Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

До Новопсковського районного суду Луганської області надійшла заява [PERSON], в якій заявник просить встановити, що [PERSON], [INFO], уродженка с Красний Кут Антрацитівського району Луганської області, яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], померла [INFO] року в м. Хрустальний Луганської області, Україна. Причина смерті - гостра серцева недостатність, кардіосклероз атеросклеротичний. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що [INFO] у м. Хрустальний Луганської області померла її сестра [PERSON] внаслідок гострої серцевої недостатності, кардіосклерозу атеросклеротичного. Звернувшись до Сєвєродонецького міського відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Луганській області з метою отримання свідоцтва про смерть сестри, їй було відмовлено, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України та форма документу, наданого на підтвердження факту смерті, не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Встановлення даного факту має для неї юридичне значення, так як вона зможе провести державну реєстрацію смерті сестри. Заявник в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, у своїй заяві просила розглянути справу без її участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі документів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до листа Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 29.03.2018 за вих. №2285/17.10-138 [PERSON] відмовлено в реєстрації смерті [PERSON], яка померла [INFO], у зв'язку з тим, що надане заявником лікарське свідоцтво про смерть №44 від 02.03.2018 видане «Государственным учреждением «Краснолучская городская многопрофильная больница «Княгининская» Поликлиника №1»» (російською мовою) - закладом, розташованим на території непідконтрольній українській владі, що ставить під сумнів його легітимність (а.с.9). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], була сестрою заявника, що підтверджується наступними доказами: - свідоцтвом про народження заявника, [PERSON] серії [NUMBER], виданим повторно 05.06.1954 Гришковською сільською радою Красноармійського району Краснодарського краю, актовий запис №33, де батьками [PERSON] зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.14); - довідкою 394/12А23 від 14.06.2004, виданою Відділом РАЦС Луганського обласного управління юстиції, з якої вбачається, що 26.02.1967 Луганським міським відділом РАЦС обласного управління юстиції України зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON], актовий запис №386, прізвище дружини було змінене на «[PERSON]» (а.с.15); - свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER], виданим 22.10.1974 Відділом ЗАГС Ленінського району м. Ворошиловграда, відповідно до якого [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] 19.03.1973 набула прізвище [PERSON]» (а.с.16); - свдоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER], виданим 16.12.1978 Софіївською селищною радою Краснолуцької міської ради, актовий запис №97, відповідно до якого 15.12.1978 [PERSON] одружилася з [PERSON] та набула прізвище «[PERSON]» (а.с.17); - свідоцтвом про народження [PERSON], [INFO], серії [NUMBER], виданим 17.06.1953 Краснокутською селищною радою Івановського району Ворошиловградської області, актовий запис №76, де батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.18); - свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER], виданим повторно Палацом урочистих подій м. Ворошиловграда 20.02.1988, з якого вбачається, що [PERSON] 23.11.1974 одружилася з [PERSON] та набула прізвище «[PERSON]», актовий запис №1737 (а.с.19). Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого 15.05.2002 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженка селища Красний Кут Антрацитівського району Луганської області, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надав до суду лікарське свідоцтво про смерть №44, видане 02.03.2018 «Государственным учреждением «Краснолучская городская многопрофильная больница «Княгининская» Поликлиника №1»» (російською мовою), згідно якої [PERSON], [INFO], померла [INFO] в м. Красний Луч внаслідок гострої серцевої недостатності, кардіосклерозу атеросклеротичного (а.с.7). Оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла [INFO], підлягають задоволенню. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до п. 21 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» заявник звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду із даною заявою. За таких підстав, сума сплаченого заявником судового збору у розмірі 352,40 грн. відповідно до квитанції №24 від 29.03.2018 підлягає поверненню заявнику. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір у даній справі має бути компенсований за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved