Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла вказана позовна заява, в якій [PERSON] просить суд вселити її та малолітню доньку [PERSON] до квартири [ADDRESS] . В обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , яка була власником 1/5 частини квартири [ADDRESS] . Зазначає, що в квартирі мешкала її мати по день смерті, відповідачка - її бабуся та вона. На теперішній час позивачка разом з дитиною зареєстрована у спірній квартирі, є співвласником квартири, але позбавлена можливості в ній мешкати. Відповідач не скористався своїм правом та відзив на позов на адресу суду не надіслала. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, у разі відсутності у судовому засідання відповідача, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про причину своєї неявки суд не повідомила, про дату, місце та час слухання справи була повідомлена належним чином у встановленому законом порядку. Клопотання про відкладення розгляду справи від неї також не надходило, тому суд, зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, внаслідок відсутності її у постійному місці проживанні понад шість місяців. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О. та зареєстрованому в реєстрі за №604 від 04.07.2019 [PERSON] належить 1/20 частка квартири [ADDRESS] (а.с.8). Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.04.2018 вбачається, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с.12). З інформації Центра надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради №050-13.07-02900 від 31.05.2019 вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради №12-141-1323 від 31.05.2019 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Відповідно до ст. 12, ч. ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Представлені суду докази відповідають змісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З установлених судом обставин, необхідно дійти висновку, що права позивача підлягають захисту з підстав, передбачених ст. 5 ЦПК України, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки в інший спосіб вона позбавлена можливості реалізувати своє право на користування спірною квартирою. Згідно з ч. 1 ст.317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу вимог ч. 1 ст.321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Проте, за правилами ст.150ЖК УРСР та ч. 1 ст.383ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі ст.156ЖК УРСР члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того,ч. 1 ст. 405 ЦК України встановлює, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з положеннями ч.4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Враховуючи неповнолітній вік [PERSON] , якій на час розгляду справи виповнився 1 рік, вона не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду, зокрема у справах № 296 /2411/16-ц від 21.02. 2018 року та № 711/4431/17 від 04.07.2018 року . Суд зазначає, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. З урахуванням установлених судом обставин, суд вважає, що відмова у вселенні малолітньої в спірну квартиру, за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для неї надмірний тягар, не спів мірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Таким чином, з врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що факт реєстрації малолітньої [PERSON] у спірній квартирі був вчинений за фактом її народження та зареєстрованого місця проживання її матері, Суд наголошує, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Отже, вимоги [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] про вселення в квартиру [ADDRESS] є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.2 п.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати, по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією. (а.с.2).

Outcome: approved