Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовною заявою відповідно до якої, просить суд визнати за ним, [PERSON] івановичем, [INFO], право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування вказав, що 02.06.2001 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб в Крюківському відділ реєстрації актів цивільного стану. Від шлюбу вони мають двох дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 12.03.2013 року шлюб між ними було розірвано. 03.10.2007 року в період шлюбу ним було придбано квартиру № 38 в. буд. 80 по вул. Набережна Лейтенанта Дніпрова у м. Кременчуці. Він вважає її особистою приватною власністю, оскільки 18.04.2007 року шляхом приватизації, ним було отримано у власність квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира була приватизована ним особисто, у звязку з тим, що інші члени сімї відмовилися від приватизації та не проживали разом із ним. 21.09.2007 року ним було продано його приватизовану квартиру, згідно договору купівлі-продажу від 21.09.2007 року. Через три тижні, на отримані кошти ним була придбана спірна квартира [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 03.10.2013 року. На залишок коштів від продажу приватизованої квартири ним було зроблено ремонт у спірній квартирі. За весь час, починаючи з реєстрації шлюбу і до його розірвання відповідач не працювала. В свою чергу, він з 01.12.2000 року по теперішній час, проходить державну службу у Службі безпеки України. Отже, вище вказана квартира було придбана ним за його особисті кошти, які ним отримані від продажу його особистого майна приватизованої квартири [ADDRESS], а тому є його особистою приватною власністю. 04.12.2014 року до суду надійшла зустрічна позовна заява відповідача [PERSON], відповідно до якої, вона просила суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, та визнати з нею право власності на 1/2 частину вище вказаної квартири. В обґрунтування зустрічної позовної заяви вказала, що вона не згодна з його позовними вимогами та не заперечує факту приватизації відповідачем 18.04.2007 року квартири [ADDRESS], але на момент приватизації житла, за їхньою згодою, вона та їх діти були знятті з реєстрації в даній квартирі, оскільки вони мали намір поліпшити свої житлові умови реалізувавши квартиру та придбавши замість неї інше житло. На придбання квартири [ADDRESS] відповідач особистих коштів не витрачав, а лише скористався наданим державою правом на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. Після продажу приватизованої квартири між ними було досягнуто домовленість про купівлю іншої квартири, а саме квартири [ADDRESS]. На той час вона здійснювала догляд за їхнім малолітнім сином [PERSON], [INFO], та не мала достатнього часу для відвідування нотаріуса з метою укладення відповідної угоди. Перед купівлею вище вказаної квартири, вона як дружина надавала письмову згоду на вчинення нотаріальних дій щодо укладення договору купівлі-продажу вище вказаної квартири. Ухвалою суду від 12.01.2015 року позови було обєднано в одне провадження. В судовому засіданні позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник за угодою адвокат [PERSON] свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, при цьому просили в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити, пояснивши, що відповідач жодних своїх особистих коштів у купівлю спірної квартири не вкладала, вона не була придбана в результаті спільної праці, а була придбана лише за кошти від продажу квартири приватизованої лише [PERSON] Відповідачка добровільно подала письмову заяву про відмову від участі у приватизації. При цьому, позивач вже використав своє право на приватизацію держаного майна, а за відповідачкою таке право зберігається. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник за угодою адвокат [PERSON] свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі, при цьому просили в задоволенні вимог за первісним позовом відмовити, надали пояснення, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності не залежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідачка на час приватизації квартири та на час придбання спірної квартири здійснювала догляд за спільним з відповідачем сином і цим своєю працею брала участю у забезпеченні сімї. У квартирі яка була приватизована позивачем проживала вся сімя, на придбання спірної квартири позивач своїх особистих коштів не витрачав, а лише скористався наданим державою правом на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. При купівлі спірної квартири [PERSON] як дружина давала письмову згоду на вчинення нотаріальних дій щодо укладення договору купівлі-продажу квартири позивачем. Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, зясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, вислухавши думку сторін по справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 02.06.2001 року по 12.03.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.03.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від шлюбу сторони по справі мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], 23.08.2006 року, що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії І-КЕ № 031205, виданого Крюківським відділом РАЦС Кременчуцького МУЮ Полтавської області від 30.08.2006 року та свідоцтва серії І-КЕ № 073200 , виданого ВРАЦС Крюківського РУЮ м. Кременчука Полтавської області. 23.01.2007 року позивач [PERSON] отримав ордер № 14 на житлове приміщення , а саме на квартиру № 50 за адресою: м. Кременчук, вул. 50 років СРСР, буд. 10 на себе та свою сімю: дружину [PERSON], дочку [PERSON], сина [PERSON] В період перебування у шлюбі позивачем [PERSON] одноособово було приватизовано квартиру [ADDRESS], про що [PERSON] 18.04.2007 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло згідно з розпорядженням від 18.04.2007 року № 15376/24 . Приватизаційним платіжним дорученням № 34690 від 18.04.2007 року підтверджується переказ коштів [PERSON] на рахунки органу приватизації за приватизацію нерухомого майна. Судом встановлено, та не заперечувалося сторонами, що квартира [ADDRESS] надавалася [PERSON] та його сімї як службове житло, до приватизації якого за згодою сторін, відповідачка добровільно та їхні малолітні діти були зняті з реєстрації як проживаючі в квартирі, хоча фактично там проживали, з метою одноособової приватизації житла позивачем для поліпшення житлових умов у майбутньому. Відповідачка добровільно відмовилась від приватизації вище вказаної квартири, залишаючись там проживати з дітьми після зняття з реєстрації, хоча за нею зберігалося право на приватизацію, як особи яка постійно мешкає в вище вказній квартирі, однак вона у встановленому законом порядку не скористалася цим правом, що підтвердила в судовому засіданні. Розпорядження органу приватизації від 18.04.2007року, свідоцтво про право власності на житло, видане [PERSON] 18.04.2007 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради, недійсними у встановленому порядку не визнавалися. 21.09.2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за № 4526, Продаж квартири вчинено за 70590,00 гривень. \~ \~ \~ \~03.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON], яка діє від імені [PERSON] було укладено договір кіпівлі-продажу квартири [ADDRESS] Дніпрова в м. Кременчуці, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 4690. Продаж квартири вчинено за 30746 гривень. Право власності [PERSON] зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 15.10.2007 року. \~ \~ \~Договір купівлі-продажу від 21.09.2007 року та договір купівлі-продажу від 03.10.2007 року на момент розгляду справи недійсними чи нікчемними не визнавалися, тобто є чинними. \~ \~ \~ \~Також, сторони не заперечують, що квартира [ADDRESS] Дніпрова в м. Кременчуці придбана на кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України (в редакції, чинній на час прийняття рішення) житло, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Згідно з розясненнями, викладеними у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641 цс 15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, оскільки спірна квартира [ADDRESS] Дніпрова в м. Кременчуці придбана [PERSON] хоча і в шлюбі, але за кошти, які належали йому особисто, а саме, кошти, отримані від продажу іншої квартири, що належала йому на праві особистої приватної власності, а не придбана в результаті спільної праці та за спільні кошти подружжя, суд приходить до висновку, що вказана квартира [ADDRESS] Дніпрова в м. Кременчуці є особистою приватною власністю позивача [PERSON], а не спільною сумісною власністю подружжя. Суд не вважає належними заперечення представника відповідача щодо того, що спірна квартира придбавалася позивачем не для особистих цілей, а в інтересах сім»ї, тому вона є спільним сумісним майном. Відповідно до ст..59 СК України той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. При цьому, суд зазначає, що [PERSON] не виявила бажання на приватизацію квартири № 50 в будинку № 10 по вул. 50-річчя СРСР у м. Кременчуці Полтавської області, при цьому за нею та їхніми дітьми зберігалося право користування займаним житлом, а тому придбання іншого житла з урахуванням інтересів членів сімї не суперечить вимогам ст. 59 СК України. Також, суд бере до уваги той факт, що з часу надання позивачем позову та відповідачем зустрічного позову і до часу судового розгляду відповідачем свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] не оспорювалося, тобто відповідачем за первісним позовом визнано факт приватизації по вище вказаній квартирі. Суд зазначає, що нотаріально посвідчена згода [PERSON] на купівлю [PERSON] спірної квартири не є належним доказом на підтвердження належності спірної квартири до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю підлягають задоволенню, при цьому, в задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину майна слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судові вирати в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved