року позивач як стягувач у виконавчому провадженні №44936519, направив до ВДВС Дніп\-ропетровського районного управління юстиції рекомендованим листом скаргу «На бездіяльність державного виконавця Біляковського О.М.» та скаргу «На постанови державного виконавця Біляковського О.М. від 27.10.2014 та 05.11.2014». Відповідно до ч. 8 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» скарга, подана у ви\-конавчому провадженні начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, розглядається у десятиденний строк з дня її надходження. За результатами розгля\-ду скарги начальник відділу виносить постанову про її задоволення чи відмову, яка в десяти\-денний строк може бути оскаржена до вищестоящого органу державної виконавчої служби або до суду. Скарга, подана без додержання вимог, викладених у частині шостій цієї статті, розгля\-дається начальником відділу в порядку, встановленому Законом України «Про звернення грома\-дян» (393/96-ВР)». Крім цього, відповідно до ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним вико\-навцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний вико\-навець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні держав\-ним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати держав\-ного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. 09.11.2015 року, як стягувач у виконавчому провадженні №44936519, відповідно до вимог ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», позивач звернувся до начальника управління ДВС Го\-ловного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] зі скаргою на бездіяльність начальника ВДВС [PERSON], який відмовився розглянути дві його скарги від 23.02.2015 у виконавчому провадженні №44936519. 26.11.2015 року за результатами розгляду його скарги від 09.11.2015 року та перевірки виконавчого провадження №44936519 начальник управління ДВС Головного територіального управління юс\-тиції у Дніпропетровській області [PERSON] прийняв постанову №61/10/1/2015, відповід\-но до якої постановив дії заступника начальника Дніпропетровського районного управління юстиції - нача\-льника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] щодо роз\-гляду скарг [PERSON] від 23.02.2015, зареєстрованих у ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції 02.03.2015 за вх. №0-16/8 та №0-17/8 у виконавчому провадженні №44936519, визнати такими, що вчинені без дотримання вимог ст. 82, ч. 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» та розділу X Інструкції з ор\-ганізації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012; зобов'язати заступника начальника Дніпропетровського районного управління юстиції - начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] на\-лежним чином розглянути скарги [PERSON] у виконавчому провадженні №44936519. Крім цього, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 року по справі №2-6522/2011, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.09.2012, позов [PERSON] до фізичної особи-підприємця Петро\-вої О.О. про захист прав споживача задоволений частково, зобов'язано фізичну особу-підприємця [PERSON] повторно виконати роботи з виготовлення та монтажу металопластико\-вих виробів відповідно до Договору №ДК 05/12-10 від 02.12.2010 та чинного на момент вико\-нання сертифікату відповідності таких виробів. 08.10.2012 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області на виконання вищезазначеного рішення суду був виданий виконавчий лист №2-6522/2011. 26.11.2012 року постановою старшого державного виконавця Кіровського ВДВС [PERSON] відкрито виконавче провадження №35337430 із примусового виконання рішення Дніпропетров\-ського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 по справі №2-6522/2011. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 по справі №2-6522/2011 про зобов'язання фізичну особу-підприємця [PERSON] вчинити певні дії на користь [PERSON] є рішенням немайнового характеру. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний викона\-вець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення немайнового характеру - у двомі\-сячний строк. Однак, усупереч вимогам ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» старший державний виконавець Кіровського ВДВС [PERSON] не вжив жодних заходів примусового характеру до [PERSON] (боржник), у результаті чого, за період із 26.11.2012 року по 18.09.2014 року на протязі 22 (двадцять два) календарних місяців, коли виконавче прова\-дження №35337430 перебувало у провадженні Кіровського ВДВС, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 по справі №2-6522/2011 так і не було виконано. У подальшому, 18.09.2014 року постановою головного державного виконавця Кіровського ВДВС [PERSON] виконавче провадження №35337430 було закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», і в той же день, 18.09.2014, виконавчий лист по справі №2-6522/2011 був направлений до ВДВС Дніпропетровського районного управління юс\-тиції Дніпропетровської області для подальшого примусового виконання по територіальності - за місцем проживання [PERSON] (стягувач у виконавчому провадженні). 02.10.2014 року на підставі виконавчого листа по справі №2-6522/2011, який надійшов із Кіров\-ського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, постановою державного виконав\-ця відділу ДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] було відк\-рите виконавче провадження №44936256 із примусового виконання рішення Дніпропетровсько\-го районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 по справі №2-6522/2011. У постанові начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] №114/10/1/2014 від 12.01.2015 зазначено: «... 02.10.2014 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ... У вка\-заній постанові державним виконавцем, в порушення вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», не було вказано строк для самостійного виконання боржником рішення суду», «За результатами розгляду даної скарги начальником відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] 28.11.2014 ви\-несена постанова, якою в задоволенні скарги [PERSON] відмовлено. При цьому, не надано оцінки факту ненадання державним виконавцем строку для самостійного ви\-конання боржником рішення суду». 23.01.2015 року на виконання постанови начальника управління ДВС Головного територіально\-го управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] №114/10/1/2014 від 12.01.2015, начальник ВДВС [PERSON] прийняв постанову без номера, відповідно до якої ска\-сував постанову державного виконавця ВДВС [PERSON] від 05.11.2014 про закінчення виконавчого провадження №44936256. У цей же день, 23.01.2015 року постановою державного виконавця ВДВС [PERSON] ви\-конавче провадження №44936256 із примусового виконання рішення Дніпропетровського ра\-йонного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 по справі №2-6522/2011 було відновле\-но. 23.02.2015 року як стягувач у виконавчому провадженні №44936256, позивач звернувся до начальни\-ка ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] зі скаргою на дві неза\-конні постанови державного виконавця Біляковського О.М. від 27.10.2014 та від 05.11.2014. 19.11.2015 року за результатами розгляду моєї скарги від 30.10.2015 та результатами перевірки виконавчого провадження №44936256, заступник начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальник управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області [PERSON] прийняв постанову №58/10/1/2015 від 19.11.2015, відповідно до якої постановив дії заступника начальника Дніпропетровського районного управління юстиції - начальни\-ка ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] щодо розгляду скарги [PERSON] від 23.02.2015, зареєстрованої у ВДВС Дніпропетровського районно\-го управління юстиції 02.03.2015 за вх. №0-18/8, визнати такими, що вчинені без дотри\-мання вимог ст. 82, ч. 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» та розділу X Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерст\-ва юстиції України №512/5 від 02.004.2012; зобов'язати заступника начальника Дніпропетровського районного управління юстиції -начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] належ\-ним чином розглянути скаргу [PERSON] від 23.02.2015, що зареєстрована у ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції 02.03.2015 за вх. №0-18/8, у відповід\-ності до вимог ст. 82, ч. 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження», про що винести відповідну постанову, копію якої направити [PERSON] та до управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області в строк до 27.11.2015. 07.10.2015 року на підставі ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», як стягувач у виконавчому провадженні №44936256, позивач звернувся до начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції [PERSON] зі скаргою на бездіяльність начальника ВДВС [PERSON] щодо неналежного розгляду моєї скарги від 21.09.2015 у виконавчому прова\-дженні №44936256. 27.10.2015 року за результатами розгляду скарги від 21.09.2015 та результатами перевірки виконавчого провадження №44936256, заступник начальника управління - начальник відділу організації та контролю за виконанням рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] прийняла постанову №54/10/2/2015, відповідно до якої постановила дії заступника начальника Дніпропетровського районного управління юстиції - нача\-льника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] щодо роз\-гляду скарги [PERSON] від 21.09.2015 визнати такими, що вчинені без дотримання вимог ст. 82, ч. 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов'язати заступника начальника Дніпропетровського районного управління юстиції - начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] ро\-зглянути скаргу [PERSON] від 21.09.2015 у відповідності до вимог ст. 82, ч. 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження», про що винести відповідну поста\-нову, копію якої направити [PERSON] та до управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетров\-ській області. Як пояснив позивач у судовому засіданні, у результаті вчинення посадовими особами ВДВС Дніпропетровського районно\-го управління юстиції: начальником ВДВС [PERSON] та державним виконавцем Біляковським О.М. вищенаведених систематичних, тривалих, неправомірних рішень, дій та бездіяльності у виконавчих провадженнях: №44936519 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2012 по справі №2-6510/2011, №44936256 із примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 по справі №2-6522/2011, йому як стягувачу у вказаних виконавчих провадженнях, завдано моральної шкоди в розмірі 5 000,00 (п'ять тисяч) грн. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішен\-нями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Так, згідно ч.1 ст. 23 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода, виходячи з п.1 та п.2 ч.2 ст. 23 Цивільного Кодексу України може проявлятися у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ч.4 ст. 23 Цивільного Кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Фізична особа, діями якої порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення (ч.1 ст. 276 Цивільного Кодексу України). Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням (ч.2 ст. 276 Цивільного Кодексу України). Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню (ст. 280 Цивільного Кодексу України). Частиною 1 ст. 1167 Цивільного Кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі не\-законними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самовряду\-вання незалежно від вини цих органів». Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, су\-дам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» (2135-12). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передба\-чено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. 06.02.2013 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 №845». Зазначена постанова прийнята у зв'язку із приведенням постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів дер\-жавного та місцевих бюджетів або бюджетних установ» (далі - Порядок) у відповідність із Зако\-ном України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Відповідно до пункту 41 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів держав\-ного бюджету для відшкодування: шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слід\-ства, прокуратури та судів; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рі\-шень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіс\-кованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок злочину. Конституційним Судом України у рішенні від 03.10.2001 по справі №1-36/2001 (про відш\-кодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, поклада\-ється саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання держав\-них органів. Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або безді\-яльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 №6 «Належним доказом проти\-правних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, від\-повідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищес\-тоящих посадових осіб державної виконавчої служби». Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 по справі №6-48цс13 «При відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, за\-стосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стат\-тя 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу». Згідно із судовою практикою Європейського суду з прав людини щодо відшкодування моральної шкоди сама по собі констатація встановлених судом порушень - не може становити достатньої сатисфакції. Так, відповідно до п. 63 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Тре-губенко проти України» від 02 листопада 2004 року: «Суд дотримується точки зору, що заявник зазнав моральних страждань в результаті визнаних Судом порушень, а саме по собі ви\-знання, на думку Суду, не може вважатися достатньою компенсацією». Згідно із п. 61 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року: «Стосовно вимоги відшкодування моральної шкоди Суд вбачає, що заявник зазнав певної моральної шкоди в результаті встановлених порушень, констатація яких сама по собі не може становити достатньої сатисфакції (див. рішення у справі «Трегубенко проти України», п. 63). Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або безді\-яльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 №6 «Належним доказом проти\-правних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, від\-повідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищес\-тоящих посадових осіб державної виконавчої служби». Суд приходить до висновку про наявність у позивача на протязі тривалого періоду часу моральних переживань, оскільки у результати вищезазначених систематичних, протиправних, умисних рішень, дій та без\-діяльності начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] та державним виконавцем ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] позивач постійно перебував в стресовій ситуації, постійно змушений докладати надмірних зусиль, витрачати свій час, щоб примусити начальника ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] та державного виконавця ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] вчинити ті дії, які начальник ВДВС [PERSON] та держа\-вний виконавець [PERSON] були зобов'язані виконати відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Всі ці обставини негативно сказались на моральному стані позивача. Однак,

Outcome: partial