Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 26.10.2016 року звернулася позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що з 2010 року проживала разом з [PERSON] та згодом зареєстрували шлюб. До реєстрації шлюбу з позивачем [PERSON] в 2001 році зареєстрував шлюб з [PERSON] та в період шлюбу подружжя придбало за договором купівлі-продажу квартиру №13 по вул. Малій Арнаутській в м. Одесі, яка належала їм на праві спільної сумісної власності. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла ? частина зазначеної квартири, яку прийняли чоловік покійної [PERSON] та син від першого шлюбу відповідач по справі [PERSON] 31.05.2016 року [PERSON] помер та після його смерті відкрилась спадщина на ? частини квартири, яку позивач як дружина померлого та спадкоємець першої черги, яка постійно проживала разом із спадкодавцем прийняла та після смерті чоловіка продовжувала проживати у зазначеній квартирі. Однак, 25.06.2016 року позивач повернулась додому та не змогла потрапити до квартири, оскільки відповідач змінив замки в квартирі та до цього часу не пускає її до помешкання. В уточненій позовній заяві від 09.03.2017 року позивач зазначає, що свідоцтво про право на спадщину відповідачем отримано незаконно, з пропущенням строку на прийняття спадщини, на час смерті своєї матері в квартирі не проживав, із заявою про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини не звертався, в квартирі прописаний незаконно, а тому просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири, видане 21.06.2016 року [PERSON] державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], та вселити позивача до кв. №13 по вул. Малій Арнаутській в м. Одесі. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, зазначаючи, що свідоцтво про право на спадщину отримано відповідачем згідно вимог чинного законодавства тож підстави для визнання його недійсним відсутні. До того ж, відповідач зазначає, що позивач без згоди відповідача продавала цінні речі з квартири, які належали матері відповідача, а тому він змушений був в присутності дільничного поліцейського викликати службу аварійного відкривання дверей та увійти до квартири, після чого змінив замки. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.09.2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис №031, місце реєстрації шлюбу Генеральне Консульство Грузії, після шлюбу дружині присвоєно прізвише «Ананьєва». 15.02.2001 року [PERSON], який діяв від імені та в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, укладеного договір купівлі-продажу, за яким [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 15.02.2001 року та зареєстровано в реєстрі за №1619. Відповідач [PERSON] є сином [PERSON] 19.10.2010 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 20.10.2010 року. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS]. З витребуваних матеріалів спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] встановлено, що із заявами про прийняття спадщини 25.02.2011 року звернувся [PERSON] та 14.09.2011 року [PERSON] На момент смерті [PERSON] проживала за адресою: [INFO], що підтверджується копією довідки від 07.02.2011 року, виданою КП ЖКС «Фонтанський». Згідно довідки від 07.02.2011 року про склад сімї та прописку за зазначеною адресою зареєстровані [PERSON] та [PERSON] 24.02.2015 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] видано свідоцтво про право власності на ? частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте за час шлюбу, а саме на ? частку квартири [ADDRESS] та того ж дня також видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку квартири [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] на праві власності належали ? частини квартири. 21.06.2016 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом на ? частку квартири [ADDRESS]. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для визнання зазначеного свідоцтва недійсним, суд керується наступним. Згідно ч. 3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. При вирішенні питання щодо наявності підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус перевіряє відповідність наданих документів та не встановлює наявність того чи іншого факту. Зокрема, наявність зареєстрованого місяця проживання за адресою проживання спадкодавця є підставою для визнання особи такою, що прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. В листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Таким чином, суд відхиляє доводи позивача щодо пропуску відповідачем строку на прийняття спадщини. Крім того, згідно ч. 1 ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановленим законом. Згідно п. 27 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Суд зазначає, що право на звернення до суду з вимогою про визнання свідоцтва недійсним, має лише особа, права якої порушено у звязку з його видачею. Зокрема, такою особою є інший із спадкоємців. Так, відповідач прийняв спадщину після смерті своєї матері, однак позивач не належала до кола спадкоємців після її смерті та жодного права на спадкування зазначеного майна не мала, а тому суд не вбачає ознак порушення її прав у звязку з видачею свідоцтва, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Стосовно вимоги позивача вселити її в квартиру, судом встановлено, що 31.05.2016 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 01.06.2016 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Позивач, як дружина померлого [PERSON], є спадкоємцем першої черги разом з його дітьми та 14.07.2016 року звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини та фактично набула права на спадщину у вигляді частки квартири [ADDRESS]. З наявних в матеріалах справи доказів, показань свідків та пояснень сторін встановлено, що позивач проживала у вищезазначеній квартирі після смерті її чоловіка, однак, починаючи з червня 2016 року вона не має доступу до квартири, оскільки відповідач змінив замок до вхідних дверей та не впускає позивача до квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, судом встановлено, що позивач має право на захист свого субєктивного цивільного права шляхом вселення до квартири [ADDRESS].

Outcome: partial