Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

До суду 08.06.2018 року з зазначеним позовом звернувся позивач. Свої вимоги мотивує тим, що у відповідності до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.06.2018 року, посвідченого М.О. Бердесом, приватним нотаріусом Баришівського районного нотаріального округу Київської області за реєстровим номером 331, вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS]. В придбаному будинку залишився зареєстрованим син попереднього власника - [PERSON]. Тривалий час відповідач по справі не проживає в належному позивачу на праві власності житловому будинку, та був вселений в нього як член сім'ї колишнього власника будинку. За попереднього власника відповідач відмовлявся добровільно знятися з реєстраційного обліку. Наразі місце проживання чи перебування відповідача невідоме. На зв'язок з колишнім власником відповідач не виходить. При цьому, наявність в будинку позивача зареєстрованої особи, яка не являється членом сім'ї позивача, порушує її права як власника житлового будинку. Наведені вище обставини свідчать про те, що своєю поведінкою відповідач чинить їй перешкоди в користуванні моєю власністю. Просить суд позбавити [PERSON] права користування житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] Позивач та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явились надавши суду заяву про розгляд справи в їх відсутність, заявлений позов підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, до суду надійшла заява відповідача про розгляд справи в його відсутність заявлений позов не визнає в повному обсязі. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи, що від сторін надійшли заяви про розгляд справи в їх відсутність, суд вважає за можливе розглянути справу по суті на підставі наявних в ній даних чи доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не проводилося. Дослідивши матеріали справі, суд вважає, заявлений позов обґрунтованим, та таким, що підлягає до задоволення. Судом встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.06.2018 року, посвідченого М.О. Бердесом, приватним нотаріусом Баришівського районного нотаріального округу Київської області за реєстровим номером 331, вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS]. У вищевказаному житловому будинку є зареєстрованими, позивач, та син попереднього власника [INFO] син попереднього власника будинку. Відповідач по справі не проживає в будинку який придбав позивач, та був вселений в нього як член сім'ї колишнього власника будинку. За попереднього власника відповідач відмовлявся добровільно знятися з реєстраційного обліку. Наразі місце проживання чи перебування відповідача невідоме. На зв'язок з колишнім власником відповідач не виходить. При цьому, наявність в будинку позивача зареєстрованої особи, яка не являється членом її сім'ї, порушує її права як власника житлового будинку. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім'ї права користуватися житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім'ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім'ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Аналогічна позиція викладена в Постанові ВС від 25.07.2018 по 638/13030/13-ц Встановлене судом підтверджується : - Копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.06.2018 року; - Довідкою №853 від 07.06.2018; - Актом обстеження фактичного проживання осіб від 07.06.2018 року. Іншими матеріалами справи Частина 2 ст.141 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач надала суду доказ сплати судового збору в сумі 704 гривень 80 коп.( квитанція №0.0.1054136669 1 від 07.06.2018 року( а.с.1) оскільки позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то понесені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved