Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовом до ТОВ «НВП «ІНТЕП» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 125\~244,12 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він працював у ТОВ «НВП «ІНТЕП» заступником начальника відділу з 29.03.2011 року (нак.26-к від 29.03.2011 року) та начальником відділу (нак.92-к від 01.08.2011 року). На день звільнення з роботи 28.04.2017 року позивачу видали трудову книжку, але розрахунок з ним не був проведений. Так, йому було не виплачено заробітну плату за період з вересня 2016 року по квітень 2017 року (включно) в розмірі 49\~692,72 грн. З метою отримання заборгованості та перевірки ТОВ «НВП «ІНТЕП», щодо невиплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, 04.04.2017 року позивачем було направлено заяву до [PERSON] управління Держпраці у Харківській області. По результатам перевірки було виявлено порушення ТОВ «НВП «ІНТЕП» чинного законодавства про працю та підтверджено наявність нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 49\~692,72 грн., а також вжиті заходи в межах наданих повноважень. Однак станом на дату подачі даної заяви до суду відповідач заборгованість не виплатив. Також відповідач не виплатив суму середнього заробітку, яку він зобовязаний сплатити на його користь за час затримки розрахунку. В звязку з чим позивач був вимушений звернутися до суду з зазначеним позовом. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав заяву з проханням справу розглянути за його відсутністю, позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. При цьому, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання не зявився, відповідно до ч. 3\~ст. 74 ЦПК України\~повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулася до суду за закінченням терміну зберігання. Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 3\~ст. 27 ЦПК України\~особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки. У звязку з чим суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача , виходячи з вимог ч. 5\~ст. 74 ЦПК України\~та\~рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно\~статті 224 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, та докази, надані в їх обґрунтування, приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов підлягає задоволенню виходячи із наступного. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України). Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював у ТОВ «НВП «ІНТЕП» заступником начальника відділу з 29.03.2011 року (нак.26-к від 29.03.2011 року) та з 01.08.2011 року начальником відділу (нак.92-к від 01.08.2011 року). 28.04.2017 року позивач був звільнений за власним бажанням за п. 3 ст. 38 КЗпП України (нак. 44-к від 28.04.2017 року) (а.с. 4-5). [PERSON] управління Держпраці у Харківській області Державної служби України з питань праці [PERSON] повідомлено про порушення адміністрацією ТОВ «НВП «ІНТЕП» вимог ч.1 ст. 116, ч.1 ст. 47 КЗпП, а саме при звільненні не проведені всі належні [PERSON] виплати. Крім того зазначили, що станом на 01.05.2017 року заборгованість підприємства перед [PERSON] складає 49\~692,72 грн. (а.с.9). Стаття 116 КЗпП України зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Також судом встановлено, що відповідач при звільненні і до теперішнього часу не провів розрахунок з позивачем. Як вбачається з довідки ТОВ «НВП «ІНТЕП» про заборгованість по заробітній платі станом на 28.04.2017 року, відповідачем було нараховані грошові виплати за період з 01.04.2016 року по 28.04.2017 року у розмірі 49\~692,72 гривень. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Зважаючи ж на ту обставину, що відповідач по даній справі фактично не виплачував позивачу заробітну плату за вищевказаний проміжок часу, що знайшло своє беззаперечне підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення заборгованості по заробітній платі такими, що ґрунтуються на Законі, а тому підлягають задоволенню. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13). Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14). Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-648цс15 за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Враховуючи, що [PERSON] був звільнений 28.04.2017 року, таким чином, розрахунок здійснюється за період з 29.04.2017 року по 13.11.2017 року, що складає 135 робочих днів. Середньоденна заробітна плата розраховується за останні 2 місяці: квітень 2017 року (20 робочих днів) 20097,94 грн.; березень 2017 року (22 робочих дня) 3407,35 грн. Загальна кількість робочих днів складає 42 робочих дня. 20097,94+ 3407,35= 23505,29 грн. (нарахована заробітна плата за останні 2 місяці). 23505,29 : 42 р. дня = 559,64 грн. (середньоденна заробітна плата). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (135 робочих дня) 559,64 х 135 р. дня = 75551,40 грн. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку, такими, що ґрунтуються на Законі, а тому підлягають задоволенню. Згідно до ч. 1ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У звязку з тим, що справа доведена до суду з вини відповідача, суд вважає необхідним стягнути з нього на користь держави судові витрати у вигляду судового збору. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved