Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 09.09.2020 року надійшов позов [PERSON] , пред`явлений до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, шо 16 квітня 2019 року громадянин КНР [PERSON] прилетів до Одеського аеропорту з іншої країни, однак потрапити до міста Одеси (на територію України) не зміг. Працівники Одеського прикордонного загону «Одеса-Аеропорт» вилучили у нього в міжнародному пункті пропуску через державний кордон для повітряного сполучення «Одеса» посвідку (документ ППП №14101253, виданий 12.03.2016 року) і не пропустили через кордон України. Вказував, що після складання прикордонниками процесуальних документів він, громадянин КНР [PERSON] , протягом доби перебував у аеропорту, у залі під наглядом прикордонників, а потім був депортований до країни, з якої він повертався в Україну до своєї родини. Вказував, що у подальшому, він, громадянин КНР [PERSON] ( [PERSON] ), звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ДМС України у Одеській області, ДМС України, третя особа: УСБУ України в Одеський області з вимогами про визнання противоправними дій ГУ ДМС України у Одеській області, та скасування рішення, та зобов`язати видати посвідку. Одеський окружний адміністративний суд 15.10.2019 р. (справа № 420/5223/19) вирішив, визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданий 22.07.2013 р. № 342012 громадянину КНР [PERSON] ( [PERSON] ), та скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 22.07.2013 р. за № 342012 громадянину КНР [PERSON] ( [PERSON] ), прийняте на підставі листа Управління Служби Безпеки України в Одеській області, отриманого Головним управління Державної міграційної служби в Одеській області 11.06.2018 р.. П`ятий апеляційний адміністративний суд 14 січня 2020 року, постановив: «Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2019 року - залишити без змін». У рішенні про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 23.07.2018 року № 342012 Головне управління ДМС України в Одеській області в якості підстави для скасування дозволу зазначило п. 3 та 4 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію». У поданні Управління Служби безпеки України в Одеській області від 06.06.2018 року за № 65/2/1263 зазначено, що Управлінням встановлено факт порушення законодавства України в сфері обігу та використання спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації (СТЗ) з боку іммігранта громадянина КНР [PERSON] ( [PERSON] ) направлено подання про розгляд питання щодо скасування дозволу на імміграцію громадянина [PERSON] ( [PERSON] ) на підставі п.п.3,4 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Так, Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2018 року у справі № 522/4836/18 [PERSON] ( [PERSON] ), визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 195-5 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. з конфіскацією спеціальних технічних засобів для зняття інформації з каналів зв`язку, інших засобів негласного отримання інформації. Саме зазначені цих обставини і слугували підставою звернення Управління СБУ в Одеській області з ініціюванням питання про скасування дозволу на імміграцію [PERSON] ( [PERSON] ). Проте, не взято до уваги факт апеляційного оскарження [PERSON] ( [PERSON] ) постанови Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2018 року. Так, 22.06.2018 року Постановою Апеляційного суду Одеської області постанову Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2018 року у справі № 522/4836/18 скасовано, а матеріали адміністративної справи повернуто до Управління СБУ в Одеській області для належного оформлення та доопрацювання. У Постанові Апеляційного суду Одеської області від 22.06.2018 року зазначено наступне: «Наведені недоліки матеріалів адміністративної справи також позбавляють суд апеляційної інстанції можливості перевірити рішення районного суду та зробити однозначний законний та обґрунтований висновок про наявність чи відсутність вини конкретної особи у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 195-5 КУпАП». Постанова набрала законної сили 22.06.2018 року. Крім того, 20 вересня 2019 року УСБУ України в Одеський області винесена постанова про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22016169999999930 від 22.01.2016 року, за фактом злочину передбаченого ч. 2 ст. 359 КК України, на підставі п.2 ч. 1 ст. 284, тобто за відсутністю в діях складу злочину. Отже, позивач вважає, що дозвіл на імміграцію в Україну від 23.07.2018 року № 342012, Головним управління ДМС України в Одеській області був анульований протиправно, внаслідок необґрунтованих припущень органу міграційної служби. Вказував, що саме протиправне рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 22.07.2013 р. за № 342012 стало підставоюдля прийняття рішення про відмову позивачу в перетинання державного кордону України, що в свою чергу позбавило громадянина КНР [PERSON] ( [PERSON] ) потрапити до України, а саме до своєї родини (жінки, та немовля). Вказував, що це потягло не зручності в особистому житті і стало підставою для постійних отримань: віз, закупівлі авіабілетів, та постійних поїздок до України та постійного в`їзду до України (по закінченню строку візи). Також [PERSON] ( [PERSON] ) як ФОП продовжував сплачував податки за весь час його відсутності в Україні, але як ФОП він не міг здійснювати свою підприємницьку діяльність. Позивач вважає, що йому було завдано матеріальну шкоду на суму вартості електронних віз, електронних квитків, харчування, під час постійних поїздок до своєї родини, яка знаходилась весь цей час в Україні. Крім того, посилався на те, що він зазнав моральної шкоди, крім незручностей, викликаних з оскарженням противоправного рішення відповідача, закриттям кримінального провадження, поверненням вилученого майна під час обшуку, постійними перельотами між двома державами, які тривали на протязі з 16.04.2020 року до 19.03.2020 р (дата видачи нової посвідки на постійне місце проживання), він відчував стурбованість, тривогу та психічне напруження з приводу повідомлення йому обставин щодо існуючого відносно нього, рішення про відмову у перетинанні державного кордону у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про те, що його тимчасово обмежено у праві виїзду з України. Своїми протиправним рішенням відповідач завдав йому страждань та грубо позбавив конституційних прав. Посилався на те, що підстави ж прийняття такого рішення відповідачем, йому не повідомлялись, а тому з урахуванням цього, починаючи з 16.04.2019 року позивач не міг дізнатись про підстави його примусового повернення з Одеського міжнародного аеропорту до КНР. Страждання позивача були тривалі і закінчились тільки 19.03.2020 р., коли орган міграційної служби видай йому нову посвідку на постійне місце проживання. За розрахунком позивача розмір завданих йому матеріальних збитків становить 78 343, 87 грн. та розмір моральної шкоди - 100 000 грн.. Ухвалою суду від 17.09.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 02.11.2020 року. На адресу суду від Державної казначейської служби 21.10.2020 року надійшов відзив на позов (а.с.142-149), згідно якого заперечували проти вимог та просили відмовити. Посилались на те, що казначейство не є належним відповідачем по справі; а також на те, що позивачем не доведено та не обґрунтовано розмір моральної шкоди; не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями органу ДМС України та завдання позивачу моральних страждань. Також заперечували проти вимог позивача щодо відшкодування йому вартості електронних віз та електронних квитків із посиланням на те, що позивачем не надано беззаперечних доказів того, що ним не здійснювались перельоти та придбання квитків до України по власним справам; також вважають, що не підлягають відшкодування позивачу витрати, пов`язані з перекладом його документів. Представником ГУ ДМС України в Одеській області 29.10.2020 року надано до суду відзив на позов (а.с.150-246), згідно якого просили відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказували, що протиправність дій Головного управління ДМС України в Одеській області зумовлена скасуванням рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2018 по справі № 522/4836/18, та винесенням постанови Управління СБУ в Одеській області від 20.09.2019 про закриття кримінального провадження № 2201610000000030. При цьому, як зазначалось вище ГУ ДМС України в Одеській області не має права встановлювати обставини, які свідчать про відсутність чи наявність загрози національній безпеці України у діях фізичних або юридичних осіб, отже для скасування відповідного рішення про скасування дозволу на імміграцію ГУ ДМС України в Одеській області необхідно отримати повідомлення відповідного органу. Як вбачається з постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2020 постанову про закриття кримінального провадження № 2201610000000030 УСБУ в Одеській області було прийнято лише 20.09.2019, тобто через 1 рік та 2 місяці після прийняття рішення від 18.07.2018 № 342012. Отже, вважають, що в їх діях відсутній склад цивільного правопорушення. Також посилались на те, що після прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію від 23.07.2018 № 342012 позивач оскаржив його до Одеського окружного адміністративного суду 27.08.2019. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05.09.2019 по справі № 420/5223/19 було відкрито провадження за позовом [PERSON] до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання видати посвідку. Отже з 27.08.2019 позивач міг перебувати на території України.До того ж позивач зазначає, що прилетів до Одеського аеропорту 16.04.2019, отже був ознайомлений з рішенням про скасування дозволу на імміграцію від 23.07.2018 № 342012 щонайменше 16.04.2020. На думку представника відповідача, залишається незрозумілим чому позивач не звертався до органів ДМС України з заявою про продовження терміну тимчасового перебування в Україні. Більш того, з урахуванням наявності оскарження рішення про скасування дозволу на імміграцію в України, позивач взагалі міг не покидати територію України до закінчення розгляду справи та набрання рішенням суду законної сили. Таким чином вважають, що дії позивача щодо чисельних перетинань державного кордону України є виключно вибором самого позивача та ніяк не зумовлені діями ГУ ДМС України в Одеській області. На думку представника, в у діях ГУ ДМС України в Одеській області не вбачається зв`язок між ймовірною шкодою, яка заподіяна позивачу, та виниклі обставини жодним чином не зумовлені діями Головного управління. Також ГУ ДМС України в Одеській області вважає, що визнання неправомірним рішення про скасування дозволу на імміграцію від 23.07.2018 № 342012 не є безумовною причиною для стягнення з Головного управління моральної шкоди. З урахуванням того, що до позовної заяви позивачем не додано жодного розрахунку начебто завданої моральної шкоди та будь-яких доказів наявності даної шкоди ГУ ДМС України в Одеській області наголошувало, що позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Із приводу відшкодування матеріальної шкоди вважають, що позивачем жодним чином не доведено, що ним фактично здійснювались перельоти, з використанням електронних квитків, наведених у розрахунку, ним не здійснювалось повернення квитків. Також, посилались на те, що чинним законодавством не передбачено необхідності перекладу квитків з англійської чи китайської мови на українську. ГУ ДМС України в Одеській області зазначало, що з вказаних доказів неможливо підтвердити, що кошти які начебто витрачав [PERSON] належать йому на праві власності у відповідності до ст. 316 ЦПК. Також не має підтвердження цільового призначення коштів, витрачених [PERSON] .З огляду на викладене, ГУ ДМС України в Одеській області посилалось на те, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної та матеріальної шкоди в розмірі 178343 грн. 87 коп. Представник [PERSON] - адвокат Горб С.А. 27.10.2020 року та 28.10.2020 року надав суду відповіді на відзиви представників відповідачів (а.с.5-66, т.2), згідно яких наполягав на задоволенні позову. Посилався на те, що саме орган Державної казначейської служби України є уповноваженим державою органом, що здійснює списання коштів державного бюджету на виконання судових рішень про відшкодування шкоди, заподіяної фізичним і юридичним особам, внаслідок незаконних дій (бездіяльності), а тому вважає необґрунтованими посилання представника відповідача з приводу того, що ДКС України є неналежним відповідачем по справі. З приводу вимог про відшкодування шкоди, то зазначив, що рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання повинно було відповідати вимогам Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на тимчасове проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 № 251. Такі підстави, як скасування посвідки на тимчасове проживання з огляду на наявність в діях іноземця або особи без громадянства загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, треба доводити належними та допустимими доказами з метою підтвердження порушення позивачем норм чинного законодавства за період дії його посвідки на проживання в Україні. Не були доведені Відповідачем 1 під час скасування посвідки на постійне місце проживання, та ні доведені під час розгляду кримінального провадження № 22016160000000030 від 22.01.2016 р. за ознаками ч. 2 ст. 359 КК України (кримінальне провадження закрите), ні доведені під час розгляду справи № 522/4836/18 (не притягнутий до адміністративної відповідальності), ні доведені під час розгляду справи № 420/5223/19 (визнання противоправними дії Відповідача 1). Посилався на те, що міграційній службі перед тим як скасовувати посвідку на постійне місце проживання треба було уважно вивчати зміст доказів, зокрема, яка саме інформація відносно позивача міститься у базі «АРМОР», треба також було перевірити інформацію зазначену у листі СБУ, який містить недостовірну інформацію відносно позивача. Даний лист не містив інформації про не притягнення до адміністративної відповідальності і не може свідчити про винну позивача. Вважає, що ГУ ДМС України в Одеський області не досліджувало усіх обставин справи у сукупності, та зробило помилковий, необ`єктивний висновок, внаслідок чого було прийнято необґрунтоване рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання. ГУ ДМС України в Одеський області не звернуло увагу чи не відпала підстава, яка покладена в основу листа СБУ в Одеський області про скасування посвідки про тимчасове проживання громадянину КНР [PERSON] , на момент винесення такого рішення, не досліджувались обставин справи у їх сукупності. Вказував, що це рішення є протиправним, воно порушило права позивача та його родини Вказував , що протиправність дій відповідача була встановлено неодноразово рішеннями судів, а тому доведенню не підлягає. У підготовче засідання 02.11.2020 року з`явився представник [PERSON] - адвокат Горб С.А., зазначив, що відзиви надані не уповноваженою особою, відсутні документи на повноваження. Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, на місці ухвалив: зважаючи наявність у позивача сумнівів щодо належного представника у відзивах, та зазначення про це у відповіді на відзив, розгляд справи відкласти на 30.11.2020 року з метою надання часу на пояснення з боку відповідачів щодо зазначеного. У зв`язку з перебування судді Домусчі Л.В. на лікарняному, розгляд справи призначений на 30.11.2020 року відкладено на 25.01.2021 року. У підготовче засідання 25.01.2021 року [PERSON] не з`явився, представник позивача - адвокат Горб С.А. надав суду заяву, в якій просив закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті. Також просив справу розглядати за відсутністю сторони позивача. Представник ГУ ДМС України в Одеській області не з`явився, надав суду заяву, в якій просив закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті. Також просив справу розглядати за відсутністю сторони відповідача. Представник Державної казначейської служби України у підготовче засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяв щодо розгляду справи за його відсутністю суду не надано. Ухвалою суду, повний текст якої складено 26.01.2021 року, підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 28.04.2021 року. У судовому засіданні 28.04.2021 року був присутній представник позивача - адв. Горб С.А. , який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити; та представник міграційної служби - Діордіцу В.В., який позовні вимоги не визнав та просив відмовити. Після надання представниками сторін пояснень по суті справі, по справі було оголошено перерву до 18.06.2021 року. У судовому засіданні 18.06.2021 року були присутні: представник позивача - адв. Горб С.А. , який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити; та представник міграційної служби - Діордіцу В.В., який підтримав позицію, викладену у відзиві та в минулому судовому засіданні, та просив відмовити у позові. Представник позивача надав розрахунок матеріального збитку, згідно якого зазначив, що вартість квитків розраховується наступним чином: П. 2 (9591.58 грн)+ П. 3 (14251.75 грн.) +П.4(13211.06 грн.)+П.5 (4873.28 грн.)+П.7 (1863.63 грн.)+П. 8 (2873.00 грн.)+П.9 (3081.00 грн.)+П.10 (3189.00 грн.)+П.11 (1741.00 грн.) = 59 573. 30 грн.; вартість віз розраховується наступним чином: П.1 (1553.00 грн.)+ П.15 (2 271.39 грн.+2 144.75 грн.+2 067.81 грн.+2 122.89 грн.+2 051.66 грн.+2 016.61 грн.+1 986.79 грн.+2 132.11 грн) = 16 350.57 грн,; вартість їжі в аеропорту складає: 370.00 грн.; вартість перекладу квитків з англійської та китайської мови, складає: 2 050.00 грн.. Загальна сума матеріальних збитків : 78 343.87 грн.. Посилався на те, що віза позивачу видавалась на обмежений строк, а тому він вимушений був постійно покидати країну. Представник відповідача не заперечував факт вилучення та анулювання посвідки позивача, проте вважає, що їх дії були правомірними та існує причинно-наслідкового зв`язку між діями міграційної служби та завдання позивачу матеріальної та моральної шкоди. Представник казначейської служби у судове засідання не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, із урахуванням вимог ст. 223 ЦПК України, згоди присутніх у судовому засіданні осіб, ухвалив розглядати справу за відсутності представника ДКС України, сповіщеного належним чином. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , є громадянином Китайської Народної Республіки (місце народження - м. Гуандун), відповідно до офіційного перекладу паспорту Китайської Народної Республіки Тип Р Код країни CHN № [NUMBER] . Позивач є одруженим із ЛюЦзє, яка має посвідку на постійне проживання серії [NUMBER] від 03.09.2019 року, та вони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , який народився у м. Одесі. Родина позивача проживає на території м. Одеси. Згідно матеріалів справи, 01.11.2012 року позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про видачу посвідки на тимчасове проживання в Україні. 22.07.2013 року головним спеціалістом відділу імміграційної роботи ГУ ДМС України в Одеській області В.В. Лупуленко складений висновок про розгляд заяви громадянина КНР [PERSON] ( [PERSON] ), 1982 р .н. щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну, яким задоволено клопотання [PERSON] ( [PERSON] ) щодо отримання дозволу на імміграцію та прийнято рішення видати [PERSON] ( [PERSON] ) дозвіл на імміграцію та документувати його посвідкою на постійне проживання в Україні. 22.07.2013 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області громадянину КНР [PERSON] ( [PERSON] ) виданий дозвіл на імміграцію в Україну, дійсний до 22.07.2014 року. 22.07.2013 року позивачу була видана посвідка на постійне проживання серії [NUMBER] . 09.03.2016 року позивач звернувся до Головного управлінням ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання, у зв`язку із її втратою. 12.03.2016 року громадянина КНР [PERSON] ( [PERSON] ) документовано посвідкою на постійне проживання серії [NUMBER] . Позивач є фізичною особою-підприємцем, РНОКПП [NUMBER] за адресою [ADDRESS] , державну реєстрацію фізичної особи-підприємця здійснено 25.06.2014 року за №25560000000112015, здійснює наступні види економічної діяльності (за КВЕД): 95.11 Ремонт комп`ютерів і периферійного устаткування; 95.12 Ремонт обладнання зв`язку; 47.91 Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет (основний); 62.02 Консультування з питань інформатизації; 62.09 Інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем; 63.99 Надання інших інформаційних послуг, н. в. і. у. відповідно даних з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2018 року у справі №522/4836/18 [PERSON] ( [PERSON] ), громадянина КНР, було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 195-5 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. з конфіскацією спеціальних технічних засобів для зняття інформації з каналів зв`язку, інших засобів негласного отримання інформації. 06.06.2018 року за №65/2/1263 Управлінням Служби безпеки України в Одеській області до Головного управління ДМС України в Одеській області направлено подання про розгляд питання щодо скасування дозволу на імміграцію громадянина [PERSON] ( [PERSON] ) на підставі п.п.3,4 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». 22.06.2018 року постановою апеляційного суду Одеської області скасована постанову Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2018 року у справі №522/4836/18, а матеріали адміністративної справи повернуто до Управління СБУ в Одеській області для належного оформлення та доопрацювання. Супровідним листом від 22.06.2018 року за №5100.5.3-10541/511.-18 Головним управлінням ДМС України в Одеській області направлено матеріали особової справи [PERSON] ( [PERSON] ) та проект висновку про скасування дозволу на імміграцію на адресу Державної міграційної служби України. Листом №8.1-2458/8-18 від 20.07.2018 року Державною міграційною службою України повідомлено Головне управління ДМС України в Одеській області про затвердження проекту висновку про скасування дозволу на імміграцію громадянину КНР [PERSON] ( [PERSON] ). 23.07.2018 року ГУ ДМС України в Одеській області І.П. затверджений висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину КНР [PERSON] ( [PERSON] ). 23.07.2018 року за № [NUMBER] Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну відносно громадянина КНР [PERSON] ( [PERSON] ), 1982 р.н., на підставі пункту 3, 4 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію». Відповідно до матеріалів справи, підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію є подання Управління Служби безпеки України в Одеській області від 06.06.2018 року №65/2/1263, яке обґрунтоване суспільною небезпечністю перебування на території України позивача. Також, вказаним рішенням скасована посвідка на постійне проживання серії [NUMBER] від 12.03.2016 року. 16.04.2019 співробітниками Одеського прикордонного загону «Одеса-Аеропорт» вилучено у позивача посвідку на постійне проживання від 12.03.2016 № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , та не дозволено позивачу здійснити перетин державного кордону України, посилаючись на наявність рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого ГУ ДМС України в Одеській області від 22.07.2013 за № 342012.Відносно позивача 16.04.2019 року було прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України (а.с.109). Суд вбачає, що не погоджуючись з вищевказаним рішенням міграційної служби (про скасування дозволу на імміграцію), позивач оскаржив його до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 по справі №420/5223/19 адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, Державної міграційної служби України, третя особа: Управління служби безпеки України в Одеській області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання видати посвідку - задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 22.07.2013 № 342012 громадянину [PERSON] . Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 22.07.2013 за № [NUMBER] громадянину КНР [PERSON] , прийняте на підставі листа Управління Служби Безпеки України в Одеській області, отриманого Головним управління Державної міграційної служби в Одеській області 11.06.2018. За розглядом вказаної справи Одеським окружним адміністративним судом було встановлено, що 20.09.2019 року Управлінням СБУ в Одеській області винесена постанова про закриття кримінального провадження за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 359 КК України, за відсутності в діяннях громадянина КНР [PERSON] ( [PERSON] ) складу злочину. Не погоджуючись з даним рішенням ГУ ДМС України в Одеській області оскаржило його до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2020 по справі № 420/5223/19 апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 - залишено без змін. Апеляційний суд за розглядом справи №420/5223/19 встановив, що Головне управління ДМС України в Одеській області при прийнятті рішення про скасування посвідки на постійне проживання не врахувало постанову апеляційного суду Одеської області від 22.06.2018 року. За розглядом справи апеляційний суд погодився з доводами суду першої інстанції щодо «можливості з`ясування апелянтом всіх обставин при прийнятті оскаржуваного рішення, оскільки постанова апеляційного суду Одеської області від 22.06.2018 року було оприлюднена в ЄДРСР 03.07.2018 року, але на час отримання листа ДМС України (20.07.2018 року) про погодження висновку вказану обставину апелянт не врахував». Суд дійшов висновку, що «враховуючи постанову апеляційного суду Одеської області від 22.06.2018 (справа № 522/4836/18) та постанову Управлінням СБУ в Одеській області від 20.09.2019 про закриття кримінального провадження № 2201610000000030, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта стосовно наявності підстав для скасування дозволу на імміграцію, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження існування обставин, встановлених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», за наявності яких може бути скасований дозвіл на імміграцію.». Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції ГУ ДМС України в Одеській області подало касаційну скаргу. Ухвалою Верховного Суду від 18.02.2020 по справі № 420/5223/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2020. У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У подальшому, що визнається сторонами, посвідка на постійне проживання була видана позивачу 19.03.2020 року, з терміном до 18.03.2030 року. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». За правилами ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) вказано, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) вказано, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Суд погоджується з доводами представника позивача та вбачає, що рішення відповідача про скасування посвідки на тимчасове проживання повинно було відповідати вимогам Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на тимчасове проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 № 251. Такі підстави, як скасування посвідки на тимчасове проживання з огляду на наявність в діях іноземця або особи без громадянства загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, треба доводити належними та допустимими доказами з метою підтвердження порушення позивачем норм чинного законодавства за період дії його посвідки на проживання в Україні. З огляду на викладене, суд вбачає, що ГУ ДМС України в Одеський області не дослідило усіх обставин справи у сукупності, та зробило помилковий, необ`єктивний висновок, внаслідок чого було прийнято необґрунтоване рішення про скасування посвідки позивача на тимчасове проживання, що підтверджується Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2020 по справі № 420/5223/19, а отже суд погоджується з доводами позивача, що воно порушило його законні права та інтереси. За період із 16.04.2019 року по 19.03.2020 року з метою прибуття та дотримання вимог щодо законності перебування на території України позивач вимушений був оформлювати візи, зокрема згідно листа Департаменту консульської служби МЗС України від 02.07.2020 року позивачу було оформлено 8 електронних віз типу С-06 «Туризм», загальна вартість таких віз склала 16 791, 01 грн. (а.с.7785, т.1). Суд вбачає, що у зв`язку зі скасуванням дозволу на імміграцію, позивач вимушений був повернутись до м.Гонг Конгу, про що свідчить копія квитка від 18.04.2019 року (а.с.32), а також у подальшому отримувати візи та купувати білети до України та зворотного напрямку на період дій віз. Тому з огляду на встановлені обставини, суд погоджується з доводами позивача та вважає, що підлягають задоволенню вимоги щодо відшкодування витрат на оформлення віз у сумі 16 791, 01 грн. та придбання квитків на рейси на загальну суму 39 367, 55 грн., а саме за дати : 18.04.2019 року (9581,58 грн.), за 06.09.2019 року (1863,63 грн.), за 14.09.2019 року (4873,28 грн.), за 20.10.2019 року (3158 грн. +1740 грн.), 18.11.2019 року (3189 грн. + 1741 грн.), а також за переклад документів у сумі 2050,00 грн.. Всього відшкодування матеріальної шкоди у сумі 58 208, 56 грн.. При цьому, суд відмовляє у відшкодування позивачу збитків у розмірі 2873 грн. за квиток за 17.02.2019 року, 3081, 00 грн. за квиток за 17.02.2019 року (а.с.51, 55), оскільки вказані квитки з датами вильоту 17.02.2019 року не відносяться до спірного періоду, а також у сумі 14 251, 75 грн. за квиток від 11.03.2021 року, оскільки останній не підтверджений належними доказами з боку позивача. Також у відшкодуванні коштів у розмірі 370 грн. (за придбання кофе), оскільки це не відноситься безпосередньо до шкоди та витрат, пов`язаних із протиправністю дій відповідача. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. Разом з тим, суд враховує, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 (провадження № К/9901/37372/18) у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування. Отже, ураховуючи встановлені обставини, виникненні труднощі та незручності для позивача, порушення його звичного способу життя, перенесенні моральні страждання та виходячи з принципів справедливості, розумності та достатності, враховуючи характер та обсяг заподіяних потерпілому моральних страждань, враховуючи ступінь вини відповідача суд вважає, що достатньою компенсацією моральної шкоди буде у розмірі 20 000 гривень. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19): «Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові». З огляду на наведену правову позицію суд відхиляє доводи про те, що Казначейська служба України не порушувала прав та обов`язків позивача, не вступала із ним у будь-які правовідносини та не завдала йому жодної шкоди, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб`єктами, з огляду на те, що виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється Казначейською службою не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень. Подібна правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2021 у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Таким чином, спричинена позивачу шкода підлягає стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання Казначейською службою з єдиного казначейського розрахунку. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Також, згідно ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial