Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, який зареєстровано 08 грудня 1999 року, актовий запис № 522 від 08 грудня 1999 року, складений відділом реєстрації актів громадянського стану м. Костянтинівки Донецької області. В обґрунтування позову зазначила, що подружжя від шлюбу має неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. До 25 лютого 2018 року вони проживали в одній квартирі, проте фактично однією сімєю не проживають останні два роки та не ведуть спільного господарства. Шлюбні відносини припинили через постійні сварки, які виникали на ґрунті зловживання відповідачем спиртними напоями, небажання утримувати сімю та займатися домашнім господарством. В звязку з чим позивач вважає, що сімю зберегти не можливо. Крім того, вона планує створити нову сімю. Тому просила шлюб між нею та відповідачем розірвати. Зазначила, що дитина залишається мешкати із матірю. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не зявилась, про дату, час та місце його проведення була повідомлена належним чином, надала клопотання про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила після розірвання шлюбу залишити за нею прізвище [PERSON], судові витрати залишити за нею. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не зявився, про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в підготовче судове засідання не зявилась, про час та місце його проведення була повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. На виконання вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України судом була перевірена наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову у звязку з визнанням відповідачем позову. Так, судом встановлено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], 08 грудня 1999 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану м. Костянтинівки Донецької області, актовий запис № 522 від 08 грудня 1999 року, дошлюбне прізвище дружини «Ніколенко», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу І-НО № 079699, виданим 08 грудня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Костянтинівки Донецької області. Від спільного проживання подружжя має неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження 1-НО № 334367, виданого 08.04.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Костянтинівського міського управління юстиції. Відповідно до ст. 21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частиною першою ст. 55 СК України передбачений обов'язок дружини та чоловіка спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Разом з тим, ст. 110 СК України передбачена можливість предявлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружжя разом не проживає, зберігати сімю намірів не має, а отже, спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, відповідача та їх неповнолітньої дитини. Щодо надання додаткового строку для примирення подружжя, як захід, який має вчиняти суд відповідно до ст. 111 СК України, відповідно до якої суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства, слід зазначити наступне. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснив, що передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. Однак, враховуючи те, що збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є морально-правовою основою шлюбу, чого між сторонами у справі не має, та враховуючи те, що відповідач визнав позов в повному обсязі, і таке визнання не суперечить закону й не порушує права інших осіб, строк на примирення не є необхідним. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, визнання позову відповідачем тощо, суд вважає, що подальше спільне проживання та збереження даної сімї суперечить їх спільним інтересам, що має істотне значення. При подачі позову до суду позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., що підтверджено відповідною квитанцією в матеріалах справи. Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, враховуючи волю позивача, суд вважає за можливе віднести судові витрати, понесені позивачем під час розгляду справи, на його рахунок. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що позивачем при подані позову сплачено судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., а відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов, суд дійшов до висновку про необхідність повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 352 грн. 40 коп.

Outcome: approved