Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 12 березня 2021 року надійшла позовна заява Маріупольської міської ради до [PERSON] про стягнення шкоди, завданої внаслідок незаконного вилову риби. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України, кримінальна справа 263/1374/21. [PERSON] незаконно виловив рибу «пелінгас» у кількості 17 одиниць, вартістю згідно розрахунку до Додатку 1 до Постанови Кабінету Міністрів України №1209 від 21.11.2011 ««Про затвердження такси для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного добування (збирання) або знищення цінних видів водних біоресурсів» - 680 грн. 00 коп. за одну особину, на загальну суму 11 560 гривень. На підставі вищевикладеного, просив стягнути з відповідача спричинену шкоду. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 березня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд указаної цивільної справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено учасникам їх право та строки на подачу відзиву на позов та відповіді на відзив. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач до початку розгляду справи надав до суду заяву в якій зазначив, що у позовній заяві невірно викладені обставини, встановлені вироком суду, також зазначив, що не згоден на стягнення шкоди, оскільки ніде не працює та має на утриманні двох малолітніх дітей. В подальшому у судовому засіданні пояснив, що визначена сума шкоди для нього є непомірною, разом з цим розуміє, що повинен відшкодувати шкоду, завдану кримінальним правопорушення, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що вироком Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 лютого 2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України. Зазначеним вироком встановлено, що 18 січня 2021 року, приблизно о 10 год. 00 хв., [PERSON] , перебуваючи на річці Кальміус, біля будинку [ADDRESS] , з моста через вказану річку, діючи умисно, з метою зайняття незаконним рибним промислом, не маючи належного, законного дозволу на зайняття рибним промислом, виданого компетентним органом у встановленому порядку, за допомогою заздалегідь виготовленого забороненого знаряддя лову із сіткоснастевого матеріалу (сітки-ліскової), розміром 1м х 1м, вічком сіткового полотна 35 мм х 35 мм, на порушення п. 3.15 Правил любительського та спортивного рибальства та Інструкції про порядок обчислення та внесення платежів за спеціальне використання водних живих ресурсів при здійсненні любительського і спортивного рибальства, затверджених наказом Державного комітету рибного господарства України від 15 лютого 1999 року № 19, усвідомлюючи протиправність своїх дій, за допомогою вищевказаного забороненого знаряддя лову, здійснив незаконний вилов риби, а саме - 17 одиниць особин виду «піленгас», вартістю згідно з розрахунком до Додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2011 року № 1209 «Про затвердження такси для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного добування (збирання) або знищення цінних видів водних біоресурсів» - 680 грн. за одну особину, усього на загальну суму 11 560 грн. Тим самим [PERSON] , шляхом незаконного вилову риби цінних порід, заподіяв істотну шкоду. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. Згідно такси для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного добування (збирання) або знищення громадянами України, іноземцями та особами без громадянства цінних видів біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах України, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2011 року № 1209, вартість 1 шт. піленгасу становить 680 гривень. Отже вартість 17 одиниць піленгаса становить 11 560 гривень. Тобто в результаті незаконного лову [PERSON] завдав збиток рибному господарству України в сумі 11 560 грн. Посилання відповідача на той факт, що у позовній заяві невірно викладено обставини, встановлені в рамках кримінального провадження, не має вирішального значення для правильного вирішення справи, оскільки такі обставини встановлені судом з вироку суду, який набрав законної сили, розмір завданих збитків, які позивач просить стягнути з відповідача, відповідає розміру шкоди, завданої в результаті кримінального правопорушення та встановленої обвинувальним вироком суду. Фактично у позовній заяві міститься технічна помилка у викладенні обставин вчиненого кримінального правопорушення, яка не впливає на зміст та обсяг встановлених судом обставин, та відповідних правовідносин, які з них витікають. Факт незаконного лову риби [PERSON] встановлений вироком Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 лютого 2021 року по справі № 263/1374/21 (провадження № 1-кп/263/743/2021), однак, судом при розгляді кримінального провадження питання щодо відшкодування ним шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, не вирішено. Відомості щодо добровільного відшкодування указаної шкоди відповідачем до суду також надано не було. За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 4 ст. 63 «Про тваринний світ» підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу. Згідно з ч.4, 5 ст.68, ч.1 ст.69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. Статтею 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах визначених цією Конституцією. Відповідно до вимог ст. 15 ЗУ «Про охорону навколишнього природного середовища» до повноважень і компетенції місцевих рад у галузі охорони навколишнього природного середовища відноситься забезпечення реалізації екологічної політики України, здійснення контролю за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Статтею 66 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки. Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища здійснюється у відповідності з вимогами ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», згідно яких шкода і збитки, заподіяні навколишньому природному середовищу підлягають зарахуванню на рахунки фондів охорони навколишнього природного середовища місцевих рад, якою є Маріупольська міська рада. Згідно зі ст.47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», для фінансування заходів щодо охорони навколишнього природного середовища утворюються фонди охорони навколишнього природного середовища. Ці фонди утворюються у складі відповідного місцевого бюджету за місцем заподіяння екологічної шкоди за рахунок, у тому числі, грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Ці кошти направляються на охорону та відтворення об`єктів тваринного світу згідно з постановою Кабінету Міністрів України №1147 від 17.09.1996 року. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відсутність у відповідача грошових коштів на відшкодування завданої шкоди, як і наявність малолітніх дітей на утриманні, не є підставою для звільнення від відповідальності, відповідно до закону. Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач позовні вимоги у судовому засіданні визнав, таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про доведеність підстав позову та наявність підстав для його задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім цього, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. На підставі викладеного, оскільки позивач звільненій від сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», такий підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Крім цього враховуючи, що відповідач визнав позов, а суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви, необхідно дійти висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 50 відсотків у сумі 454 грн. На підставі ст.ст.13, 66 Конституції України, ст. 1166 ЦК України, ст.40 КУпАП, ст. ст. 47, 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 63 «Про тваринний світ»,

Outcome: approved