Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 13 листопада 2015 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позивач у позовній заяві та представники його інтересів у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 29 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого позивач надав, а відповідач отримав грошові кошти в національній валюті у розмірі 6\~844\~800,00 грн., що еквівалентна 600 000,00 доларам США на день укладання договору, які зобовязався повернути до 29 квітня 2015 року. В забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за вказаним договором між цими ж сторонами був укладений договір застави корпоративних прав, за умовами якого відповідачем передано в заставу частину частки у статутному капіталі ТОВ фірми «Бристоль» в розмірі 2\~659\~734,00 грн., що становить 40 % належної [PERSON] частки у статутному капіталі вказаного товариства. Оскільки всупереч умовам укладеного між сторонами договору позики [PERSON] на день звернення до суду з даним позовом зазначені грошові кошти не були повернуті позивачу, останній просив суд стягнути на користь позивача з відповідача суму боргу за договором позики від 29 квітня 2014 року у сумі 13\~848\~855,00 грн., неустойку у розмірі 2\~769\~771,00 грн., 3% річних у сумі 216\~269,79 грн., а всього: 16\~834\~895,79 грн.; також просив стягнути з відповідача на користь відповідача витрати в рахунок повернення судового збору 6\~090,00 грн. (а. с. 3-5). Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що фактичної передачі грошових коштів за договором позики не відбулось. Суд, вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали даної цивільної справи, приходить до висновку щодо необхідності відмови повному обсязі в задоволенні позовних вимог позивача з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого позивач «передає», а відповідач «приймає» грошові кошти в національній валюті у розмірі 6\~844\~800,00 грн., що еквівалентна 600 000,00 доларам США на день укладання договору, які зобовязався повернути до 29 квітня 2015 року (а. с. 9). В забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за вказаним договором між цими ж сторонами цього ж дня, а саме: 29 квітня 2014 року був укладений договір застави корпоративних прав, за умовами якого відповідачем передано в заставу позивачу частину частки у статутному капіталі ТОВ фірми «Бристоль» в розмірі 2 659 734,00 грн., що становить 40 % належної [PERSON] частки у статутному капіталі вказаного товариства. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1293 (а. с. 7-8). Представник відповідача у судовому засіданні пояснила суду, що позивач та відповідач є співзасновниками ТОВ фірми «Бристоль», працювали разом, а одночасне укладання договору позики та договору застави відбулось за ініціативою [PERSON] Представники позивача у судовому засіданні не заперечили зазначеного представником відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частинами 1, 2 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи відносини, що виникли між сторонами в контексті викладених норм права приймаючи до уваги, що стороною позивач не було надано документів на підтвердження фактичного отримання відповідачем грошових коштів за договором позики від 29 квітня 2016 року, з договору позики вбачається лише намір передати позикодавцем та намір отримати позичальником грошових коштів, але не фактична передача грошових коштів, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, чим обумовлюється відмова у задоволенні позову у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed