Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси з позовом звернулась [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк Віктор Станіславович, приватний виконавець Виконавчого округу Одеської області Долинський Микола Миколайович, за яким просить визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюка Віктора Станіславовича, від 21 жовтня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за №3804, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» заборгованості за Кредитним договором № 11324328000 від 28 березня 2008 року, таким, що не підлягає виконанню, та судові витрати покласти на відповідача, посилаючись на таке. 28 березня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11324328000, відповідно до якого їй було надано кредит в розмірі 25200,00 доларів США із сплатою процентів у розмірі 13,5% з остаточною датою повернення 30 березня 2015 року. На підставі договорів відступлення права вимоги від 20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту № 11324328000. По Кредитному договору №11324328000 від 28 березня 2008 року [PERSON] були здійснене повні розрахунки з ПАТ «УкрСиббанк», а заборгованість відсутня. 21 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Станіславовичем було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №3804, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» заборгованості за Кредитним договором № 11324328000 від 28 березня 2008 року в розмірі 196935,97 грн, в тому числі: 3% річних за період з 25 жовтня 2016 року по 15 жовтня 2019 року в сумі 40736,00 грн. та пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 25 жовтня 2016 року по 15 жовтня 2019 року в сумі 156199,97 грн. На підставі вказаного виконавчого напису Приватним виконавцем Виконавчого округу Одеської області Долинським Миколою Миколайовичем, було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №64378852 від 04 лютого 2021 року. Як вбачається з оскаржуваного Виконавчого напису, його було вчинено, зокрема, на підставі пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підстави виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Оскаржуваний виконавчий напис виконано на документі який відповідач безпідставно вважає кредитним договором згідно розділом яким доповнено до Переліку Постановою Кабміну № 662 від 26 листопада 2014 року. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва по праві 826/20084/14 від 20 березня 2015 року визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» зокрема в частині розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Вказана постанова пройшла усі судові інстанції і Велика Палата Верховного Суду підтвердила її законність постановою 20 червня 2018 року. Отже оскаржуваний виконавчий напис здійснено на підставі нормативного акту, який визнавано нечинним поточна редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року не передбачає можливість здійснення виконавчих написів на кредитних договорах. [PERSON] повідомлення/вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» про сплату заборгованості за Кредитним договором № 11324328000 від 28 березня 2008 року в розмірі 196935,97 грн., в тому числі: 3% річних за період з 25 жовтня 2016 року по 15 жовтня 2019 року в сумі 40736,00 грн. та пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 25 жовтня 2016 року по 15 жовтня 2019 року в сумі 15699,97 грн., не отримувала. Не отримання позивачем вимоги про сплату заборгованості за кредитним договором об`єктивно позбавило її можливості бути вчасно проінформованою про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги банку. Позивач не мала можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, що об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Крім того, заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2020 року по справі №521/18828/19 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б , м. Київ, код ЄДРПОУ: 36799749) заборгованість за Кредитним договором № 11324328000 від 28.03.2008 року у розмірі 203393 (двісті три тисячі триста дев`яносто три) гривні 73 коп., яка складається з: нараховані 3% річних - 41149 (сорок одна тисяча сто сорок дев`ять) грн. 00 коп.; нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ - 162244 (сто шістдесят дві тисячі двісті сорок чотири) гривні 73 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б , м. Київ, код ЄДРПОУ: 36799749) судовий збір в розмірі 3050 (три тисячі п`ятдесят) гривень 91 коп. Про наявність судового спору, як і про існування вказаного рішення суду, відповідачу стало відомо лише під час здійснення заходів у виконавчому провадженні з примусового виконання вказаного рішення. Ухвалою від 02 лютого 2021 року по справі №521/18828/19 заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2020 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було скасовано, та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні на 02 березня 2021 року в приміщенні Малиновського районного суду м. Одеси, зала судових засідань № 211. Враховуючи наведені вище обставини, а також наявність незакінченого окремого судового спору щодо заборгованості, яка була вказана у виконавчому написі, дані обставини однозначно свідчать про те, що заборгованість, вказана в виконавчому написі, не є безспірною. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» надав до суду відзив на позовну заяву, в якій просить в задоволенні позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відмовити в повному обсязі, посилаючись на таке. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом, при цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»), при цьому, правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, зокрема, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем (Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису, зокрема, пункти 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувана та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо, водночас, заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). За таких обставин, при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів, при цьому, цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти висновків про те, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувана на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, при цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права, а тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувана на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше, а отже, мета вчинення виконавчого напису - надання стягувану можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. За таких обставин, відповідне право стягувана, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, а так само, на момент звернення стягувана до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»), однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а тому, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувана право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна і це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів, оскільки, для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису - існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості і ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. (Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс 17). Верховний суд України в Постанові від 20 травня 2015 року по справі № 6-158цс 15 вказав, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості, або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Відповідно до ст. 18 Цивільного кодексу України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом, водночас, згідно зі ст. 1 Закону №606-ХІV виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження та примусового виконання рішень інших органів (відповідно до зазначеного Закону одним із виконавчих документів є виконавчий напис нотаріуса, який підлягає примусовому виконанню державною виконавчою службою), а отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису - є окремим, самостійним способом захисту цивільних прав серед інших способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених главою 3 розділу 1 Цивільного кодексу України, в той час, як право та обраний спосіб порушених прав Кредитора (Заставодержателя, Іпотекодержателя) належить виключно Кредитору. За таких обставин, безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а нотаріус лише перевіряє безспірність заборгованості по наданим документам (Лист ВССУ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій, або відмову в їх вчиненні»). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України), при цьому, Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу України). Підсумовуючи вищевикладене, Договір застави на якому вчинено Виконавчий напис - не містить заборон, або будь - яких обмежень щодо заборони використання позасудового способу звернення стягнення: вчинення виконавчого напису, що цілком підтверджує правомірність вчинених дій. Приватним Нотаріусом, що в повній мірі спростовує позовні вимоги Позивача, оскільки, Приватний нотаріус - вчиняючи Виконавчий напис діяв в межах правового поля. За таких обставин, твердження Позивача про те, що Виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог чинного законодавства за відсутності безспірності наявної заборгованості боржника та прострочення виконання зобов`язання на увагу не заслуговують, оскільки, спростовуються в повній мірі. Статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, а принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом закріплений у п. 2 ч. 3 ст. 129 Конституції України, Законі України «Про судоустрій» та полягає в тому, що правосуддя здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, а отже, закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Стаття 625 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, при цьому, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час (період) прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, при цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а тому наявність судових актів - не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальність за порушення строків розрахунків по кредитному зобов`язанню (Постанова Вищого господарського суду України від 14.09.2010 р. справа: №366/358; Постанова Вищого господарського суду України від 16.02.2011р. справа: №17/177-10; Постанова Вищого господарського суду України від 04.07.2011р. справа: №13/210/10; Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 21.11.2011р. справа: №01-06/1624/2011). Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно, водночас, особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином та у встановлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. ст. 509, 510, 525, 599, 611, 625, 629, Цивільного кодексу України). Отже, статус сторін у правовідносинах існує до моменту виконання боржником зобов`язань перед кредитором, які відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України припиняються, зокрема, виконанням, проведеним належним чином, водночас, звертаючись до частини 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, якщо позичальник не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві. Звертаючись до змісту Постанови ВП ВС від 28.03.2018р. (справа №444/9519/12, провадження: №14-10цс18), після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитедавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, при цьому, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, водночас, у пункті 36 Постанови зазначено, що у цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання, а тому, під строком кредитування слід розуміти строк на який було надано кредитні кошти, а під терміном закінчення кредитування - термін повернення кредиту в повному обсязі. Отже, викладену у постанові ВП ВС від 28.03.2018р. правову позицію слід розуміти так, що банк, або інша Капіталова установа - має право нараховувати відсотки за кредитним договором лише у межах строку на який відповідний кредит було надано, а після настанням терміну повернення кредиту в повному обсязі кредитор втрачає право нараховувати відсотки, та набуває право здійснювати нарахування згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України (інфляційні нарахування та 3% річних). За змістом пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, водночас, позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок (ст. 1049 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно, водночас, особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У Постанові Верховного Суду від 18.04.2019р. у справі №914/1126/14 викладений наступний правовий висновок: «Згідно з ст. 549 ЦКУ неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання». Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», статтею 3 якого передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України (зазначена правова позиція щодо розміру обчислення пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України є сталою та зокрема викладена в Постановах Верховного Суду України: від 24.10.2011р. у справі № 25/187 та від 07.11.2011р. у справі № 5002-2/5109-2010»; від 30.01.2018р. у справі №910/10224/14, від 23.05.2018р. у справі №910/15492/17 та від 06.03.2019р. у справі №916/4692/15). З огляду на викладене, боржник (Відповідач) не повернув кредитні кошти в строк встановлений кредитним договором, а ні Первісному кредитору, а ні Новому кредитору, що послужило підставою звернення товариства з відповідним позовом до суду для захисту своїх майнових інтересів, при цьому, правова природа звернення до суду окрім вищенаведених норм матеріального права та правових позицій вищих судів підтверджується і правовим висновком Великої палати Верховного Суду, яка відступила від висновків Касаційного цивільного суду щодо застосування позовної давності до вимог про стягнення коштів (ст. 625 Цивільного кодексу України). У Постанові від 08.11.2019 р. по справі: №127/15672/16-ц Велика палата Верховного Суду зазначила про те, що з ухваленням судового рішення в 2009р. - ухвалене рішення про стягнення боргу, зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а отже кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 Цивільного процесуального кодексу України за увесь час прострочення, але право на позов про стягнення заборгованості згідно ст. 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (в тому числі і Виконавчого напису), що в даному випадку ТОВ «Вердикт Капітал» було дотримано при здійсненні розрахунків заборгованості, водночас, частина 2 ст. 258 Цивільного кодексу України установлює до вимог про стягнення пені спеціальну позовну давність - 1 рік, а отже, правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню, за яким нараховується пеня, окремо, при цьому, право на позов про стягнення пені (в тому числі при вчиненні Виконавчого напису) за кожен день виникає щодня на відповідну суму, в зв`язку з чим, з врахування вищенаведених правових позицій - строк позовної давності в один рік згідно із ст. 258 Цивільного кодексу України щодо стягнення неустойки (пені) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається окремо за кожен день, за який вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою, що в даному випадку товариством також дотримано. Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок (ст. 1049 Цивільного кодексу України), водночас, матеріали даної судової справи не містять будь - яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що зобов`язання боржником за кредитним договором у повному обсязі погашено, що підтверджує правомірність вимог ТОВ «Вердикт Капітал», оскільки, Договір набирає чинності з моменту його укладення, при цьому, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 2, ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України). Підсумовуючи вищевикладене, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою застосування відповідальності - є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 встановлено, що ст. 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому, в разі прострочення виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 відсотка річних від простроченої суми, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки, згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), водночас, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і з неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ч. 1, ч. 2 ст. 612 ЦК України). Нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання (вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові (Постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11)). За таких обставин, проценти, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями (Постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11), в зв`язку з чим, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор набуває право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України за весь час прострочення, а тому таке прострочення є триваючим правопорушенням, при цьому, право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Підсумовуючи вищевикладене, при вчиненні виконавчого напису вищенаведені норми матеріального та процесуального права, а так/само, судова практика були враховані, що підтверджує безпідставність позовних вимог Позивача, які спрямовані на ухилення від цивільно - правової відповідальності за неналежне виконання кредитних зобов`язань, в зв`язку з чим, позовні вимоги задоволенню не підлягають (правомірність здійснених нарахувань товариством сум заборгованості підтверджується і правовою позицією, викладеною у Постанові Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12; провадження №14-10цс18). Представник позивача надав до суду відповідь на відзив, в якому просив позов задовольнити у повному обсязі та судові витрати покласти на відповідача, зазначивши, що 11 червня 2021 року, під час ознайомлення з матеріалами судової справи, представнику Позивача стало відомо про подання до суду представником Відповідача відзиву на позовну заяву. Копія відзиву та додані до нього документи на адресу Позивача не надходили. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15.02.2021 р. про відкриття провадження у справі №521/2070/21 було визначено відповідачу п`ятнадцяти денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК У країни, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. В порушення п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України Відповідачем не було надано до суду документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Крім того, як вбачається з Повідомлення про вручення поштового відправлення (а/с 57) Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 15.02.2021 р. з позовною заявою та доданих до неї додатками ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» отримало 26.02.2021 р., а Відзив на позовну заяву датований 20.04.2021 р. Тобто, незважаючи на встановлення ст. 178 ЦПК України та судом 15 днів Відповідачу для подання відзиву на позовну заяву, такий відзив Відповідач подав майже через 2 місяця. Отже, Відзив на позовну заяву Відповідачем подано з пропуском встановленого строку на його подання, а тому даний відзив підлягає залишенню судом поза увагою. Ознайомившись з Відзивом та доданими до нього матеріалами, Позивач вважає за необхідне надати свої заперечення, пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувана та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувана (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків. Вчинення нотаріусом\~виконавчого напису\~-\~це нотаріальна\~дія,\~яка полягає\~у посвідченні\~права стягувана\~на стягнення\~грошових сум\~або витребування\~від боржника\~майна.\~При цьому\~вчинений нотаріусом\~виконавчий напис\~не породжує\~виникнення права\~стягувана на\~стягнення грошових\~сум або\~витребування від\~боржника майна,\~а підтверджує,\~що таке\~право виникло\~у стягувана\~раніше.\~Мета вчинення\~виконавчого напису\~-\~надання стягувану\~можливості в\~позасудовому порядку\~реалізувати його\~право на\~примусове виконання\~безспірного зобов`язання\~боржником.\~Отже,\~відповідне право\~стягувана,\~за захистом\~якого він\~звернувся до\~нотаріуса,\~повинно існувати\~на момент\~звернення.\~Так само\~на момент\~звернення стягувана\~до нотаріуса\~із заявою\~про вчинення\~виконавчого напису\~повинна існувати\~й,\~крім того,\~також бути\~безспірною,\~заборгованість боржника\~перед стягувачем.\~Безспірність заборгованості\~боржника,\~у тому\~числі і\~внаслідок цивільно-правової\~відповідальності,\~-\~це обов`язкова\~умова вчинення\~нотаріусом виконавчого\~напису (стаття\~88\~Закону України\~«Про нотаріат»).\~Вчинення нотаріусом\~виконавчого напису\~відбувається за\~фактом подання\~стягувачем документів,\~які згідно\~із відповідним\~Переліком документів\~є підтвердженням\~безспірності заборгованості\~або іншої\~вимоги боржника\~перед стягувачем.\~Однак сам\~по собі\~цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувана (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17. [PERSON] повідомлення/вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» не отримувала. Доказів надіслання та отримання повідомлення/вимоги Відповідач до суду не надав. Особливу увагу заслуговує той факт, що у виконавчому написі нотаріуса вказано період заборгованості по 15.10.2019 р., в той час як вимога була направлена 12.09.2019 р. Тобто, вимога була направлена раніше, ніж в ній було визначено розмір заборгованості, на що нотаріус уваги не звернув. Дані обставини вчергове свідчать про порушення нотаріусом процедури вчинення нотаріального напису. Крім того, на розгляді Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.03.2008 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11324328000, відповідно до якого йому було надано кредит в розмірі 25200,00 доларів США із сплатою процентів у розмірі 13,5% з остаточною датою повернення 30.03.2015 року. Також, зазначили, що на підставі договорів відступлення права вимоги від 20.04.2012 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту № 11324328000. Проте, вказані зобов`язання за кредитним договором [PERSON] не виконуються, прострочена заборгованість не сплачується, у зв`язку з чим позивач на підставі статті 625 ЦК України просив стягнути з відповідача 3% річних в сумі 41149,00 грн. та нараховану пеню за подвійною обліковою ставкою НБУ у розмірі 162244,73 грн. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року по справі 521/18828/19 в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11324328000 від 28.03.2008 року було відмовлено. Суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал». Також, відповідачем не було надано разом з відзивом належних та допустимих доказів на підтвердження факту набуття права вимоги за укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та Позивачем кредитним договором, первинних документів, що підтверджують наявність заборгованості за ним та її розмір. Враховуючи викладене вище, заперечення відповідача у відзиві на позовну заяву повністю спростовані викладеними поясненнями та наявними доказами у справі, а тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Представник позивача надав до суду заяву про розподіл судових витрат, в якій просить розподілити судові витрати по справі, стягнувши з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (Ідентифікаційний код ЮО: 36799749) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22500,00 грн., посилаючись на таке. 20 січня 2020 року між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «ГЛОРІЯ ЛЕКС» було укладено Договір про надання правничої (правової) допомоги №20/01/21. Відповідно до п. 1.1. Договору КЛІЄНТ доручає, а АДВОКАТСЬКЕ ОБ`ЄДНАННЯ приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором. Згідно з п. 2.2. Договору відразу після отримання усного чи письмового звернення КЛІЄНТА та узгодження Сторонами характеру та обсягу необхідної правової допомоги, АДВОКАТСЬКИМ ОБ`ЄДНАННЯМ надається КЛІЄНТУ Рахунок-фактура, який містить опис запланованих робіт (послуг) з правової допомоги та кількість часу, яку необхідно буде витратити для виконання робіт (послуг) з правової допомоги. У п. 4.2. Договору зазначено, що вартість однієї години надання правової допомоги Сторонами погоджено в розмірі 1 000,00 грн. (одна тисяча гривень, 00 копійок), без ПДВ. Пунктом 4.5. Договору передбачено, що за результатами надання правової допомоги складається акт приймання-передачі наданих послуг, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої АДВОКАТСЬКИМ ОБ`ЄДНАННЯМ правової допомоги і її вартість. Станом на 08 липня 2021 року, у зв`язку з виконанням умов Договору, Адвокатським об`єднанням «ГЛОРІЯ ЛЕКС» по справі №521/2070/21 було надано позивачу професійну правничу допомогу на загальну суму 17500,00 грн., що підтверджуються наступними доказами: - Рахунок-фактура №4 від 20 січня 2020 року; - Акт приймання-передачі наданих послуг №56 від 08 липня 2021 року. Послуги з правової допомоги прийняті КЛІЄНТОМ, визнані останнім як такі, що відповідає його інтересам та волевиявленню, виконані належним чином, якісно та на високому професійному рівні, в термін, що відповідає інтересам КЛІЄНТА. Будь-які заперечення з приводу наданої правової допомоги у КЛІЄНТА відсутні. Також, при поданні позовної заяви позивачем було понесено витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн. Крім того, 19 лютого 2021 року між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «ГЛОРІЯ ЛЕКС» було укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання правничої (правової) допомоги №20/01/21 від 20 січня 2020 року (далі-Додаткова угода), відповідно до умов якої Сторони погодились доповнити Договір про надання правничої (правової) допомоги №20/01/21 від 20 січня 2020 року наступними пунктами: - Пункт 4.9. У випадку досягнення по справі №521/2070/21 позитивного результату для КЛІЄНТА він сплачує АДВОКАТСЬКОМУ ОБ`ЄДНАННЮ додаткову винагороду («гонорар успіху») в розмірі 5 000,00 грн.; - Пункт 4.10. Позитивним результатом для КЛІЄНТА в розумінні п. 4.9. цього договору є ухвалення судом будь-якої інстанції рішення про повне або часткове задоволення позовних вимог. З огляду на неведені вище положення Додаткової угоди, за наслідками судового розгляду даної справи, у разі ухвалення судом рішення на користь Позивача, Позивач повинен буде сплатити на користь АО «ГЛОРІЯ ЛЕКС» додаткову винагороду («гонорар успіху») у розмірі 5000,00 грн. Враховуючи викладене вище, у зв`язку із зверненням до суду з даним позовом Позивачем понесено витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17500,00 грн., а також понесе витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. в зв`язку зі сплатою додаткової винагороди («гонорар успіху»). Представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутністю, наполягав на задоволенні позову. Представники відповідача та третіх осіб на розгляд справи не з`явилися. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів. Судом встановлено, що 28 березня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11324328000, відповідно до якого йому було надано кредит в розмірі 25200,00 доларів США із сплатою процентів у розмірі 13,5% з остаточною датою повернення 30 березня 2015 року. На підставі договорів відступлення права вимоги від 20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту № 11324328000. По Кредитному договору №11324328000 від 28 березня 2008 року [PERSON] були здійснене повні розрахунки з ПАТ «УкрСиббанк», а заборгованість відсутня. 21 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Станіславовичем було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №3804, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» заборгованості за Кредитним договором № 11324328000 від 28 березня 2008 року в розмірі 196935,97 грн., в тому числі: 3% річних за період з 25 жовтня 2016 року по 15 жовтня 2019 року в сумі 40736,00 грн. та пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 25 жовтня 2016 року по 15 жовтня 2019 року в сумі 156199,97 грн. На підставі вказаного виконавчого напису Приватним виконавцем Виконавчого округу Одеської області Долинським Миколою Миколайовичем, було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №64378852 від 04 лютого 2021 року. Щодо неможливості здійснення виконавчих написів на кредитних договорах. Як вбачається з оскаржуваного Виконавчого напису, його було вчинено, зокрема, на підставі пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підстави виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. На виконання вимог статті 87 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-ХІІ) Кабмін прийняв постанову від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - Перелік). Відповідно до пункту і цієї постанови (в редакції до 26 листопада 2014 року) документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. При цьому для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Постановою Кабміну № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» до зазначеного Переліку внесено зміни, відповідно до яких, Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та пунктом 2 такого змісту: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості». Оскаржуваний виконавчий напис виконано на документі який відповідач безпідставно вважає кредитним договором згідно розділом яким доповнено до Переліку Постановою Кабміну № 662 від 26 листопада 2014 року. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва по праві 826/20084/14 від 20 березня 2015 року визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» зокрема в частині розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Велика Палата Верховного Суду підтвердила її законність постановою 20 червня 2018 року. Отже оскаржуваний виконавчий напис здійснено на підставі нормативного акту який визнавано нечинним поточна редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року не передбачає можливість здійснення виконавчих написів на кредитних договорах. Щодо відсутності підстав вважати, що заборгованість є безспірною. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. У частині першій статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірпість заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Учинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувана на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувана раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувану можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19). У вказаній постанові також зазначено, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 357/12818/17 (провадження № 44380св18). У нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: - \~ \~ \~ \~перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; - другий етап - учинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. [PERSON] повідомлення/вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» про сплату заборгованості за Кредитним договором № 11324328000 від 28 березня 2008 року в розмірі 196935,97 грн., в тому числі: 3% річних за період з 25 жовтня 2016 року по 15 жовтня 2019 року в сумі 40736,00 грн. та пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 25 жовтня 2016 року по 15 жовтня 2019 року в сумі 15699,97 грн., не отримувала. Не отримання позивачем вимоги про сплату заборгованості за кредитним договором об`єктивно позбавило її можливості бути вчасно проінформованою про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги банку. Позивач не мала можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, що об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2020 року по справі №521/18828/19 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б , м. Київ, код ЄДРПОУ: 36799749) заборгованість за Кредитним договором № 11324328000 від 28.03.2008 року у розмірі 203393 (двісті три тисячі триста дев`яносто три) гривні 73 коп., яка складається з: нараховані 3% річних - 41149 (сорок одна тисяча сто сорок дев`ять) грн. 00 коп.; нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ - 162244 (сто шістдесят дві тисячі двісті сорок чотири) гривні 73 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б , м. Київ, код ЄДРПОУ: 36799749) судовий збір в розмірі 3050 (три тисячі п`ятдесят) гривень 91 коп. Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року по справі №521/18828/19 заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2020 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було скасовано, та призначено справу до судового розгляду. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.03.2008 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11324328000, відповідно до якого йому було надано кредит в розмірі 25200,00 доларів США із сплатою процентів у розмірі 13,5% з остаточною датою повернення 30.03.2015 року. Також, зазначили, що на підставі договорів відступлення права вимоги від 20.04.2012 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту № 11324328000. Проте, вказані зобов`язання за кредитним договором [PERSON] не виконуються, прострочена заборгованість не сплачується, у зв`язку з чим позивач на підставі статті 625 ЦК України просив стягнути з відповідача 3% річних в сумі 41149,00 грн. та нараховану пеню за подвійною обліковою ставкою НБУ у розмірі 162244,73 грн. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року по справі 521/18828/19 в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11324328000 від 28.03.2008 року було відмовлено. Суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал». За таких обставин, виконавчий напис нотаріуса, що оспорюється, необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 20 січня 2020 року між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «ГЛОРІЯ ЛЕКС» було укладено Договір про надання правничої (правової) допомоги №20/01/21. Відповідно до п. 1.1. Договору КЛІЄНТ доручає, а АДВОКАТСЬКЕ ОБ`ЄДНАННЯ приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором. Згідно з п. 2.2. Договору відразу після отримання усного чи письмового звернення КЛІЄНТА та узгодження Сторонами характеру та обсягу необхідної правової допомоги, АДВОКАТСЬКИМ ОБ`ЄДНАННЯМ надається КЛІЄНТУ Рахунок-фактура, який містить опис запланованих робіт (послуг) з правової допомоги та кількість часу, яку необхідно буде витратити для виконання робіт (послуг) з правової допомоги. У п. 4.2. Договору зазначено, що вартість однієї години надання правової допомоги Сторонами погоджено в розмірі 1 000,00 грн. (одна тисяча гривень, 00 копійок), без ПДВ. Пунктом 4.5. Договору передбачено, що за результатами надання правової допомоги складається акт приймання-передачі наданих послуг, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої АДВОКАТСЬКИМ ОБ`ЄДНАННЯМ правової допомоги і її вартість. Станом на 08 липня 2021 року, у зв`язку з виконанням умов Договору, Адвокатським об`єднанням «ГЛОРІЯ ЛЕКС» по справі №521/2070/21 було надано позивачу професійну правничу допомогу на загальну суму 17500,00 грн., що підтверджуються наступними доказами: - Рахунок-фактура №4 від 20 січня 2020 року; - Акт приймання-передачі наданих послуг №56 від 08 липня 2021 року. Послуги з правової допомоги прийняті КЛІЄНТОМ, визнані останнім як такі, що відповідає його інтересам та волевиявленню, виконані належним чином, якісно та на високому професійному рівні, в термін, що відповідає інтересам КЛІЄНТА. Будь-які заперечення з приводу наданої правової допомоги у КЛІЄНТА відсутні. Також, при поданні позовної заяви позивачем було понесено витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн. Крім того, 19 лютого 2021 року між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «ГЛОРІЯ ЛЕКС» було укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання правничої (правової) допомоги №20/01/21 від 20 січня 2020 року (далі-Додаткова угода), відповідно до умов якої Сторони погодились доповнити Договір про надання правничої (правової) допомоги №20/01/21 від 20 січня 2020 року наступними пунктами: - Пункт 4.9. У випадку досягнення по справі №521/2070/21 позитивного результату для КЛІЄНТА він сплачує АДВОКАТСЬКОМУ ОБ`ЄДНАННЮ додаткову винагороду («гонорар успіху») в розмірі 5 000,00 грн. - Пункт 4.10. Позитивним результатом для КЛІЄНТА в розумінні п. 4.9. цього договору є ухвалення судом будь-якої інстанції рішення про повне або часткове задоволення позовних вимог. З огляду на неведені вище положення Додаткової угоди, за наслідками судового розгляду даної справи, у разі ухвалення судом рішення на користь Позивача, Позивач повинен буде сплатити на користь АО «ГЛОРІЯ ЛЕКС» додаткову винагороду («гонорар успіху») у розмірі 5000,00 грн. Враховуючи викладене вище, у зв`язку із зверненням до суду з даним позовом Позивачем понесено витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17500,00 грн., а також понесе витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. в зв`язку зі сплатою додаткової винагороди («гонорар успіху»). Відповідно до ч. 1,3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі- Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Частиною 1 ст. 26 Закону передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно з ч. 1, 2 ст. 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Об`єднаною палатою Верховного Суду в своїй Постанові від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зроблено наступний висновок. Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20). У Постанові Великої Палати Верховного суду від 12.05.2020р. у справі №904/4507/18, зокрема, викладено позицію у п.5.42-5.44. «У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Відповідно до ст. 2 ЦК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За правилами ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 ЦПК України. Згідно ч. ч. 1-2\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків. У відповідності до\~ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Outcome: approved