Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 21.08.2020 року звернувся [PERSON] з позовом про зобов`язання Головне управління Національної поліції в Одеській області повернути 6/25 частин будинковолодіння [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті матері позивача - [PERSON] в якості спадщини залишились 6/25 частин будинковолодіння [ADDRESS] , яки фактично були прийняті позивачем як спадкоємцем який за власний рахунок та власними силами побудував зазначену частину будинковолодіння. Однак у зазначеної частині будинковолодіння незаконно перебуває інша особа без правових підстав, так як їй належить нерухоме майно за іншою адресою, а тому позивач вважає щодо за рішенням суду про зобов`язання здійснити певні дії відповідач буде вимушений здійснити необхідні дії щодо повернення зазначеного майна позивачу. Від представника ГУНП в Одеській області надано письмовий відзив в якому заперечується правова можливість у відповідача здійснити повернення нерухомого майна яке не належить Національної поліції а ні на праві власності а ні на праві користування , та яке є предметом чисельних звернень позивача у рамках кримінального та цивільного провадження. Як встановлено у судовому засіданні 27 березня 1992 року мати позивача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбала у виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Одеси 6/25 частин домоволодіння [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси по справі № 520/3828/15 від 29.04.2015 року , яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.08.2015 року [PERSON] відмовлено у позовних вимогах про визнання за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] на 6/25 частин домоволодіння [ADDRESS] а також у виселенні із зазначеної частини домоволодіння [PERSON] . Під час розгляду даної справи судом були встановлені певні обставини, яки у відповідності до вимог ч.4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу Україні. А саме: Зазначені 6/25 частин домоволодіння станом на момент розгляду судом даної справи належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 квітня 2001 року та мирової угоди, визнаної ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2006 року, на праві власності відповідачці [PERSON] , яка є донькою позивача [PERSON] та онукою [PERSON] . Правоустановчі документи [PERSON] на 6/25 частин домоволодіння [ADDRESS] є чинними, не визнані недійсними та не скасовані у судовому порядку. Згідно листа КП «ОМБТІ та РОН» від 19 березня 2012 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на 12/75 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 квітня 2001 року, а також 6/75 частин домоволодіння на підставі мирової угоди, визнаної ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2006 року (справа № 2-867/06). Раніше вищевказані 6/25 домоволодіння [ADDRESS] були зареєстровані за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 1992 року. Згідно відповіді КП «ОМБТІ та РОН» від 20 березня 2012 року, станом на 16 березня 2012 року за [PERSON] нерухоме майно не зареєстроване . Той факт, що спірні 6/25 частин домоволодіння [ADDRESS] 6/25 частин домоволодіння №34 є одним об`єктом нерухомого майна встановлений також судовими рішеннями, що набрали законної сили, тому він має для суду преюдиційне значення та не потребує доказування в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Вищевказане спадкове майно у вигляді 6/25 частин домоволодіння було предметом численних судових спорів між сторонами у справі, однак адреса будинку вказувалася за різними номерами: 34, 34-34а. 34/1. Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2005 року було відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно та встановлено, що предметом спору є один і той же будинок, який у позовній заяві зазначений за №34/1, а в свідоцтві на спадщину за №34-34а. Вказане рішення було залишено без змін ухвалами апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2007 року (а.с. 52), від 22 лютого 2006 року (а.с. 54) та Ухвалою Верховного суду України від 12 травня 2006 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2004 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними було відмовлено. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2008 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними було відмовлено. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2010 року було закрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом . Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2011 року ухвала суду першої інстанції від 01 жовтня 2010 року залишена без змін. При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що не вбачається підстав для закриття провадження у справі на підставі ч. 1 п. 2 ст. 205 ЦПК України, оскільки даний позов пред`явлено з інших підстав, в тому числі із посиланням на порушення за заявою [PERSON] кримінального провадження № 12013170480000332 від 16 січня 2013 року. Існування вищевказаного кримінального провадження правового значення для вирішення даного пору не має, оскільки не передано до суду, вирок у справі не ухвалено. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). Правовідносини пов`язані із захистом прав шляхом зобов`язання здійснити дії по поверненню нерухомого майна врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК). Згідно вимог ч.1,2 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів ( ч.1 ст. 328 ЦК). За змістом ч.2 ст. 331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним ( ч.1 ст. 387 ЦК). Згідно ст.ст. 1216,1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) яке здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1-3 ст. 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Таким чином у даному судовому провадженні судом встановлено що позивачем не надано до суду доказів яки б підтверджували факт набуття позивачем права власності або право користування 6/25 частин будинковолодіння [ADDRESS] . Посилання позивача на факт того що саме він збудував зазначене майно та фактично вступив у спадщину після смерті матері а тому набув відповідне право не доведені у судовому засіданні. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог ї на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому обов`язок доведеності обставин на які посилається позивач саме позивачем передбачена ч.1 ст. 81 ЦПК, а частиною шостою зазначеної статті визначено не можливість ґрунтування доказування на припущеннях. Також у судовому засіданні не обґрунтоване подання відповідного позову саме до ГУНП в Одеській області який не є власником або користувачем спірного майна а тому не має повноважень щодо розпорядження зазначеним майном. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] до ГУНП в Одеській області щодо зобов`язання повернути 6/25 частин будинковолодіння [ADDRESS] є необґрунтованими та недоведеними а тому є такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed