Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, визнання права власності на майно, набуте під час спільного проживання, про залучення до кола спадкоємців, визнання права власності на частину квартири та земельної ділянки в порядку спадкування за законом. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року зазначену позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд указаної цивільної справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 жовтня 2020 року заяву про уточнення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, визнання права власності на майно, набуте під час спільного проживання, про залучення до кола спадкоємців, визнання права власності на частину квартири та земельної ділянки в порядку спадкування за законом прийнято до розгляду по суті. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частини нерухомого майна, набутого під час шлюбу, та зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, визнання права власності на майно, набуте під час спільного проживання, про залучення до кола спадкоємців, визнання права власності на частину квартири та земельної ділянки в порядку спадкування за законом. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 грудня 2020 року прийнято до розгляду по суті заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 січня 2021 року закрито підготовче провадження, задоволено клопотання про витребування доказів. Згідно з уточненою позовною заявою [PERSON] від 30 листопада 2020 року, позивач просила суд: 1. встановити факт спільного проживання [PERSON] однією сім`єю із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , ведення ними спільного господарства, побуту і бюджету як осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, з середини вересня 1998 року до [INFO] , та факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] в період з 01 квітня 2004 року до дня відкриття спадщини, факту опікування та надання іншої допомоги спадкодавцю [PERSON] , який через похилий вік та тяжку хворобу перебував у безпорадному стані; 2. визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частини квартири за адресою: [ADDRESS] , як частку спільного сумісного майна жінки та чоловіка, набутого ними під час окремого проживання в період фактичного припинення шлюбу із [PERSON] ; 3. визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на ј частини квартири за адресою: [ADDRESS] , нарівні зі спадкоємцем першої черги [PERSON] , залучивши [PERSON] до кола спадкоємців попередньої черги спадкування після смерті [PERSON] , а всього на ѕ частини від цілого - квартири за адресою: [ADDRESS] ; 4. визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частини земельної ділянки за [ADDRESS] у розмірі 0,03 га, розташованої на території Заможненської сільської ради Волноваського району Донецької області, за правом спадкування нарівні зі спадкоємцем попередньої черги [PERSON] , залучивши [PERSON] до кола спадкоємців попередньої черги спадкування після смерті [PERSON] (том 1 а.с. 223-224). Указані вимоги згідно з первісною позовною заявою мотивовано тим, що [INFO] помер [PERSON] , з яким [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах, проживала однією сім`єю з вересня 1998 року по день його смерті за адресою: [ADDRESS] . 10 березня 2020 року вона подала заяву до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті спадкодавця за четвертою чергою спадкування, яка складалася з квартири за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки розміром 0,06 га у СТ «Павлопілля». Також заяву про прийняття спадщини подала онука померлого - [PERSON] та його колишня дружина - [PERSON] , з чим позивачка не погоджується, оскільки вважає, що спірна квартира придбана нею разом із спадкодавцем за спільні кошти, вони разом працювали на одному підприємстві, мали значний прибуток і поживши на орендованій квартирі з вересня по грудень 1998 року, вирішили придбати спільну квартиру, знайшли її та 22 грудня 1998 року оформили договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яку придбали сумісно за 4200 доларів США на ім`я [PERSON] . Її збереження складали 1000 доларів США, у [PERSON] - 2000 доларів США, і оскільки у них не вистачало коштів, то взяли у борг у її сестри - [PERSON] - 1000 доларів США, у сестри [PERSON] - [PERSON] - 500 доларів США. Після придбання квартири вони спільно зробили ремонт та облаштували меблями та побутовою технікою. Особисто нею 19 серпня 2009 року замовлено та сплачено встановлення пластикових вікон. Між ними було вирішено, що вона не бути змінювати місце свої реєстрації з [ADDRESS] . Шлюб [PERSON] з дружиною було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22 жовтня 1999 року за ініціативою дружини, свідоцтво про розірвання шлюбу отримано дружиною 26 листопада 2001 року. Незважаючи на це, [PERSON] не повертався до дружини, не поновлював сімейних відносин, усі доходи вкладав у родину з позивачкою, тому є підстави вважати, що правочин, який формально підпадає на час перебування [PERSON] у шлюбі, не головне, а головним є те, чиї кошти та з якою метою вкладалися у придбання об`єкту нерухомості. Вважає, що [PERSON] не має права претендувати на Ѕ частину спірної квартири, оскільки не вкладала у неї коштів, на той момент їх шлюбні стосунки фактично припинилися. До того ж, до вимог [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частини квартири підлягає застосуванню трирічний строк позовної давності. Щодо вимог про залучення до кола спадкоємців зазначає, що [PERSON] тривалий час не спілкувалася з дідом, не відвідувала і не опікувалася його станом здоров`я, не потрапила на його похорон. Позивач вважає, що її слід залучити до кола спадкоємців попередньої черги (том 1 а.с.2-5). На обґрунтування уточнених позовних вимог позивач також вказує, що [PERSON] мав значний прибуток від продажу хутрових капелюхів, тому за три місяці їх спільного проживання до дня придбання спірної квартири він заробив на цьому більше 4000 доларів США, кошти на придбання квартири вони вкладали порівну. За 2-3 роки до смерті у [PERSON] загострилися хронічні захворювання: псоріаз, гіпертонія та ХОЗЛ (хронічне обструктивне захворювання легенів), що потребувало стороннього догляду за ним. Захворювання на псоріаз потребувало постійної стерильної чистоти, щоденного нанесення на все тіло кремів, захворювання на ХОЗЛ створювало час від часу проблеми з дихальними функціями. Позивач вказує, що постійно контролювала стан чоловіка, допомагала у разі нападу задухи вивести його з тяжкого стану, тобто вона здійснювала догляд за хворою особою, опікувала його, готувала дієтичні страви, у зв`язку з чим просила також установити факт проживання зі спадкоємцем однією сім`єю, установити факт опікування та надання іншої допомоги спадкодавцю, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані. Щодо вимоги про залучення позивача до кола спадкоємців та про визнання права власності на ј частину квартири та Ѕ частини земельної ділянки за правом спадкування за законом додатково зазначила, що її має бути включено до кола спадкоємців першої черги, якою є [PERSON] , з тих підстав, що вона доглядала і опікувалась спадкодавцем останні роки його життя (том 1 а.с. 143-147). Правовими підставами для задоволення позову позивач зазначила ст. ст. 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, ст. ст. 112, 113 ЦК УРСР, ст. 17 Закону України «Про власність», ст. ст. 11, 15, 16, 1258, 1259, 1264, 1268 ЦК України. 15 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив на позов [PERSON] від представника відповідача [PERSON] , згідно з яким [PERSON] не заперечувала факту проживання [PERSON] однією родиною з її дідом - [PERSON] протягом останніх 5 років та того факту, що вона є спадкоємцем четвертої черги, але в іншій частині вимог просила відмовити з наступних підстав. З 2018 року вона працює у Польщі, до м. Маріуполя приїздить не часто. У липні 2020 року вона звернулася до Другої державної нотаріальної контори м. Маріуполя із заявою про відкриття спадщини після смерті її діда - [PERSON] , де їй стало відомо, що [PERSON] 10 березня 2020 року вже подала заяву до Третьої державної нотаріальної контори м. Маріуполя як спадкоємець четвертої черги. 31 липня 2020 року вона звернулася до Третьої державної нотаріальної контори м. Маріуполя із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця за першою чергою спадкування. Її бабуся [PERSON] подала заяву про отримання свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] у зв`язку з тим, що спірна квартира є їх сумісною власністю (бабусі [PERSON] з покійним [PERSON] ). Але свідоцтво про право власності бабусі не видали у зв`язку з тим, що нею не було надано до нотаріальної контори оригіналів документів про право власності на квартиру, оскільки оригінали документів зберігалися у дідуся. Разом з цим нотаріусом було роз`яснено, що для отримання свідоцтва на 1/2 частку квартири [PERSON] потрібно звернутися до суду. Однак у жовтні 2020 року їй стало відомо, що [PERSON] вже подано позов до суду про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, визнання права власності на майно, набуте під час спільного проживання, про залучення до кола спадкоємців, визнання права власності на частину квартири та земельної ділянки в порядку спадкування за законом. Вимоги позивачки, викладені в позовній заяві, визнаються частково, не оспорюється той факт, що позивачка проживала однією сім`єю зі спадкодавцем протягом останніх п`яти років, та є спадкоємцем четвертої черги за законом відповідно до ст. 1264 ЦК України. Проте вимогу визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , як на майно жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю з вересня 1998 року до 16 лютого 2020 року, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, вважає незаконною та недоречною. Право власності на квартиру [ADDRESS] набуто 22 грудня 1998 року у законному шлюбі [PERSON] та [PERSON] . Положеннями статті 22 КпШС (чинного на час набуття права власності на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Статтями 22, 28, 29 КпШС (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. У зв`язку з тим, що право власності на квартиру [ADDRESS] набуте 22 грудня 1998 року, тобто спірне нерухоме майно придбано до набрання чинності СК України (1 січня 2004 р.), тому положення ст. 74 СК України щодо вирішення питання про спільну власність осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, на ці правові відносини не поширюються. А у Кодексі про шлюб та сім`ю (чинного на час набуття права власності на спірну квартиру) поняття «спільної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі» - не існувало взагалі. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 22 жовтня 1999 року. У рішенні Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22 жовтня 1999 року про розірвання шлюбу питання щодо поділу майна, нажитого подружжям під час шлюбу, не розглядалося. Щодо посилання позивачки на норми ст. 72 СК України про сплив терміну позовної давності, вважає, що це посилання є безпідставним з огляду на наступне. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Про порушення свого права на 1/2 частки квартири, що є спільною сумісною власністю її та [PERSON] , бабуся дізналася після отримання нею копії позовної заяви, поданої [PERSON] про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, визнання права власності на майно, набуте під час спільного проживання, про залучення до кола спадкоємців, визнання права власності на частину квартири та земельної ділянки в порядку спадкування за законом. До цього часу [PERSON] , під час спільного життя з [PERSON] , не претендувала на спірне майно. Дідусь, не зважаючи на тривалий час їх спільного проживання, навіть не бажав зареєструвати її в спірній квартирі, завжди стверджував, що цю квартиру вони з бабусею придбали для онучки, але так склалися обставини, що вони розлучилися, і він проживає в зазначеній квартирі. У [PERSON] є своє житло - кв. [ADDRESS] . Тобто, порушення права власності [PERSON] на майно, набуте подружжям під час шлюбу, до часу подання позову [PERSON] не відбувалося. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Щодо позовних вимог про залучення до кола спадкоємців та про визнання права власності на 1/4 частину квартири та 1/2 частини земельної ділянки за правом спадкування за законом. Батько відповідача - [PERSON] , який помер до часу відкриття спадщини, був сином спадкодавця [PERSON] , тому вона, як його дочка, є спадкоємцем за правом представлення відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України і є спадкоємцем першої черги. Відповідач зазначає, що погоджується з тим фактом, що позивачка є спадкоємцем четвертої черги, відповідно до ст. 1264 ЦК України. Частиною 2 ст. 1259 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкоємцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу, або каліцтво був у безпорадному стані. Проте [PERSON] ніколи не залежав матеріально від позивачки (у них з [PERSON] навіть були «роздільні гаманці»), не був калікою, та в нього не було тяжкої хвороби, чи безпорадного стану, через які б він потребував сторонньої допомоги. Останній раз [PERSON] спілкувалася із дідусем за тиждень до його смерті. Про свою хворобу, чи свій безпорадний стан він нічого не повідомляв, та до позову не додано жодного з документів, які б підтверджували його хворобу. Навіть копії медичних документів, що долучені позивачкою за її клопотанням в якості доказів до матеріалів справи, не доводять факту безпорадного стану дідуся, який би потребував сторонньої допомоги. Він ніколи їй не скаржився на своє здоров`я. Їй відомо, що в нього було декілька хронічних захворювань, таких як «псоріаз» та гіпертонія 2-го ступеню. Але ці захворювання не доводять факту його безпорадного стану. Вона завжди йому пропонувала матеріальну допомогу, але він від неї відмовлявся, оскільки мав пенсію та грошові кошти, накопичені ним за час роботи, які він завжди переводив у валюту. Таким чином, позивачка не має право успадкувати майно нарівні із спадкоємцем іншої черги. У своєму позові позивачка стверджує, що відповідач з дідусем не спілкувались довготривалий час, це є абсолютною неправдою. Зі своїм дідусем вона постійно спілкувалася до від`їзду на роботу у Польщу, дідусь бував у неї на днях народженнях, на її весіллі, вона бувала у нього, він спілкувався з її сином (його онуком), бував на всіх його днях народженнях, онук гостював у нього вдома. На підтвердження цих фактів свідчить спільне фото з весілля від 30 квітня 2014 року, де була присутня і позивачка в тому числі. Фото з днів народження зберігались в електронному вигляді, та у зв`язку з втратою смартфону не збереглись, а останнім часом дідусь взагалі не любив фотографуватися, це може підтвердити й позивачка (фото нею надані лише до 2014 року). А з 2018 року вони спілкувалися більше чи то телефоном, чи то вайбером, при цьому у нього був «кнопочний» телефон, і вона спілкувалася з ним по вайберу через телефон [PERSON] , що достеменно відомо позивачці. З наведеної інформації та наданих матеріалів, позивачка тільки доводить факт спільного проживання зі спадкодавцем. Проти інших позовних вимог відповідач заперечує, вважає їх незаконними та необґрунтованими (том 1 а.с. 107-109). На указаний відзив 22 жовтня 2020 року позивачем [PERSON] подано відповідь, де зазначено, що умови мирного урегулювання спору є неприйнятними для неї, за указаних у відзиві обставин бажає надати уточнену позовну заяву, відомості, що вказані у відзиві стосовно стану здоров`я [PERSON] , частого спілкування з онучкою, його небажання реєструвати позивача у спірній квартирі, є спотвореними, а ствердження про придбання квартири спільно з [PERSON] для онучки є неправдою (том 1 а.с.135-136). 09 листопада 2020 року надійшов відзив на позов [PERSON] від відповідача [PERSON] , де відповідач вказала, що не заперечує проти встановлення факту проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю, та той факт що вона є спадкоємцем четвертої черги за законом відповідно до ст. 1264 ЦК України. Але, не з вересня 1998 року, як вимагає у позові позивачка, а з 01 січня 2004 року по 16 лютого 2020 року, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української PCP, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. З іншими позовними вимогами не погоджується з наступних причин. Щодо факту встановлення права власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] як частку спільного сумісного майна жінки та чоловіка, набутого ними під час окремого проживання чоловіка в період фактичного припинення шлюбу з [PERSON] , зазначає, що [INFO] помер її колишній чоловік [PERSON] , після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] та земельної ділянки [ADDRESS] розміром 0,06 га, розташованої на території Заможненської сільської ради Волноваського району (колишній Новоазовський район). 31 липня 2020 року вона звернулася до Третьої державної нотаріальної контори м. Маріуполя з заявою про отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] у зв`язку з тим, що спірна квартира є їхньою з [PERSON] сумісною власністю. Але свідоцтво про право власності їй не видали у зв`язку з тим, що нею не було надано до нотаріальної контори оригіналів документів про право власності на квартиру, оскільки оригінали документів зберігалися у [PERSON] . Разом з цим нотаріусом було роз`яснено, що для отримання свідоцтва на 1/2 частку квартири їй потрібно звернутися до суду, тому вона почала збирати пакет документів для звернення до суду. Однак у жовтні 2020 року дізналася, що [PERSON] вже подано позов до суду про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, визнання права власності на майно, набуте під час спільного проживання, про залучення до кола спадкоємців, визнання права власності на частину квартири та земельної ділянки в порядку спадкування за законом. З 1971 року по [INFO] [PERSON] перебувала у законному шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу у них народився син [PERSON] , який помер [INFO] . Шлюб припинено за рішенням суду 22 жовтня 1999 року. Під час шлюбу ними за спільні кошти придбано у власність: 26 жовтня 1994 року - трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , яку вона викупила у [PERSON] 23 липня 1999 року, 13 листопада 1996 року земельну ділянку [ADDRESS] в розмірі 0,06 га, розташовану на території Заможненської сільської ради Волноваського району (колишній Новоазовський район), та 22 грудня 1998 року однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . У рішенні Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22 жовтня 1999 року про розірвання шлюбу питання щодо поділу майна, нажитого подружжям під час шлюбу, не розглядалося. Квартиру [ADDRESS] [PERSON] викупила у ще тоді свого чоловіка [PERSON] за 8000 гривень (гроші були від продажу її спадкового майна після смерті її тітки [PERSON] (померла [INFO] ), яку вона доглядала до дня смерті. Договір купівлі-продажу від 23 липня 1999 року зазначеної квартири посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконем Ю.С. Земельну ділянку № 36 по вулиці № [NUMBER] садового товариства «Павлопілля» в розмірі 0,06 га, розташовану на території Заможненської сільської ради Волноваського району (колишній Новоазовський район), яку вони придбали 13 листопада 1996 року, [PERSON] взагалі завжди казав, що вони придбали для неї. Документи на право власності на земельну ділянку навіть зберігалися в неї, тільки приблизно у 2005 році вона ці документи передала [PERSON] . Приблизно у травні 1999 року вона дізналася, що у [PERSON] з`явилася [PERSON] , з якою вони разом працювали. Вона не змогла змиритися з цим фактом та запропонувала розірвання шлюбу, і саме тоді вона запропонувала також викупити в нього трикімнатну квартиру, на що [PERSON] погодився. Приблизно у липні-серпні 1999 року вона подала на розірвання шлюбу. У вересні 1999 року [PERSON] ще намагався помиритися зі [PERSON] та не бажав давати розлучення. 22 жовтня 1999 року їх шлюб був розірваний на підставі рішення суду. Питання щодо поділу майна, нажитого подружжям під час шлюбу, не розглядалося. У них з [PERSON] була усна домовленість, що все нерухоме майно, яке їм належить, залишиться їхній онуці [PERSON] . Положеннями статті 22 КпШС (чинного на час набуття права власності на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України (чинних на час набуття права власності на спірну квартиру). Статтями 22, 28, 29 КпШС (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , тому що право власності на неї набуте під час шлюбу. Всю нерухомість вони придбали з чоловіком за кошти, зароблені ними під час подружнього життя. Гроші у їх сім`ї завжди були, він часто позичав гроші й своєму брату [PERSON] та своїм друзям і ці факти можуть підтвердити свідки, навіть ті, яких позивачка заявляє в своєму позові. В її колишнього чоловіка була дуже гарна риса, він записував всі свої витрати та доходи, зберігав всі чеки, деякі його записи, їх копії, позивачка надає до суду в якості доказів (суми, витрачені на ремонт, облаштування дачної ділянки). Якщо позивачка надасть до суду всі його записи, вона впевнена, що вони збереглись, то питання про кошти, витрачені на придбання спірної квартири відпадуть самі по собі. Але позивачка навмисне надає суду тільки ті докази, які їй зручні. На період купівлі однокімнатної квартири у подружжя [PERSON] вдома зберігалися грошові кошти у сумі 7000 доларів СІНА, вони їх відкладали на купівлю автомобілю, та на її депозитному рахунку зберігалося понад 4000 доларів США у відділенні «Приватбанку», які вона позичала за проханням [PERSON] його братові [PERSON] (грошові кошти [PERSON] повертав вже [PERSON] після розірвання ними шлюбу), і тому є свідки. Це всі зароблені ними кошти під час спільного життя, так що гроші на купівлю квартири у них були. І якщо навіть припустити той факт, що [PERSON] з позивачкою придбали однокімнатну квартиру за сумісні кошти, то виникає питання, як можна було вкладати кошти, як стверджує позивачка 2000 доларів США (одна тисяча її та одна тисяча, яку вони позичили у її сестри) у придбання квартири, знаючи, що чоловік, з яким придбається квартира, знаходиться у законному шлюбі та погодитися оформити право власності на квартиру тільки на чоловіка. [PERSON] вважає, що ствердження позивачки про те, що однокімнатна квартира була куплена за їх з [PERSON] сумісні кошти - цілком надумане. У своєму позові позивачка вказує на факт проживання нею однією сім`єю з [PERSON] з вересня 1998 року, та на те, що вони винаймали квартиру. Цей факт також не може бути правдою. Так, [PERSON] іноді випивав забагато, та знаючи, що їй це не подобається, не ночував вдома, залишаючись то у друзів, то на дачі (з його слів), але ж вони продовжували бути сім`єю та проживали разом. Може [PERSON] і винаймав квартиру для зустрічі з коханками, але це їй не відомо. Посилання позивачки на норми ч. 2 ст. 28 КпШС про те, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх окремого мешкання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них, є недоречною. У них не було на період придбання квартири фактичного припинення шлюбних відносин. Після розлучення її колишній чоловік [PERSON] проживав в однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] до часу своєї смерті. Наскільки їй відомо, [PERSON] стала проживати з ним постійно приблизно з 2000 року, а то й пізніше. Тому доводи позивачки щодо того, що нею сумісно з [PERSON] була придбана однокімнатна квартира, є надуманими та безпідставними. Посилання позивачки про сплив терміну позовної давності є безпідставними, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Про порушення свого права на 1/2 частки квартири, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , вона дізналася після отримання копії позовної заяви, поданої [PERSON] , де одною з позовних вимог зазначено про визнання права власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , як на частку спільного сумісного майна жінки та чоловіка, набутого ними під час окремого проживання чоловіка в період фактичного припинення шлюбу з [PERSON] . До цього часу [PERSON] , під час спільного життя з [PERSON] , не претендувала на спірне майно. [PERSON] не була зареєстрована в спірній квартирі, у неї є своє житло - кв. [ADDRESS] . Тобто, порушення права власності [PERSON] на майно, набуте подружжям під час шлюбу, до часу подання позову [PERSON] не відбувалося. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Щодо позовних вимог про визнання права власності за правом спадкування нарівні із спадкоємцем попередньої черги [PERSON] на 1/4 частину квартири та Ѕ частини земельної ділянки. Її син [PERSON] , який помер до часу відкриття спадщини, був сином спадкодавця [PERSON] , тому його дочка, є спадкоємцем за правом представлення відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України і є спадкоємцем першої черги. Вона погоджується з тим фактом, що позивачка є спадкоємцем четвертої черги, відповідно до ст. 1264 ЦК України. Частиною 2 ст. 1259 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкоємцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу, або каліцтво був у безпорадному стані. [PERSON] ніколи не залежав матеріально від позивачки, він взагалі ніколи ні від кого не залежав, не був калікою, та в нього не було тяжкої хвороби, чи безпорадного стану, через які б він потребував сторонньої допомоги. Про стан здоров`я [PERSON] їй було відомо від їхньої онуки [PERSON] , яка постійно спілкувалася із дідусем. Копії медичних документів, що долучені позивачкою, не доводять факту безпорадного стану [PERSON] , який би потребував сторонньої допомоги. У [PERSON] було декілька хронічних захворювань, таких як псоріаз (приблизно з 80-х років, який вони періодично лікували), гіпертонія 2-го ступеню та ХОЗЛ (з`явилось в нього приблизно у 2018 році від надмірного куріння). За період їх шлюбу [PERSON] лікувався, всі лікарі казали, що йому заборонено вживати алкоголь, але [PERSON] нікого не слухав. Але всі ці захворювання не доводять факту його безпорадного стану. Навіть надані позивачкою фото [PERSON] за червень 2019 року лише підтверджують той факт, що він ніяк не знаходився у безпорадному стані та не потребував сторонньої допомоги. Таким чином, позивачка не має права успадкувати майно нарівні із спадкоємцем іншої черги. З наведеної інформації та наданих матеріалів, позивачка тільки доводить факт спільного проживання зі спадкодавцем. Проти інших позовних вимог заперечує, вважає їх безпідставними та необґрунтованими (том 1 а.с.157-159). 09 листопада 2020 року від [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву [PERSON] , доводи якого є аналогічними за змістом наданого раніше відзиву. Додатково зазначено, що факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] протягом останніх 5 років однією сім`єю та що вона є спадкоємцем 4 черги за законом нею визнається, але лише з 01 січня 2004 року по 16 лютого 2020, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, а КпШС УРСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. З іншими вимогами вона не погоджується і у їх задоволенні просить відмовити (том 1 а.с.170-172). 13 листопада 2020 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частки нерухомого майна, набутого під час шлюбу, який обґрунтовано тим, що відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У зв`язку з тим, що титульним власником квартири [ADDRESS] , є її колишній чоловік [PERSON] , а право власності [PERSON] як співвласника майна, придбаного у законному шлюбі, не підтверджене документально, та ще й заперечується його співмешканкою [PERSON] , то на підставі норм ст. 392 ЦК України просить у судовому порядку захистити її суб`єктивно непідтверджене, невизнане право власності на частку в спільному майні. З 04 листопада 1971 року по 26 листопада 2001 року [PERSON] перебувала у законному шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу у них народився син [PERSON] , який помер [INFO] . У їхнього сина [INFO] народилася дочка [PERSON] - їхня онука. Шлюб ними припинено за рішенням суду 22 жовтня 1999 року, але актовий запис про розірвання шлюбу зареєстрований 26 листопада 2001 року, що відповідно до ст. 44 КпШС (чинного на момент розірвання шлюбу) є датою припинення шлюбу. Під час шлюбу ними за спільні кошти придбано у власність: 26 жовтня 1994 року - трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , 13 листопада1996 року земельну ділянку [ADDRESS] в розмірі 0,06 га, розташовану на території Заможненської сільської ради Волноваського району (колишній Новоазовський район) та 22 грудня 1998 року однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . У рішенні Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22 жовтня 1999 року про розірвання шлюбу питання щодо поділу майна, нажитого подружжям під час шлюбу, не розглядалося. Всю нерухомість вони придбали з чоловіком за кошти, зароблені ними під час подружнього життя. У період з 1974 по 2001 рік [PERSON] працював на П.О. «Азов» (колишній «Ждановтяжмаш» потім «Азовмаш»), він не погано заробляв, але в період з 1993 по 1998 рік П.О. «Азов» переживав скрутні часи, зарплатню працівникам затримували, іноді не виплачували по декілька місяців, вони з [PERSON] підробляли. [PERSON] працювала з 1969 року по 2018 рік (бібліотекарем, завідуючою бібліотеки та інше). Крім заробітної плати, яку вони заробляли, багато працювали, «підробляли», їздили «на бахчу», «на огірки», «на баштан», заробляли гроші, постійно відкладали, хотіли забезпечити достойне життя своєму синові [PERSON] та своїй онуці [PERSON] . [PERSON] придбати синові квартиру, купити автомобіль. У 1997 році сталося нещастя, син раптово помер. [PERSON] час від часу почав «заливати» горе спиртними напоями, їй це не подобалось, але вони намагалися разом пережити горе. Усю свою любов переключили на свою єдину онуку [PERSON] , вона час від часу мешкала з ними. Весною 1998 року вони вирішили купити автомобіль, кошти на придбання у них були, з цією метою вона вивчилася на права, які отримала у липні 1998 року, але його покупку все відкладали до кращих часів. Грошові кошти зберігали частково вдома, частково на її банківському валютному рахунку в банківській установі «ПриватБанк», але надати інформацію по депозитному рахунку за зазначений період банк не може, у зв`язку зі спливом строків зберігання документів. Восени 1998 року [PERSON] сказав їй, що підвернулася недорого однокімнатна квартира та запропонував купити її для онуки [PERSON] , а поки вона не виросте здавати її та цим заробляти гроші. Вона з цим погодилася. Коштів, які зберігались вдома, було цілком достатньо для покупки квартири (7000 доларів США). Усі гроші перед здійсненням угоди вона віддала [PERSON] . У грудні 1998 року вони придбали квартиру за 4200 доларів США, на угоді вона не була присутня, тому право власності було оформлено на її чоловіка [PERSON] , цьому вона не заперечувала (на нього була оформлена також їхня трикімнатна квартира). Кошти, які залишилися, вони витратили на обстановку квартири, меблі, ремонт. Купівлю меблів та ремонт [PERSON] робив самостійно, але за спільні сімейні кошти. Приблизно у травні 1999 року вона дізналася, що в [PERSON] з`явилася [PERSON] (позивачка за первісним позовом), з якою він разом працював. Вона не змогла змиритися з цим фактом та запропонувала розірвання шлюбу. [PERSON] проти розірвання шлюбу заперечував, тому приблизно у липні-серпні 1999 року вона подала на розірвання шлюбу до суду. Суд їм надав 3 місяці на примирення. У цей період [PERSON] ще намагався помиритися з нею та не бажав давати розлучення. 22 жовтня 1999 року судом було прийнято рішення про розірвання шлюбу. Питання щодо поділу майна, нажитого подружжям під час шлюбу, судом не розглядалося у зв`язку з тим, що вони з [PERSON] дійшли згоди про те, що все нерухоме майно, яке їм належить, залишиться онуці [PERSON] . Після розлучення [PERSON] проживав в однокімнатній квартирі до часу своєї смерті, разом з ним у квартирі проживала і його коханка, а потім вже співмешканка [PERSON] . Під час їхнього спільного проживання вона, зі слів [PERSON] , не претендувала на однокімнатну квартиру, так як мала у власності та має й на сьогодення квартиру [ADDRESS] . Шлюб з [PERSON] [PERSON] не укладав, хоча й спільно проживав з нею до часу своєї смерті. Твердження позивачки у первісному позові про те, що однокімнатна квартира була куплена за їх з [PERSON] сумісні кошти, є неправдою. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] та земельної ділянки № [NUMBER] вул. [NUMBER] садового товариства «Павлопілля» розміром 0,06 га, розташованої на території Заможненської сільської ради Волноваського району (колишній Новоазовський район). 31 липня 2020 року вона звернулася до Третьої державної нотаріальної контори м. Маріуполя з заявою про отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] у зв`язку з тим, що зазначена квартира є їхньою з [PERSON] сумісною власністю. Також до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за першою чергою спадкування звернулася її онука [PERSON] . Але свідоцтво про право власності їй не видано у зв`язку з тим, що нею не було надано до нотаріальної контори оригіналів документів про право власності на квартиру, оскільки оригінали документів зберігалися у померлого [PERSON] , та роз`яснено право на звернення до суду. Однак 30 жовтня 2020 року нею отримана ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 29 жовтня 2020 року про прийняття до розгляду по суті заяви про уточнення позовних вимог та копія позовної заяви [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, визнання права власності на майно, набуте під час спільного проживання, про залучення до кола спадкоємців, визнання права власності на частину квартири та земельної ділянки в порядку спадкування за законом. Право власності на квартиру [ADDRESS] набуте 22 грудня 1998 року під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] та у силу вимог статті 112 ЦК УРСР та статті 22 КпШС (чинних на час набуття прав на спірну квартиру) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Перебіг позовної давності розпочався відтоді, коли вона дізналася про подачу [PERSON] позову, де оспорюється її право на Ѕ частину спірної квартири. На земельну ділянку, набуту під час шлюбу, вона не претендує.

Outcome: approved