Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 31 серпня 2015 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: [PERSON], приватній нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради про визнання недійсним договору іпотеки та зобовязання вчинити певні дії. Позивач в позовній заяві та представник її інтересів у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором №DNU0G40000006977 від 16 квітня 2008 року, укладеним між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк», найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», між колишнім чоловіком позивача [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» 17 квітня 2008 року був укладений іпотечний договір №DNU0G40000006977, за умовами якого належна на праві власності [PERSON] квартира № 32, розташована в будинку № 9 по вул. Л. Чайкіної у м.Дніпропетровську була передана в іпотеку банку. У серпні 2015 року за адресою вказаної квартири, в якій мешкає позивач та її малолітня донька, прийшов ріелтор з приводу продажу цієї квартири. В подальшому зясувалось, що дана квартира виставлена на продаж банком у звязку з виникненням кредитної заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк». Оскільки під час укладення іпотечного договору не було отримано дозволу органу опіки та піклування на вчинення даного правочину, що є необхідним, тому що малолітня дитини позивача та відповідача [PERSON] проживала за цією ж адресою станом і на час укладення договору, [PERSON] просила суд визнати недійсним іпотечний договір №DNU0G40000006977 від 17 квітня 2008 року, виключити з Державного реєстру іпотек, Державного реєстр речових прав на нерухоме майно про іпотеку 2-кімнатної квартири зі всіма обєктами функціонально повязаними з цим нерухомим майном загальною площею 44,3 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, за знаходиться за адресою: [ADDRESS]; виключити запис № 196 х Єдиного державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, стосовно заборони відчуження вказаної квартири. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволенні у повному обсязі, посилався на їх необґрунтованість та безпідставність, крім того просила застосувати строк позовної давності за даним спором. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав. Просив суд їх задовольнити. Представник Органу опіки та піклування Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради у судовому засіданні при вирішенні даного спору поклалась на розсуд суду. [PERSON] та приватній нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявились, представників своїх інтересів для участі в розгляді даної цивільної справи не направили, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вислухавши пояснення осіб, що приймали участі у судовому засіданні, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за договором про іпотечний кредит №DNU0G40000006977 від 16 квітня 2008 року, укладеним між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк», найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» 17 квітня 2008 року був укладений договір №DNU0G40000006977, за умовами якого належна на праві власності [PERSON] квартира № 32, розташована в будинку № 9 по вул. Л. Чайкіної у м.Дніпропетровську була передана в іпотеку банку. Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 17 квітня 2008 року за реєстровим № 196. Викладені обставин підтверджуються матеріалами справи (а. с. 9-10, 11-12). З копій документів, доданих позивачем до позовної заяви вбачається, що [PERSON]Є та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01 жовтня 2004 року та 22 березня 2005 року у них народилась донька [PERSON] (а. с. 13, 14). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. У відповідності зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Згідно ст. 257 ЦК України строк загальної позовної давності становить 3 роки. Оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивач до відповідачів у повному обсязі у звязку з їхньої недоведеністю та безпідставністю. Роблячи такий висновок суд виходить з того, що позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження обґрунтування позовних вимог, а саме: доказів на підтвердження зареєстрованого місця проживання станом на час укладення іпотечного договору за адресою квартири, що становить предмет іпотеки, малолітньої особи. Крім того, суд також враховує, що спірний договір іпотеки був укладений у квітні 2008 року, про що позивачу було відомо у 2008 році як вбачається з тексту позовної заяви («Під час укладання договору іпотеки [PERSON] запевнив мене, що кредит буде погашатися вчасно та можливості ситуації, коли Банк забере квартиру не станеться.», «Окрім того, мені стало відомо, що під час укладення договору іпотеки [PERSON] не отримував згоду органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки з Банком, хоча на час укладення договору мені повідомляв, що всі необхідні дозволи ним було отримано.»), а з вимогами про визнання недійсним цього договору звернулась лише у серпні 2015 року, тобто більше ніж через шість років після укладення спірного договору іпотеки, суд приходить до висновку про пропуск позивачем строків позовної давності за даним спором. Вирішуючи питання щодо відшкодування судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає, що витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом, не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed