Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

До суду 04.05.2002 року звернувся [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Ремонтно-експлуатаційного підприємства № 5 Жовтневого району м. Одеси та уточнивши свої вимоги заявою віл 07.12.2004 року (т.1 а.с.145) просили зобовязати відповідачів принести позивачам публічні вибачення та стягнути моральну шкоду у сумі 25 000 грн. с кожного відповідача на кожного позивача. Позовна заява мотивована тим, що відповідачі в своїх багатократних зверненнях, позовних заявах розповсюджують у відношенні позивачі відомості, що ганьблять їх сім`ю, зокрема: «[INFO]». Постійна брехня і приниження завдають позивачам фізичну і моральну шкоду. Ухвалою суду від 05.03.2002 року позовну заяву залишено без руху. Після усунення недоліків позовної заяви провадження у справі відкрите ухвалою суду від 09.12.2003 року (суддя Капля А.І.). Доповненою позовною заявою від 27.12.2004 року позивачі збільшили позовні вимоги та просили стягнути з кожного відповідача на користь кожного позивача по 25 тисяч гривень матеріальної та моральної шкоди та судові витрати. Рішенням Приморського районного м. Одеси від 11.03.2005 року у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] було відмовлено. 11.04.2005 року позивачі, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції подали апеляційну скаргу. В результаті розгляду апеляційної скарги Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25.11.2005 року, у зв`язку з неналежним повідомленням судом [PERSON] про час, дату та місце судових засідань, апеляційну скаргу було задоволено, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2005 року - скасовано, справу направлено до того ж суду іншим суддею. Справа надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та Ухвалою суду від 16.02.2006 року була прийнята до провадження судді Терьохіна С.Є. Ухвалою суду від 08.01.2013 року справа прийнята до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Ільченко Н.А. Ухвалою суду від 30.06.2016 року позовну заяву [PERSON] та [PERSON] залишено без розгляду, у зв`язку з неявкою позивачів до судових засідань. 18.07.2017 року [PERSON] подав апеляційну скаргу на ухвалу суду про залишення позову без розгляду. Апеляційний суд Одеської області Ухвалою від 07.12.2017 року задовольнив апеляційну скаргу [PERSON] та скасував ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30.06.2016 року. Справа була направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року. Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Ухвалою суду від 27.12.2017 року справа прийнята до провадження судді Ільченко Н.А., повернута у підготовче провадження та призначено підготовче засідання. На підставі розпорядження керівника апарату суду №2048/18 від 20.04.2018 року по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Справа надійшла до провадження судді Єршової Л.С. та ухвалою суду від 25.04.2018 року справа прийнята до провадження судді та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.06.2018 року суддею заявлено самовідвід, справу передано до канцелярії суду для визначення головуючого судді. Справа на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. Ухвалою суду від 12.06.2018 року справу прийнято до провадження судді Бондаря В.Я. та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 05.07.2018 року. У підготовче засідання 05.07.2018 року учасники справи не з`явилися, розгляд справи було відкладено на 03.08.2018 року. У зв`язку з неявкою відповідачів, враховуючи думку [PERSON] про неможливість розгляду справи за такої явки, розгляд справи у підготовчому засідання призначеному на 03.08.2018 року було відкладено на 31.10.2018 року. Ухвалою суду від 23 листопада 2018 року витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області копію актового запису про смерть [PERSON] та закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті на 14.12.2018 року. У судовому засіданні 14.12.2018 року позивач [PERSON] просив допитати його в якості свідка та судом було ухвалено виключити з кола учасників справи позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , що померли та Ремонтно-експлуатаційного підприємства № 5 Жовтневого району м. Одеси діяльність якого припинена. З метою отримання доказів, витребуваних ухвалою суду, судом було оголошено перерву до 16.01.2019 року. У судовому засіданні 16.01.2019 року розгляд справи було відкладено на 18.02.2019 року, у зв`язку з поданням заяви представника позивача про неможливість прибути до суду у зв`язку з перебуванням на лікарняному. У судове засідання 18.02.2019 року учасники справи не з`явилися, розгляд справи було відкладено на 18.03.2019 року. У судовому засіданні 18.03.2019 рок позивач [PERSON] надав пояснення під присягою як свідок. Від вимоги про публічні вибачення відповідачів відмовився. Позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відзиву на позов відповідачі не надавали. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, у характеристиці кандидата в народні депутати України [PERSON] мешканця будинку [ADDRESS] , народженого[INFO] року, що підписали мешканці будинку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON]., [PERSON] , [PERSON]., [PERSON]., [PERSON] ., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та посвідченої РЕП-п Жовтневого району м. Одеси, вказано: «[INFO]» (т.1., а.с.6). Інша характеристика на мешканця будинку [ADDRESS] . [PERSON], народженого [INFO] року, що повторює зміст попередньої характеристики містить підписи біля прізвищ [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON] та завірена 05.04.2001 року печаткою Ремонтно-експлуатаційного підприємства №5 (т. 1, а.с.17). В статті газети Літературна «[INFO]» написаної [PERSON] відзначено: «[INFO] (а.с.141-142). Таким чином, стаття спростовує інформацію, викладену у характеристиках сусідів. Варто відзначити, що [PERSON] , який давав свідчення під присягою, попереджений про кримінальну відповідальність зазначив, що під час криміналізації судової влади у лихі 90-ті роки минулого століття застосовувалися засоби цькування, шляхом надіслання та розклеювання листівок, в яких виражалась недостовірна інформація. Позивач вказував, що питання про стягнення матеріальної шкоди він не ставить, хоча вона і була, адже витрачалися кошти на проїзди на потягу, проте принциповим є саме визнати інформацію недостовірною та такою, що, зазіхає на честь та гідність. [PERSON] зазначає, що діяльність по розповсюдженню інформації велася відповідачами в дворі, де він мешкав, адже ціллю було задавити морально та психологічно [PERSON] , щоб він підкорився кримінальним законом, а не продовжував розкривати афери. Неодноразово наголошував на тому, що метою розповсюдження інформації шляхом розклеювання листівок та направлення листів до різних органів та установ було саме пригнічення та задушення позивача. На підтвердження матеріальної шкоди позивачем надано квитки на потяг з напрямком «Київ - Одеса» та в зворотному напрямку (т.1, а.с.66-67, 144). Проте, мету даних поїздок до міста Києва позивача встановити не можливо. Тобто, суд позбавлений можливості стверджувати, що кошти витрачені на придбання квитків на потяг є тими матеріальними збитками, що спричинені саме відповідачами. Більше того, позивач вказував, що не наполягає на стягненні матеріальної шкоди. Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦК Української РСР (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) громадянин або організація вправі вимагати по суду спростування відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво, які порочать їх честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди їх інтересам, якщо той, хто поширив такі відомості, не доведе, що вони відповідають дійсності. Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України (в редакції станом на день ухвалення рішення) фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно із частиною другою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема: - норм чинного законодавства, - вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За приписами статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Обставини справи свідчать про те, що юридичний склад правопорушення доведений, адже факт розповсюдження інформації, факт недостовірності розповсюдженої інформації та порушення прав позивача підтверджується матеріали справи, показаннями [PERSON] як свідка. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до правової позиції викладеної у п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як вбачається з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд погоджується з доводами позовної заяви про те, що вище згаданою недостовірною інформацією, поширеною відповідачами шляхом розклеювання листівок та звернення до різних органів, позивачу, було заподіяно моральної шкоди, проте не можна погодитися з заявленою позивачем сумою моральної шкоди (по 25 000 грн. з кожного відповідача), а тому суд приходить до висновку про те, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути 16 500 грн., тобто по 1500 грн. з кожного на відшкодування моральної шкоди, що буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позову частково, адже заявлений позивачем розмір моральної шкоди не обґрунтований. На підставі викладеного та

Outcome: partial