Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 129874,41 грн. та неустойку (пеню) у розмірі 2101075,46 грн., а всього 2230949,87 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що 08 лютого 2011 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі №2-6269/11 було присуджено до стягнення з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 щомісячного заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22 листопада 2010 року та до досягнення дітьми повноліття. 09.02.2011р. на виконання вказаного рішення суду позивачу було видано виконавчий лист по справі № 2-6269/11. Жовтневим (Соборним) відділом державної виконавчої служби міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження ВП № 24389451. 12.02.2013р. в рамках вказаного виконавчого провадження була прийнята постанова про арешт майна боржника та оголошено заборону його відчуження. Відповідно до довідки розрахунку, яка була видана Соборним відділом виконавчої служби м. Дніпра, заборгованість за сплату аліментів [PERSON] станом на 01.04.2018р. складає 129874,41 грн. Як стверджує позивач, відповідач жодним чином не приймає участі у вихованні дітей, не виконує свого обов`язку щодо сплати аліментів майже 10 років, не приймає участі у додаткових витратах на дітей, не цікавиться їх здоров`ям, навчанням тощо. При цьому позивач зазначає, що вона є інвалідом другої групи та їй важко самотужки утримувати дітей, у зв`язку з чим остання і звернулась до суду з даним позовом. Позивач надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала, просила розглядати справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи, про причини неявки суду не сповістив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надав, а також не скористався правом надання відзиву на позов та доказів на його обґрунтування. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,\~стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282\~ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 20 22). 08 лютого 2011 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 щомісячного заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22 листопада 2010 року до досягнення дітьми повноліття (справа № 2-6269/11). 09.02.2011р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, на виконання вказаного рішення суду, позивачу було видано виконавчий лист по справі № 2-6269/11 (а.с. 14). Жовтневим відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-6259, виданого 08 лютого 2011 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі 1/3 частини заробітку (доходів) на утримання неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття (ВП № 2438945). 12.02.2013р. постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ДМУЮ Загубиноги А.І., в рамках виконавчого провадження ВП № 2438945, було накладено арешт на все рухоме майно та заборону на відчуження будь-якого майна, що належить боржнику [PERSON] (а.с. 16). Відповідно до довідки - розрахунку державного виконавця Перелигіної А [PERSON] В., [PERSON] . має заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.04.2018р. у розмірі 129874,41 грн. (а.с. 17). 11.07.2014р. позивач уклала шлюб з [PERSON] та своє прізвище [PERSON] змінила на прізвище чоловіка [PERSON] (а.с. 20). Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Згідно частини 4 цього Закону невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Згідно з ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За положеннями частини 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів, передбачених ст. 181 СК України, виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Однак всупереч вищевказаним нормам, відповідач рішення суду, що набрало законної сили, не виконує, аліменти на користь позивачки не сплачує, заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей не погашає. Частиною 1 ст. 196 СК України (чинної до 08 липня 2017 року) передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. При цьому, будь-які обмеження щодо розміру пені законом не встановлювались. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів. Таким чином, під час розгляду справи про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів підлягають встановленню, як наявність самої заборгованості та її розмір, так і наявність чи відсутність вини платника аліментів у її виникненні, оскільки сплата аліментів на підставі рішення суду у грошовій формі є грошовим зобов`язанням платника аліментів. Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого державним виконавцем 01.04.2018р., заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання дітей становить 129874,41 грн. (а.с. 17). Враховуючи те, що розмір заборгованості зі сплати аліментів, нарахований державним виконавцем відповідачем не оскаржено, тому підстави вважати його невірним у суду немає. За приписами ст. ст. 610, 612, 614 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Згідно з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц, аналогічна позиція у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц, розмір пені за місячним платежем розраховується таким чином: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. На підставі зазначеного, суд погоджується з розрахунком пені, наданим позивачем, так як він узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц, відповідно до якого сума неустойки (пені) за період з січня 2010 року по квітень 2018 року становить 2101075,46 грн. (а.с. 6 11). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII від 17 травня 2017 року, що набрав чинності 08 липня 2017 року було внесено зміни до ст. 196 Сімейного кодексу України саме з метою удосконалення механізму відповідальності за несплату аліментів. Згідно із ч. 1 ст. 196 СК України, зі змінами від 17 травня 2017 року, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Суд враховує положення ч. 1 ст. 196 СК України (зі змінами від 17 травня 2017 року) в тій частині, що розмір пені обмежений розміром заборгованості, на який нараховується пеня, яка підлягає застосуванню в силу ст. 5 Цивільного Кодексу України, оскільки вказана норма пом`якшує цивільну відповідальність боржника за несвоєчасну сплату аліментів. Отже, суд перевірив розрахунок пені, наведений позивачем, вважає його правильним. Між тим, враховуючи те, що розмір заборгованості з виплати аліментів за період з січня 2010 року по квітень 2018 року становить 129 874,41 грн., а положеннями ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України визначено, що розмір пені не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів за зазначений період в розмірі 129 874,41 грн., частково задовольнивши таким чином позовні вимоги. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення заборгованості, неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: partial