Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 02 серпня 2017 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі - [PERSON].) в інтересах малолітнього [PERSON] (далі - [PERSON].) до державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Драпати Ольги Миколаївни (далі - Драпата О.М.) про припинення права власності, визнання права власності, яку у відповідності до ст. 11-1 ЦПК України було розподілено судді Ходаківському М.П. Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що є матір'ю [PERSON], 23 лютого 2015 року, якому за договором дарування від 13 жовтня 2016 року подарувала 33/100 частин домоволодіння [ADDRESS]. Власником решти вказаного домоволодіння, тобто 67/100 частин, є [PERSON] (далі - [PERSON]), який помер [INFO] року. Після смерті [PERSON] до належної останньому частини будинку ніхто не з'являвся, нею не опікувався. У зв'язку із зазначеним в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] звернулася до державного реєстратора Дніпровського міського нотаріального округу Драпати О.М. із заявою зареєструвати на підставі п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України за власником 33/100 частин домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] 67/100 частин цього домоволодіння. Оскільки рішенням державного реєстратора Драпати О.М. № 36282594 від 24 липня 2017 року [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації за [PERSON] права власності на 67/100 частин домоволодіння [ADDRESS], оскільки він не є власником цієї частини домоволодіння, [PERSON] просила припинити право власності [PERSON] на 67/100 частин вказаного домоволодіння та визнати на них право власності за [PERSON]; судові витрати просила покласти на позивача. Представник позивача надала суду заяву, в якій просила здійснити розгляд справи без її участі, а також зазначила, що позовні вимоги підтримує, наполягає на задоволенні позову з підстав у ньому викладених. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлялася про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за її відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, за договором дарування частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Драпатою О.М. 13 жовтня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за номером 462, [PERSON], [INFO], в інтересах якого діяв законний представник [PERSON] (далі - [PERSON].), прийняв у дар від [PERSON] 33/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 8, 10-11, 16). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 11 березня 2015 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 43). З листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 14105 від 17 жовтня 2017 року вбачається, що в інвентаризаційній справі містяться відомості про реєстрацію прав власності за адресою: [ADDRESS] а саме 67/100 частин зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 грудня 1972 року, виданого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, 33/100 - зареєстровано за [PERSON] (далі - [PERSON].) (а.с. 62). Судом також встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року (а.с. 18). З даних, наданих на запит суду Другою дніпровською державною нотаріальною конторою, судом встановлено, що після смерті [PERSON] до нотаріальних органів звернулася [PERSON] (далі - [PERSON].) із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] (а.с. 65 зворот). Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Правовою підставою для звернення до суду із даним позовом позивач зазначає пункти 4, 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України, відповідно до яких право власності припиняється у разі знищення майна; припинення юридичної особи чи смерті власника. Між тим, в ході розгляду справи судом було встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, про прийняття якої заявила громадянка [PERSON] Крім того, стороною позивача не вказано яким чином можливо визнання права власності за [PERSON] на частину майна, якщо право власності на нього попереднього власника припинено внаслідок знищення цього майна, про що позивач зазначає у позовній заяві. Положеннями ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 18 постанови Пленум Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, адресованому Головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, зазначає, що у спорах про визнання права власності на спадкове майно (яким в даному випадку є спірна частина домоволодіння з огляду на встановлення спадкоємця після смерті її власника) в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає за необхідне у повному обсязі відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] до державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Драпати О.М. про припинення права власності, визнання права власності, оскільки їхнім предметом є припинення права власності померлої особи та визнання на підставі цього права власності за власником решти цього об'єкта нерухомого майна, при цьому позовні вимоги заявлено до приватного нотаріуса як реєстратора, якою було відмовлено в проведенні державної реєстрації прав власності за особою, яка не є власником відповідного майна, а тому нотаріус не є тією особою, до якої можливо пред'явити позовні вимоги про припинення права власності однієї особи та визнання права власності за іншою особою. Отже, у задоволенні даних позовних вимог слід відмовити у повному обсязі у зв'язку із пред'явленням їх до неналежного відповідача. Ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем при звернені до суду із даним позовом не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed