Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

До Смілянського міськрайонного суду Черкаської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки і піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні, спілкуванні батька з дитиною. Свої позовні вимоги вмотивовує тим, що, він та відповідач є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Дитина проживає разом з матір`ю. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2020 року по справі шлюб між ним та відповідачем було розірвано. Ще перед розірванням шлюбу відповідач переїхала жити на іншу адресу, при цьому забрала з собою їхнього сина. З моменту переїзду матір дитини, створює неможливі умови для спілкування батька з дітьми, а саме не надає можливість з ними бачитись, брати участь у його вихованні, тощо. За даних обставин позивач просить суд зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди у спілкуванні та вихованні з сином та визначити його спосіб участі у вихованні сина, шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дитиною наступним чином: - в будні 2 рази на тиждень, а саме вівторок та четвер з 17-30 год. до 21-00 год.; у вихідні дні - кожну першу та третю неділю місяця з 17-30 год. п`ятниці до 22-00 год. неділі без присутності матері із знаходженням дитини за місцем його проживання, місцем проживанням його батьків, з відвідуванням місць дитячих розвагта відпочинку, гуртків, тощо; - надати йому можливість зустрічатися та спілкуватися з сином в святкові дні (день народження дитини, новий рік, Різдво, перше вересня, останній дзвоник) або в наступний день після свята без присутності матері за місцем його проживання, місцем проживання його батьків, або з відвідуванням міст дитячих розваг та відпочинку; - надати йому можливість проводити відпустку разом з дитиною не менше двох тижнів на рік, для чого завчасно після його попередження оформляти всі необхідні документи; - надати йому можливість необмежено спілкуватися з сином засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином; - вирішувати питання, що стосуються навчання, виховання дитини, лікування і інші подібні питання тільки спільно з ним; - за одну добу до його зустрічі з сином надавати йому точну інформацію щодо фактичного місця перебування дитини на час початку побачення; - за ініціативою відповідача узгоджувати з ним перенесення його побачень з сином на другий день у разі якщо побачення у визначенні судом дні та часи є неможливими через навчальну зайнятість дитини або через її стан здоров`я; - за його ініціативою узгоджувати з ним перенесення його побачень з сином на другий день у разі якщо побачення у визначенні судом дні та часи є неможливими через його тимчасову відсутність за місцем проживання або через його стан здоров`я. Ухвалою суду від 30 липня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Розпочато у справі підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання. 21 серпня 2020 року відповідач подала відзив на позов в якому зазначила, що позовна заява не підлягає задоволенню в повному обсязі так як наведені позивачем обставини, і викладені в його позові, не відповідають правовим підставам та не грунтуються на законі, що вбачається з наступного. Дійсно, з позивачем по справі вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2012 року і проживали з ним однією сім`єю до серпня 2018 року. В грудні 2018 року вона, забравши їхнього з [PERSON] сина, [PERSON] , [INFO] , переїхала на інше місце проживання у свою власну квартиру де проживають і по даний час. Про місце їх проживання з сином позивач добре знає, так як їхні з сином особисті речі він перевіз самостійно в серпні 2019 року, а тому його посилання про те, що він не знає де проживає син є безпідставними. Причиною цьому стало те, що позивач останнім часом зловживав спиртними напоями і, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчиняв вдома сварки в присутності малолітнього сина, в ході яких ображав її як жінку та матір та неодноразово застосовував фізичне насилля по відношенню до неї, заподіюючи їй навмисно тілесні ушкодження у вигляді синців, гематом та струсу мозку. З приводу насильницьких дій позивача вона лише з 01 липня 2018 року по 23 серпня 2019 рік зверталась чотири рази з заявами до Смілянського відділу поліції ГУНП в Черкаській області, в яких просила вжити до [PERSON] заходів впливу та реагування, притягти його до відповідальності. Після його виклику до відділу поліції, [PERSON] неодноразово просив у мене вибачення і обіцяв, що в подальшому буде вести себе в сім`ї належним чином, а тому вона вірила йому і просила не порушувати відносно нього кримінальних справ та не притягувати його до відповідальності. Не дивлячись на це, він продовжував зловживати спиртними напоями, вчиняти сварки. Така поведінка з боку [PERSON] вкрай негативно вплинула на виховання сина та на його емоційний стан (він почав боятися батька, уникав його присутності та спілкування з ним). Це і змусило її з сином переїхати на інше місце проживання та припинити сімейні відносини з позивачем. 11 серпня 2019 року вона звернулась до Смілянського міськрайонного суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] , і рішенням суду від 19 червня 2020 року її позов був задоволений, а шлюб розірвано. З моменту її переїзду з сином на інше місце проживання (грудень 2018 року), позивач взагалі не цікавився їх сином, не надавав ніякої матеріальної допомоги на його утримання, а тому вона 10 грудня 2019 року звернулась в суд з позовом про стягнення з нього аліментів, який був задоволений рішенням суду від 23 липня 2020 року. Лише після її звернення з позовом про стягнення з позивача аліментів на сина, він почав робити спроби для зустрічей з сином і вона цьому не заперечувала, хоча син був категорично, проти цього. В той же час, він за весь навчальний 2019 - 2020 рік не був присутній жодного разу на батьківських зборах у сина, а лише двічі зустрічався з його класним керівником. По їх з позивачем домовленості, він по вихідним дням забирав до себе додому сина і там він проводив час та спілкувався, але не з батьком, а сусідською дівчинкою, яку запрошував туди [PERSON] . Після таких побачин син повертася додому пригніченим, став замкнутим, а коли вона намагалась з`ясувати в чому причина, син розповів, що батько одного разу вклав його спати між собою та своєю співмешканкою, що вони розпивали спиртні напої в його присутності, перебували у нетверезому стані. Після цього вона стала боятися таких зустрічей батька з сином і наполягала на своїй присутності при цьому. [PERSON] був категорично проти. Син також категорично відмовлявся зустрічатися з батьком. До того ж в період з 18 лютого 2020 року по 28 лютого 2020 року син хворів, про що вона попереджала позивача, але він наполягав на зустрічах з сином навіть в цей період і безпідставно писав на неї заяви до служби у справах дітей. 11 березня 2020 року через поширення на території України пандемії коронавірусу було введено карантин, яким Міністерством охорони здоров я України і рекомендовано обмеження контактування між фізичними особами з метою дотримання правил епідеміологічної безпеки та у зв`язку із запобіганням поширенню гострої респіраторної хвороби. Карантин тривав до 22 травня 2020 року. В цей період діти не відвідували школи, навчання проводилось дистанційно, а тому в їх сім`ї були обмеження у спілкуванні з особами, які не проживали з ними. Крім цього, позивач займається бізнесом, має декілька СТО, де у нього є підлеглі працівники, які займаються ремонтом автомобілів. За таких обставин всі вони мали постійні контакти між собою та з сторонніми людьми, про яких відсутні будь-які дані, про їх стан здоров`я і зокрема про їх захворювання та контакти з особами на інфекцію коронавірусу, про їх перебування в країнах, де була ця ж інфекція, а тому вона змушена була обмежувати контакти сина з будь-якими особами, які не проживали з ними, навіть з його батьком. Співмешканка позивача часто їздить у Францію і даних про її стан здоров`я у неї не було, що також викликало у неї страх зараження сина на інфекцію коронавірусу. Таким чином, відсутність спілкування позивача з сином була викликана як категоричне небажання самого сина до зустрічі з ним так і об`єктивними причинами, а не її діями, які б свідчили, що вона створює йому для цього якісь перешкоди, невиконуючи рішення органів опіки та піклування, якого взагалі не існує. Відповідно до ст. 158 Сімейного Кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкування з нею того, з батьків, хто проживає окремо від неї. Позивач же до органів опіки та піклування з такою заявою взагалі не звертався, але подавав свої заяви, в яких просив надати йому допомогу в укладенні зі мною договору, відкрити банківську картку, повідомляв, що син називає его «дедом» і що вона не дозволяла спілкуватися з сином, посилаючись на його захворювання. На всі ці заяви органи опікти та піклування викликали її, відбирали пояснення, з яких вбачалось, що син з поважних причин не зустрічвся з батьком. Виходячи із змісту ч. 2 ст. 83 ЦПК, позивач повинен подати суду докази разом з поданням позовної заяви. Він же до своєї позовної заяви не надав жодного належного та допустимого доказу про те, що вона чинить йому перешкоди у спілкування з сином та у його вихованні, про те, що він як батько, виконував свої обов`язки належним чином, що він позитивно характеризується та матеріально може забезпечувати сина. Про негативне ставлення сина до батька, позивача у справі, відмова від зустрічей з ними та будь-якого спілкування свідчить інформація практичного психолога про результати його дослідження на предмет ставлення сина до його найближчих родичів. Примусити сина до зустрічей з батьком, з яким у них не налагоджені на даний період довірливі відносини, та ще й у її відсутність, вона не має права так як це матиме негативний вплив на його психіку, емоційний стан, на його здоров`я та виховання. Вважає, що цього не має права зробити і суд своїм рішенням. Позивач в 2019 році лікувався в КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня», що було викликано розладами його психіки на фоні зловживання ним алкоголем. Крім цього, позивач кожного року лікується в терапевтичному відділенні Смілянської міської лікарні з приводу захворювання печінки. До того ж він є інвалідом першої групи, тому за станом свого здоров`я сам потребує постійної сторонньої допомоги - догляду. За таких обставин він не зможе належним чином забезпечувати сину дієтичне харчування, в якому потребує їх син за станом здоров`я, та його належне виховання. Позивач харчується в сухом`ятку та вживає нездорову іжу (шашлики, бутерброди, алкоголь). Тому, до покращення здоров`я позивача, припинення вживання ним алкоголю, йому, навіть, небезпечно надавати можливість наодинці спілкуватися з сином адже це може негативно вплинути на його психоемоційний стан, оскільки між позивачем та сином відсутній сталий психологічний зв`язок і він його повноцінно не сприймає як батька. Для налагодження довірливих відносин між позивачем і сином необхідний час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності його до батька. Також, син навчається в школі за програмою наукової педагогічного проекту «Інтелект України», а тому підготовка до занять займає тривалий час і значиних зусиль. Вона кожного вечора допомагає йому готуватися до уроків, а позивач цього робити не буде. Крім цього, син в позаурочний час відвідує гурток бального танцю «Калорит» та музичну школу, а тому переривати і переносити навчальні процеси, зривати явку на гурток чи в музичну школу із-за побачень та зустрічей з батьком буде також не в інтересах сина. Запропонований позивачем графік зустрічей з сином є неприйнятним так як буде порушувати режим його дня та навчання, відриватиме його на декілька днів від нормального та звичного для нього ритму, способу та умов життя, середовища, в якому він постійно проживає, що призведе до зміни його звичок та нормального розвитку і емоційного стану. Таким чином, враховуючи, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що вона чинить йому перешкоди щодо участі у спілкуванні з сином та у його вихованні, а його вимоги щодо запропонованих ним у позові способів його участі в цьому будуть негативно впливати на його нормальний розвиток, на його виховання та стан здоров`я, все це і є підставою для відмови йому у задоволенні його позову. 24 вересня 2020 року від представника позивача надійшли письмові пояснення щодо викладених у відзиві тверджень, в якому зазначила, що на підтвердження вчинення [PERSON] відносно [PERSON] насильницьких дій відповідач надає суду докази у вигляді звернень в правоохоронні органи і по жодному із звернень не прийнято обвинувального вироку суду, а тому такі докази не можуть підтверджувати факт вчинення насильства відносно [PERSON] . Відповідно до довідки від 14 вересня 2020 року, виданої комунальним некомерційним підприємством «Черкаська центральна районна лікарня» про те що [PERSON] не знаходиться на обліку у лікаря нарколога. Крім цього, підтвердженням того, що [PERSON] не звертався ніколи за медичною допомогою до комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» свідчить довідка № 1065/01-05 від 14 вересня 2020 року. Згідно характеристики з місця проживання в [ADDRESS] характеризується з позитивної сторони, із сусідами в хороших добросусідських відносинах. Скарг на [PERSON] від сусідів не надходило. [PERSON] є пенсіонером, інвалідом І групи. Його інвалідність пов`язана з гострим флегмонозним калькульозним холециститом при якому заборонено вживання алкоголю та жирної їжі. Відповідач у відзиві вказує на те, що син після побачень з [PERSON] повертався у пригніченому стані, ставав замкнутим. На підтвердження таких доводів надав характеристику із Смілянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 11 на учня 2-го класу [PERSON] та Інформацію про результати дослідження на предмет ставлення до найближчих родичів. В Інформації про результати дослідження на предмет ставлення до найближчих родичів практичний психолог значно применшує важливість батька у вихованні сина [PERSON] без досконалого дослідження психологічних умов досліджуваного випадку. Обмеження дитини у спілкуванні з будь-ким з батьків може використовуватися тільки за наявності їх вкрай негативних характеристик (наркотична, чи інша залежність, фізична агресія тощо), яка підтверджена відповідними належними та допустимими доказами в справі. Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з сином, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, або обумовлювало його побачення з дитиною у присутності інших осіб, відповідачем не доведено, а тому просить суд задовольнити позов. 12 жовтня 2020 року відповідач подала заперечення на пояснення представника позивача щодо поданого нею відзиву на позов [PERSON] в якому зазначила, що пояснення представника позивача зводяться лише до цитування деяких норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, КК України, КПК України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства», але ним не були спростовані її доводи, на які вона посилалась у своєму відзиві на позов і які є підставами для відмови у їх задоволенні. Всі питання, які вирішуються судами при розгляді справ даної категорії повинні зводитися в першу чергу до захисту прав та інтересив дитини, а не потреб батька. Основні доводи, які вона виклала у своєму відзиві, зводились до того, що між [PERSON] та сином на даний час відсутній психологічний зв`язок, який позбавляє можливість їх спілкування наодинці без її присутності. Як тільки вона згадує будь-що про [PERSON] , у сина виникають негативні спогади, які були викликані його агресивною поведінкою по відношенню до неї, нанесенням їй тілесних ушкоджень, сварками та бійками, які супроводжувались образами та приниженнями її як жінки та метері. Все це відбувалось на очах у сина. [PERSON] в телефонній розмові з її сестрою, [PERSON] , яка відбулась між ними 30 листопада 2019 року, підтверджував факт того, що він розбив на ній табуретку, навмисно заподіявши їй тілесні ушкодження. Свою агресію по відношенню до неї [PERSON] проявляв і після того, як вона припинила з ним спільне проживання, а згодом подала на розлучення. Так, 22 серпня 2019 року, в той час коли вона була на роботі, [PERSON] вчинив в присутності її колег сварку, в ході якої ображав її та навмисно наніс удар кулком по стегну, заподіявши їй тілесні ушкодження. Така поведінка позивача викликана зловживанням ним спиртними напоями, але на обліку у нарколога він може і не перебувати, хоча це не свідчить, що він не вживає алкогольні напої і не вчиняв сварки та бійки, які супроводжувались насиллям в їхній сім`ї. До того ж, [PERSON] взяв про це довідку по місцю своєї реєстрації, а не по фактичному місцю проживання, яким є м.Сміла, а не м.Черкаси, про що він зазначає у своїй позовній заяві. За таких же обставин не може свідчити довідка про те, що [PERSON] не перебував під наглядом лікаря-психіатра КНП «Черкаського обласного психоневрологічного диспансере» адже він проходив куср лікування в 2019 році в КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня», що було викликано розладами його психіки на фоні зловживання ним алкоголем. Крім цього, він кожного року лікується в терапевтичному відділенні Смілянської міської лікарні з приводу захворювання печінки і є інвалідом першої групи, а тому за станом свого здоров`я сам потребує постійної сторонньої допомоги та догляду. Надання представником позивача ксерокопій чеків на придбання продуктів харчування та мобільного телефону не несуть ніякої інформації про те, що вони придбавались саме для їх з ним сина [PERSON] , постільки [PERSON] проживає разом з іншим своїм сином від попереднього шлюбу і все це могло придбаватися для них. До того ж, придбання 1.5 л. вина, зазначеному в одному із чеків, свідчить, ще воно придбане [PERSON] для себе, а не для малолітнього сина. Їх сину [PERSON] ніяких продуктів не приносив, а постільки у нього з грудня 2019 року створилась велика заборгованість по аліментам, він перерахував в рахунок погашення боргу 10882 грн. 30 коп. по виконавчому провадженню, про ще свідчить зміст ксерокопії квитанції № 92 від 15 вересня 2020 року, доданої де пояснень його представника. Намагання позивача надіслати їй 18 квітня 2020 року кошти ніяким чином не свідчать про його добровільне бажання утримувати сина, а були викликане тим, що в провадженні суду з грудня 2019 року розглядалася судом справа за її позовом про стягнення з нього аліментів і саме це були викликано направленням їй цих коштів. До звернення нею з таким позовом до суду [PERSON] ухилявся від утримання сина і не проявляв ніякого інтересу до його життя та навіть не проявляв бажання спілкуватися з ним. Ксерокопія позитивної характеристики на [PERSON] не може відображати його агресивної поведінки в їх сім`і, адже вона зверталась з приводу його побоїв не до голови кварткому, а до Смілянського відділу поліції, в лікарню і про все це я також надала відповідні докази до свого відзиву на позовну заяву. Факти викладені в ксерокопії заяви [PERSON] до служби у справах дітей від 25 лютого 2020 року про те, що вона залишає хворого сина одного вдома, а сама йде на роботу спростовуються листком непрацездатності, з якого вбачається що в період з 18 лютого 2020 року по 26 лютого 2020 року вона хворіла і перебувала з сином вдома. Враховуючи викладене просила відхилити пояснення представника позивача, які були подані ним на її відзив на позовну заяву. Позивач та його представник у судовомузасіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів, наведених у позові та просили їх задовольнити. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, оскільки позовні вимоги суперечать інтересам дитини, посилаючись при цьому на наданий раніше відзив на позовну заяву. Представник третьої особи просив задовольнити позовні вимоги з урахуванням наданого висновку органу опіки та піклування. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2012 року по 19 червня 2020 року, що підтверджується копією рішення від 19 червня 2020 року справа №703/3202/19. Від спільного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . З довідки АВЖБ «Едельвейс» №61 від 17 серпня 2020 року вбачається, що відповідач разом з сином [PERSON] з грудня 2018 року постійно проживають у квартирі за адресою [ADDRESS] без реєстрації, син знаходиться на утриманні матері. Відповідно до довідок з КНП «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» №1065/01-05 від 14 вересня 2020 року та КНП «Черкаська центральна районна лікарня» від 14 вересня 2020 року, позивач за допомогою до КНП «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» не звертався, під наглядом лікаря-психіатра не перебував, на обліку у лікаря нарколога не знаходиться. Відповідно до довідки квартального комітету №6 від 13 серпня 2019 року позивач проживає по [ADDRESS] . Позивач характеризується з позитивної сторони, є інвалідом першої групи, що вбачається з характеристики кварткому №6 та характеристики Смілянської міжрайонної спілки інвалідів «Відродження». Як вбачається з характеристики учня 2-Б класу Смілянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11 [PERSON] 2013 року народження, зазначено, що мама дитини [PERSON] , постійно цікавиться навчанням дитини, стежить за здоров`ям, побутовими умовами, харчуванням, зовнішнім виглядом та відповідально ставиться до його виховання. Регулярно відвідує школу, була присутня на всіх батьківських зборах, шкільних заходах. За час навчання дитини в школі, батько, [PERSON] , не приводив до школи та не забирав дитину, не брав участі у батьківських зборах. Мав дві короткочасні зустрічі з класним керівником під час яких цікавився справами [PERSON] . Всі питання стосовно дитини керівник вирішує з мамою. Як вбачається з відповіді Смілянського ВП від 27 лютого 2020 року №3409 на запит адвоката Шумейко В.І., [PERSON] зверталася з заявами до Смілянського ВП з приводу неправомірних дій відносно останньої, а саме її чоловіком [PERSON] , 01 липня 2018 року, 08 серпня 2019 року, 22 серпня 2019 року, 23 серпня 2019 року. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є родичами відповідача, дали характеризуючі пояснення на позивача. Разом з тим повідомили, що позивач має право бачитися з сином. Сторонами не заперечується, що між ними склалися неприязні стосунки та між ними не досягнуто згоди щодо часу та способів спілкування позивача з сином. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. За приписами ст.12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтями 11, 15 Закону Україну Про охорону дитинства кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Статтею 150 СК України встановлені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. У відповідності до ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини Відповідно до ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Отже, сімейним законодавством встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Суд зазначає, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обов`язковим для батьків (ст. 158 СК України). І лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. І лише у випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Відповідно до ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Виходячи із системного аналізу ст.3,18 Конвенції про права дитини, ст.11, 15 Закону України Про охорону дитинства, ст.7, 19, 141, 153, 157, 159 СК України суд вважає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. Всі питання виховання дитини батьки зобов`язані вирішувати спільно. Законодавством встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. У випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду із позовом про усунення цих перешкод. У випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому із батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. При встановленні способу спілкування суд має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини від 7 грудня 2006 року у справі Хант проти України та рішення від 27 листопада 1992 року у справі Олссон проти Швеції, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Щодо визначення судом способу участі позивача у вихованні дитини, то кожен з батьків має рівні права та обов`язки щодо дитини. Позивач, як батько дитини, прагне і повинен приймати участь у вихованні дитини та створювати для неї необхідні умови її фізичного, духовного та морального розвитку. Спілкування позивача з дитиною має бути систематичним і максимально забезпечувати в першу чергу саме інтереси дитини. Враховуючи задоволення максимальних інтересів дитини, наявний спір, що виник між батьками з приводу способу участі батька у спілкуванні з дитиною, враховуючи принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей, суд приходить до висновку, що позивач має гарантоване законом, рівне з матір`ю дитини право на спілкування зі своїм сином та право на його виховання. Згідно з висновком служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради щодо визначення способу участі [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити спосіб участі [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , наступним чином - перші три місяці у формі зустрічей щосуботи з 10 год. до 19 год. у присутності матері дитини, а у подальшому двічі на місяць з 15 год. п`ятниці до 18 год. суботи (перший та третій тиждень місяця), з ночівлею за місцем проживання батька, без присутності матері та всі зустрічі проводити з урахуванням стану здоров`я та режиму дня дитини. Суд вважає, що в даному випадку необхідно визначити спосіб участі у вихованні, спілкуванні батька з дитиною, що зазначений у висновку органу опіки та піклування, оскільки саме такий режим побачень та порядок участі батька у вихованні дитини буде відповідати інтересам малолітньої дитини та умовам її нормального розвитку, виховання та навчання, сприятиме забезпеченню найкращих інтересів дитини, з метою створення умов для реалізації прав батька на особисте спілкування з сином, та відповідатиме інтересам сторін. У разі зміни обставин, з врахуванням яких суд визначив способи участі позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною, сторони, враховуючи передусім інтереси дитини, можуть змінити вказані способи, а у разі недосягнення згоди звернутися за вирішенням спору до суду. Матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б стверджували про негативну поведінку позивача, що здійснення ним своїх батьківських прав та обов`язків, форми та методи його виховання і спілкування з дитиною призвели до будь - яких негативних наслідків щодо психологічного стану дитини, а також, що спілкування батька з дитиною перешкоджає нормальному розвиткові дитини. На підставі викладеного та

Outcome: partial