Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 04 лютого 2020 року надійшла позовна заява КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії, у якій позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за теплопостачання в розмірі 21 679, 49 грн., з яких: основний борг 19 057, 44 грн.; 3% річних у розмірі 217, 93 грн.; пеня у розмірі 2 404, 12 грн., а також судові витрати у справі. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 01 квітня 2015 року між МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» та [PERSON] було укладено Договір № 060755 про постачання теплової енергії. Оскільки відповідачем не було підписано договір, МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» звернувся до суду із позовом про визнання договору укладеним, який був задоволений постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року у справі № 201/17961/15-ц . Отже на думку позивача, договір набув чинності з моменту підписання та діяв до 01 квітня 2018 року. Відповідно до п. 11.4, Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Так, оскільки жодних заяв про припинення договору не надходило, договір продовжує свою дію та є обов`язковим для виконання сторонами. На виконання умов договору, енергопостачальна організація взяла на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені договором. Згідно із п 5.2. договору, облік споживання теплової енергії споживачем здійснюється за адресою [ADDRESS] або розрахунковим способом. Так, позивачем щомісяця фіксувалися показання приладу обліку, які зафіксовані в актах використання теплової енергії, копії яких додаються. На підставі відомостей, що містяться в актах були виставлені рахунки на оплату. Власником зазначеного нежитлового приміщення та відповідальним за договором є саме відповідач на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 листопада 2006 року, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . У подальшому, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 28/12 від 27 липня 2016 року «Про надання дозволу на передачу з балансу КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго» об`єктів і мереж теплопостачання», акту приймання-передачі об`єктів і мереж теплопостачання, КП «Теплоенерго» отримало від КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» засоби для теплопостачання приміщень відповідача. А, згідно з рішенням Дніпровської міської ради № 24/23 від 19 липня 2017 року «Про надання дозволу на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії з балансу КП «Дніпровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго». КП «Теплоенерго» було передано право вимоги за заборгованістю, яка виникла перед КП «Дніпровські міські теплові мережі». Наведені обставини призвели не лише до заміни сторони-кредитора, але й зумовили неможливість подальшого виконання КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» обов`язків з теплопостачання об`єктів за договором, оскільки виконання зазначених функцій в повній мірі перейшли до КП «Теплоенерго». Також позивачем було повідомлено відповідача про передачу об`єктів і мереж на баланс КП «Теплоенерго» та, відповідно, зміну виконавця послуг. У зв`язку із невиконанням відповідачем покладеного договором обов`язку із оплати послуг з постачання теплової енергії впродовж опалювальних сезонів 2015-2019 р.р., виникла заборгованість у розмірі 21 679, 49 грн., з яких: основний борг 19 057, 44 грн.; 3% річних у розмірі 217, 93 грн.; пеня у розмірі 2 404, 12 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача (а.с.1-8). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 04 лютого 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.109). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.110). До суду 14 лютого 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.111). Ухвалою судді від 17 лютого 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії (а.с. 112-113). Від представника позивача 28 квітня 2020 року та 16 червня 2020 року до суду надійшли заяви про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.128, 133). Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14 листопада 2006 року відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 34). Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року у справі № 201/17961/15-ц позовні вимоги МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» до [PERSON] про визнання договору укладеним було задоволено. Визнано укладеним між МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» та [PERSON] договір № 060775 про постачання теплової енергії (а.с.37-42). Відповідно до умов указаного договору енергопостачальна організація взяла на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді за адресою [ADDRESS] , в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені договором. Згідно із п. 7.4 договору кінцевий розрахунок за спожиту теплову енергію проводиться споживачем впродовж 5 діб після одержання рахунку енергопостачальної організації, яка зобов`язана направити його споживачеві не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим. Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 27 липня 2016 року №28/12 «Про надання дозволу на передачу з балансу КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго» об`єктів і мереж теплопостачання», акту приймання-передачі об`єктів і мереж теплопостачання, КП «Теплоенерго» отримало від КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» засоби для теплопостачання приміщень відповідача. А згідно рішення Дніпропетровської міської ради «Про надання дозволу на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії з балансу КП «Дніпровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго» від 19.07.2017 №23/24, КП «Теплоенерго» було передано право вимоги за заборгованістю, яка виникла перед КП «Дніпровські міські теплові мережі». Згідно наданого до позову розрахунку, в результаті неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо оплати послуг з теплопостачання за опалювальні періоди 2015-2019 р.р. утворилась заборгованість по оплаті за послуги теплопостачання в сумі 19057,44 грн. Також на вказану суму позивачем нараховано три відсотки річних в сумі 217,93 грн., пеню в сумі 2404,12 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості становить 21679,49 грн. (а.с.10-24). Згідно зі ст. ст. 13, 14 ЦК України цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються і виконуються особою у межах, установлених договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. У пункті 10 Постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» визначено, що споживач зобов`язаний вносити щомісячну плату за надані послуги згідно встановлених тарифів. Відповідно до пунктів 1, 5 частини 3 статті 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Однак, відсутність такого договору не позбавляє споживачів зобов`язання сплачувати за спожиті послуги, оскільки такі зобов`язання у них виникають на підставі статей 11, 509, 526 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та «Правил надання послуг з централізованого опалювання, постачання холодної і гарячої води і водовідведення», внаслідок фактичного споживання цих послуг, і є обов`язковими для виконання. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України (справа № 6-59цс13) від 30 жовтня 2013 року споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. Частина 1 ст. 322 ЦК України визначає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Проте за надані послуги за адресою приміщення, належного відповідачу, останній не розрахувався з позивачем, тому станом на 01 жовтня 2019 року мається заборгованість в розмірі 19 057, 44 грн. Виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Пунктом 8.2.3 договору визначено, що в разі несвоєчасної оплати за спожиту теплову енергію нараховується пеня у розмірі 1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що позовні вимоги КП «Теплоенерго» ДМР підлягають задоволенню і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за надані послуги з теплопостачання станом на 01 жовтня 2019 року в розмірі 19057, 44 грн., а також визначені розрахунком позивача, перевіреного судом 3 % річних у розмірі 217,93 грн. та пеню у розмірі 2 404, 12 грн. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved