Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 11.06.2019 звернувся представник Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] та неповнолітнього сина [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначається, що 25.12.2006 року між позивачем та [PERSON] ([PERSON]) було укладено кредитний договір №014/0077/82/68699, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 140 000,00 дол. США на строк до 25.12.2016 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань 25.12.2006 року між банком та [PERSON] ( [PERSON] ) було укладено договір іпотеки, а договором від 14.05.2011 року внесено зміни до договору іпотеки. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе обов`язків за кредитним договором в частині повернення суми кредиту у відповідача [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 25.04.2019 року складає 983 191,48 дол. США. 22.10.2018 року на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко О.В. звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 137,1 кв.м. Оскільки в добровільному порядку відповідачі відмовляються виселитись із займаного приміщення позивач звернувся до суду з вимогами про виселення та зняття відповідачів з реєстраційного обліку в квартирі, що є предметом іпотеки, а також вирішення питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Зокрема зазначила, що неможливе виселення відповідачів із квартири без надання іншого житла оскільки квартира, яка є предметом іпотеки, придбана не на кредитні кошти. [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не повідомили. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 13.04.2020 року. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.12.2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі статуту, та [PERSON] ( [PERSON] ) було укладено кредитний договір №014/0077/82/68699, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 140 000,00 дол. США строком до 25.12.2016 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань 25.12.2006 року між банком та [PERSON] ( [PERSON] ) було укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець з метою забезпечення повного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, передає в іпотеку на визначених у договорі умовах нерухоме майно - квартиру загальною площею: 137,1 кв.м., житловою: 68,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., зареєстрований за №9357. При цьому судом встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки, належить [PERSON] ( [PERSON] ) на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., реєстровий номер №11915. Банк виконав взяті на себе кредитним договором зобов`язання щодо надання позичальнику кредиту у визначеній договором сумі. 25.12.2009 року між банком та [PERSON] ( [PERSON] ) з метою зменшення фінансового навантаження в умовах кризових явищ в економіці України укладено додаткову угоду №014/0077/82/68699/01 до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту. За умовами угоди тимчасово, на період з 28.12.2009 року до 27.12.2010 року сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу та строк по сплаті суми кредиту відповідно до графіку повернення кредиту на інших платежів. 14.04.2011 року між банком та [PERSON] ( [PERSON] ) з метою зменшення фінансового навантаження в умовах кризових явищ в економіці України укладено додаткову угоду №014/0077/82/68699/02 відповідно до якої сторони досягли згоди про збільшення строку кредиту на 69 календарних місяців, у зв`язку з чим датою остаточного погашення кредиту є 25.09.2022 року. Окрім цього, 14.04.2011 року між банком (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки від 25.12.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., який зареєстровано в реєстрі за № 1006. Відповідно до нової редакції п. 4.5.1. способами звернення вимог іпотекодержателя: звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися у позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель зобов`язаний не менш ніж за 30 календарних днів до прийняття предмету іпотеки у власність письмово повідомити іпотекодавця про своє рішення. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає іпотекодержателю право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Пунктом 4.5.1.2. право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього пункту є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця. Встановлено, що 03.05.2019 року на адресу відповідачів було направлено вимоги про усунення порушення основного зобов`язання за кредитним договором, та попередження про наслідки невиконання вимоги, що підтверджується копіями доказів направлення вимоги відповідачам, проте позичальник на вимогу не відреагував. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом частини першої статті 41 Закону «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. У зв`язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко О.В. було вчинено виконавчий напис від 22.10.2018 року про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею: 137,1 кв.м., житловою: 68,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за №280. Відповідно до довідки №275 від 13.03.2018 року, виданої Комунальним підприємством «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» у квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що є предметом іпотеки, зареєстровані: [PERSON] ( [PERSON]) , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Станом на день розгляду справи вказаний виконавчий напис судом не визнано таким, що не підлягає виконанню. 29.11.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого напису. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян. Прикінцевими положеннями Закону «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у нові редакції. За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судом встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки, придбана іпотекодавцем не за кредитні кошти. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді аналогічної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18 прийшла до висновку, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів із займаного ними житлового приміщення, що передано в іпотеку, без надання іншого житлового приміщення оскільки таке приміщення придбано не за кредитні кошти. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 7684,00 грн. згідно платіжного доручення №6353 від 03.06.2019 року. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову в задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed