Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 04 червня 2019 року надійшла позовна заява ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за спожитий газ в розмірі 47645,06 грн., інфляційні втрати в розмірі 21429,77 грн., три відсотки річних в розмірі 5550,67 грн.; також просив стягнути витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування своїх вимог представник позивача у позовній заяві посилався на те, що ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» надає послуги з постачання природного газу за адресою: [ADDRESS] . Користувачем цих послуг є [PERSON] . Між сторонами встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з постачання природного газу на підставі договору приєднання до умов договору щодо постачання природного газу. Умови приєднання відповідачем виконані, оскільки фактом приєднання до договору є фактичне споживання природного газу та оплата за його користування. Проте відповідач за надані послуги оплату не проводить у зв`язку із чим станом на 01 травня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 47645 грн. Заборгованість за надані позивачем послуги відповідачем не погашена, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутися до суду з цим позовом. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 04 червня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.15). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.16). До суду 21 червня 2019 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.17). Ухвалою судді від 24 червня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» до [PERSON] про стягнення заборгованості(а.с.18-19). Представник позивача Колпаченко Є.Ю. надала до суду заяву, у якій просила задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала, просила розглядати справу без її участі. Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином за місцем реєстрації. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що постачання природного газу за адресою: [ADDRESS] , здійснюється ТОВ «Дніпропетровськгаз збут». У позовній заяві представник позивача зазначає, що користувачем цих послуг є [PERSON] , послуги з постачання природного газу якому надаються на умовах Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2500 та Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30 вересня 2015 року (далі - Правила). Умови Типового договору постачання є однаковими для всіх побутових споживачів України. Відповідно до Постанови Національна комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1588 від 21 травня 2015 року про видачу ліцензії на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом позивачу ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ (Постановою НКРЕКП №2247 від 01 вересня 2015 року ліцензію переоформлено на безстрокову). Договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням статей 633,634,641 та 642 ЦК України на невизначений строк шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов Договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Фактом згоди споживача про приєднання до умов цього Договору (акцептування заяви-приєднання) є сплачений споживачем рахунок (квитанція) постачальника за поставлений природний газ, а щодо постачальника із спеціальними обов`язками - факт фактичного споживання природного газу після офіційного опублікування договору таким постачальником відповідно до вимог Правил. Згода споживача про приєднання до умов Договору підтверджується фактом споживання природного газу, визначеного Оператором ГРМ згідно пункту 13 розділу ІІІ Правил. Отже, між сторонами по справі був укладений договір, що підтверджується фактичним споживанням відповідачем природного газу і часткової оплати його вартості шляхом акцептування останнім. Проте з такими твердженнями позивача суд погодитися не може з огляду на наступне. З наданих на запит суду відділом обліку та моніторингу інформації ГУДМС України в Дніпропетровській області відомостей вбачається, що відповідач [PERSON] з 07 серпня 2009 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Позивачем всупереч ст.81 ЦПК України не було надано суду підтверджень того, що [PERSON] фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] , і користується послугами, які надаються позивачем за зазначеною адресою. Також не було надано доказів того, що відповідачу належить право користування або володіння зазначеної квартирою, клопотань про витребування відповідних доказів до суду не надходило. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з постачання природного газу за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачеві. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed