Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

До Магдалинівського\~районного суду\~надійшла позовна\~заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. Позивач посилається на те, що 25 січня 2016 року між нею та [PERSON], який є представником [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку та присадибних земельних ділянок, що розташовані за адресою: вул. Центральна, 16, с. Марївка Магдалинівського району Дніпропетровської області. Ціна житлового будинку та присадибних земельних ділянок була обумовлена в розмірі 25 000 грн. Після чого між ними було досягнуто домовленості, що позивач віддає кошти за вказане домоволодіння, а відповідач зі свого боку зобов'язався, що після сплати суми переоформить його на імя позивача. Після отримання грошей, відповідач договір належним чином не посвідчив, на його прохання посвідчити його нотаріально, ухиляється від його посвідчення. Позивач вважає, що між нею та відповідачем, який є представником власника житлового будинку, досягнуто щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, позивачем сплачено всю вартість житлового будинку, що підтверджується розпискою, однак неможливо посвідчити договір нотаріально. У зв'язку із чим звертається до суду та прохає визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з присадибними земельними ділянками, визнавши право власності на вказане домоволодіння. Позивач в судове засідання не зявилася, надавши до суду заяву в якій прохала розглянути справу без її участі, підтримала позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надавши до суду заяву, в якій прохав розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. У відповідності зі ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, Магдалинівський район, с. Марївка, вул. Центральна, 16, належить [PERSON]. [PERSON] є спадкоємцем за законом майна [PERSON], згідно свідоцтва про право на спадщину № 2175 від 15.10.2013 року (а. с. 14). Земельна ділянка площею 0.25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1222384500:02:001:0250, та земельна ділянка площею 0,10 га, для ведення особистого селянського господарства, 1222384500:02:001:0251, які розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Магдалинівський район, с. Марївка, вул. Центральна, 16, належали [PERSON] (а. с. 9-13). Відповідач [PERSON] є представником [PERSON] щодо розпорядження нерухомим майном розташованим за адресою: Дніпропетровська область, Магдалинівський район, с. Марївка, вул. Центральна, 16, на підставі довіреності від 23 вересня 2015 року (а. с. 15). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). На а. с. 16 є розписка [PERSON] про отримання ним плати за будинок за адресою: Дніпропетровська область, Магдалинівський район, с. Марївка, вул. Центральна, 16, згідно якої позивач придбав житловий будинок з господарськими спорудами. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Виходячи з матеріалів справи, обставини, які склалися, свідчать про наявність укладення договору купівлі-продажу між сторонами. Обєктивно сторони договору купівлі продажу порушили вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Але позивач і відповідач, як сторони правочину (розписки), домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося виконання договору. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Судом встановлено обставини неможливості здійснення позивачем нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, у звязку із тим, що відповідач не зареєстрував право власності на присадибні земельні ділянки, вказані обставини свідчать про безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що правочин, який укладено між сторонами у справі ними не оспорюється, у звязку із чим вважається таким, що вчинений правомірно, тому є законні підстави для визнання за позивачем права власності на житловий будинок.

Outcome: approved