Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

До Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулось ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА» з позовом з урахуваннями змін та доповнень, до [PERSON], третя особа без самостійних вимог - [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позову зазначено, що між ЗАТ «ОТП БАНК» правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитним договір за умовами якого [PERSON] отримав кредит в сумі 45 000 дол. США. В забезпечення повного та своєчасного виконання умов кредитного договору між [PERSON] та банком був укладений договір іпотеки. 12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та позивачем був укладений договір факторингу за умовами якого позивач набув право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. [PERSON] своїх зобов'язання за договором не виконував, що було встановлено судовим рішенням, яким було задоволено позов позивача до [PERSON] про стягнення заборгованості. Заочним рішення Індустріального районного суду Дніпропетровської області було задоволено позов [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк», визнано недійним кредитний договір, скасовано запис в Державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майно, внесено до Державного реєстру іпотеки відомості про виключення запису з реєстру щодо нерухомого майно. Ухвалою вказане заочне рішення було скасоване та призначено справу до судового розгляду в загальному порядку, в подальшому даний позов було залишено без розгляду. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що новим власником вказаної квартири, яка знаходить в іпотеці, на підставі договору купівлі-продажу є [PERSON] Оскільки наразі новим власником іпотечного майна є [PERSON] тому саме до неї заявлено позов. За цих обставин позивач, з урахуванням змін та доповнень, просить звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 44,9 кв.м. та належить [PERSON] на праві власності, шляхом надання Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (03680, м. Київ, вул. Фізкультури, 28-Д, код ЄДРПОУ 36789421) права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за договором іпотеки № PCL-300/670/2007 від 03 грудня 2007 року, з наданням всіх повноважень продавця в тому числі але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість в органах нотаріату, державної влади, місцевого самоврядування та органах державної реєстрації, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах державної реєстрації, ВРЖЕУ, нотаріату, реєстрації дублікатів правовстановлюючих документів в органах державної реєстрації в тому числі подання від свого імені заяв та будь-яких інших документів до органів державної реєстрації тощо, за ціною, не нижчою за 424 760 (чотириста двадцять чотири тисячі сімсот шістдесят) гривень 00 копійок, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № ML-300/670/2007 від 03 грудня 2007 року у загальному розмірі 445 272 (чотириста сорок п'ять тисяч двісті сімдесят дві) гривні 20 копійок. (т.1 а.с. а.с. 2-7, 90-93) В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов в повному обсязі та звернути стягнення на предмет іпотеки. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, вказувала, що їй не було відомо про обтяження квартири іпотекою, на час укладання нею договору купівлі-продажу такі відомості булі відсутніми. 23 червня 2017 року через канцелярію суду [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», [PERSON] про визнання правочинів недійними, яку було прийнято судом до спільного розгляду з первісним позовом згідно ухвали від 26 червня 2017 року. (т.1 а.с.157-158) В обґрунтування зустрічної позовної заяви позивачка за зустрічним позовом зазначила, що дійсно між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір та договір іпотеки. Вказані договори позивачка вважає таким, що порушують положення Закону України «Про захист прав споживачів», умови кредитного договору є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності, тому просить суд визнати недійсним кредитний договір від 03 грудня 2017 року № ML-300/670/2007 та договір іпотеки від 03 грудня 2007 року № PCL-300/640/2007, укладені між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», судові витрати по справі покласти на відповідача. (т.1 а.с.142-145) В судовому засіданні позивачка за зустрічним позовом просила задовольнити вимоги зустрічного позову в повному обсязі, визнати договори недійсними. Представник позивачки в судовому засіданні за зустрічним позовом в судовому засіданні просив задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Представник відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні зустрічного позову через його безпідставність, а також зважаючи на те, що позивачка за зустрічним позовом не є стороною спірного договору. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, суд приходить до наступних висновків. Встановлюючи фактичні обставини справи суд виходить з того, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року у цивільній справі № 0418/3018/2012 було задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL-300/670/2007 від 03 грудня 2007 року в розмірі 55 978,10 доларів США, що еквівалентно 445272 грн. 20 коп., з яких: 44794,93 долари США, що еквівалентно 356312 грн. 02 коп. - залишок заборгованості за кредитом; 10781,93 долари США, що еквівалентно 85763 грн. 78 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 401,84 долари США, що еквівалентно 3196 грн. 40 коп. - штрафні санкції за прострочення виконання зобов'язань. Стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» державне мито в сумі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн., а всього 1820 грн. судових витрат. (т.1 а.с.58-59) 06 березня 2013 року вказана рішення набрало законної сили (т.1 а.с.59) Вказаним вище рішенням було встановлено, що 03 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого було ПАТ «ОТП Банк» та подальшому, згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір № МL-300/670/2007, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 45000 доларів США. Банк виконав свої зобов'язання належним чином, видавши [PERSON] обумовленні кредитними договорами кошти, що було підтверджено валютним меморіальним ордером № 317 від 03 грудня 2007 року. Разом з тим, в порушення взятих на себе зобов'язань [PERSON] не виконував умови кредитного договору та станом на 23 березня 2010 року мав заборгованість в розмірі 55 978,10 доларів США, що еквівалентно 445 272 грн. 20 коп., з яких: 44 794,93 долари США, що еквівалентно 35 6312 грн. 02 коп. - залишок заборгованості за кредитом; 10 781,93 долари США, що еквівалентно 85 763 грн. 78 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 401,84 долари США, що еквівалентно 3 196 грн. 40 коп. - штрафні санкції за прострочення виконання зобов'язань. Також було встановлено, що позивач мав ліцензію видану Національним банком України 08 листопада 2006 року за № 191 та дозвіл від 08 листопада 2006 року № 191-1 на право здійснювати операції з валютними цінностями на момент укладення кредитного договору. (т.1 а.с. 58-59) 03 грудня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» назву якого було змінено на ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки № PCL-300/670/2007. (надалі - договір іпотеки) (т.1 а.с. 17-22) Умовами договору іпотеки визначено, що в забезпеченого повного та своєчасного виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, [PERSON] надав ЗАТ «ОТП Банк» в іпотеку нерухоме майно, що знаходить за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17 на зв.) 12 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» був укладений договір про відступлення права вимоги, у відповідності до якого ПАТ «ОТП Банк» передало ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитними договорами. (т.1 а.с.40-43) Згідно додатку до вказаного договору ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за договором № ML-300/670/2007 від 03 грудня 2007 року та № PCL-300/670/2007 від 03 грудня 2007 року. (а.с.44) Таким чином суд приходить до висновку, що у позивача наявне право вимоги на звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речовий прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 100576909, сформованої 18 жовтня 2017 року, власником [ADDRESS] є [PERSON] (т.2 а.с.39) Вказана квартира була придбана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 11, виданого 13 січня 2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Р.О. (а.с.39) Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року у справі № 202/5074/16-ц було визнано недійсним кредитний договір від 03 грудня 2007 року ML-300/670/2007 а також всі додатки до нього які є його невід'ємною частиною, визнано недійсним іпотечний договір № PCL-300/670/2007 від 03 грудня 2007 року, скасовано запис в Державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, щодо об'єкта нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження № 14745253, внесено до Державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру, щодо об, щодо об'єкта нерухомого майна, реєстраційний номер іпотеки № 14745305. (т.1 а.с.95-98) Вказане рішення ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року скасоване та в подальшому вказана справа залишена без розгляду. (т.1 а.с. а.с. 99-100) Ухвалою Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року у справі № 202/5074/16-ц було задоволено заяву ПАТ «ОТП Банк» про поворот виконання рішення по цивільній справі № 202/5074/16-ц за позовом до ЗАТ «ОТП Банк» про визнання правочині недійними, допущено поворот виконання заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року по цивільній справі № 202/5074/16-ц за позовом до ЗАК «ОТП Банк» про визнання правочинів недійними, скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про виключення реєстру заборони № 14745253, скасовано в Державному реєстрі іпотек запису про виключення іпотеки № 14745305, поновлено іпотеку № 14745305, яка зареєстрована 03 грудня 2007 року в Державному реєстрі іпотек, поновлено заборону № 14745253 яка зареєстрована 03 грудня 2007 року. (т.2 а.с. 25) Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 79688731, сформованої 06 лютого 2017 року, в реєстрі наразі є номер запису про обтяження № 14745253 та номер запису про іпотеку № 14745305 щодо нерухомого майна - квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.85-87) Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно ст. 536 ЦК України, передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, а розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Факт порушення позичальником умов кредитного договору був встановлений вказаним вище Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року у цивільній справі № 0418/3018/2012. (т.1 а.с.58-59) Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 574 ЦК України заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. За правилами статей 3, 18 Закону України «Про іпотеку», статті 574 у контексті статті 575 ЦК іпотека як форма застави виникає і на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення, що також передбачено і статтями 577, 585 ЦК України. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі і на підставі рішення суду. Аналогічні положення містяться у статтях 589, 590 ЦК України. Відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. З огляду на викладене враховуючи, що позичальником було порушено умови договору у позивача наявне право вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Вирішуючи питання щодо пред'явлення права вимоги до [PERSON], як до особи яка наразі є власником іпотечного майна суд виходить з такого. Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України). Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Крім того, процедура державної реєстрації іпотек у спірний період регулювалась Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок). Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктами 74, 75 Порядку передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про скасування обтяження іпотекою нерухомого майна, на підставі якого з Єдиного реєстру заборон виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Єдиному реєстрі заборон, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Єдиний реєстр заборон. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Отже, ухвалення судом рішення про скасування обтяжень нерухомого майна та виключення запису з Єдиного реєстру заборон, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності обтяження спірного нерухомого майна іпотекою на час його відчуження, таке обтяження є чинним з моменту його первинної реєстрації в цьому реєстрі. Подібна позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1382цс-16. Відповідно до ч. 5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Підстав для іншого застосування норм матеріального права, ніж у наведеній вище постанові Верховного Суду України, не вбачається. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги до [PERSON], як до особи яка наразі є власником іпотечного майна є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо вимог за зустрічним позовом суд виходить з такого. Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Договори, які позивачка за зустрічним позовом просить визнати недійними, були укладені між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», сама [PERSON] не є стороною в вказаних договорах. Доказів того, що при укладені вказаних правочинів були порушенні її права до справи не надано, такого не було встановлено і в ході розгляду справи. Посилання [PERSON] на порушення норм законодавства при укладенні вказаних договорів не можуть бути оцінені, оскільки сама [PERSON] не є стороною оспорюваних нею договорів. За цих обставин вимоги [PERSON] про визнання правочинів недійними задоволенню не підлягають. Згідно ст. 141 ЦПК України за результатами розгляду сума судового збору, сплаченого позивачем за первісним позовом при поданні позову (т.1 а.с.1), підлягає стягненню з відповідачки за первісним позовом в повному обсязі, разом з тим, у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, судові витрати позивача за зустрічним позовом відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved