Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] із позовом до Виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на квартиру та скасування права спільної часткової власності на житловий будинок. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 28 березня 2003 року мешкає та зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . Вважає, що оскільки з того часу з дозволу сільської ради, на законних підставах він зареєстрований та проживає у вказаній квартирі та не приховує, що ця квартира знаходиться у його в володінні безперервно та більш, як 15 років, де ним зроблено капітальний ремонт, то має право власності на це нерухоме майно за набувальною давністю. Вказує, що в ході реорганізації колгоспу, якому належав житловий будинок, він фактично з 1990 років був безхазяйним. Наголошує, що після здійснення ним реконструкції квартири та отримання декларації про готовність до експлуатації частини житлового будинку (кв. № 4 ) він виготовив технічний паспорт та звернувся із заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно, де отримав відмову у держреєстрації приватного права власності на квартиру, оскільки вже була оформлена реєстрація на це нерухоме майно та її скасовано. Вказує, що усе майно соціальної інфраструктури, яке залишилося на балансі КСП повинно було передатися у комунальну власність Щасливцевської сільської ради, але замість цього на підставі рішень вказаної сільради у були передані по ј частини житлового будинку, а це є незаконним, оскільки у попередніх власників спірного житлового будинку - а саме колгоспу «Азовський» на обліку були квартири у житловому будинку [ADDRESS] та така зміна форми власності спірного житлового будинку, як безхазяйного майна з цілої на спільну часткову власність є незаконною. З огляду на викладене вважає, що право спільної часткової власності на житловий будинок підлягає скасуванню, як й рішення виконавчого комітету Щасливцевської сільради про передачу часток будинку у приватну власність. У зв`язку із цим, просить суд: - визнати право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - скасувати рішення виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради № 10 від 19 січня 2005 року про оформлення права власності на ј частки житлового будинку за адресою [ADDRESS] за [PERSON] ; - скасувати рішення виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради № 122 від 21 липня 2010 року про оформлення права власності на ј ідеальної долі житлового будинку за адресою [ADDRESS] за [PERSON] ; - скасувати державну реєстрації № 1170687065221 права спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, з огляду на обставини, викладені в ньому. Представник відповідача Щасливцевської сільської ради в судовому засіданні був відсутнім. Надав заяву, в якій просить розглянути справу за їх відсутністю. Проти позовних вимог заперечує. У відзиві на позовну заяву наголошує, що державна реєстрація позивача на користування квартирою була скасована та відсутні підстави володіння та користування нею, як й підстави для набуття права власності. На підставі даних документів позивач вже звертався для оформлення права власності, яким таке право та державна реєстрація була скасована. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України» до судового засідання не з`явились, від них не надійшли повідомлення про причину неявки та відзив. Суд, заслухавши думку позивача, свідків, дослідивши відзив відповідача та докази по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини. Зі змісту позовних вимог вбачається, що будинок [ADDRESS] збудований у 1964 році та належав колгоспу « [PERSON] ». З довідки № 617 від 18 травня 2017 року, виданої заступником сільського голови з питань дії виконкому вбачається, що 17 березня 1969 року колгосп «Арабатський» був реорганізований в Винсовгосп «Арабатський» та 01 вересня 1976 року у зв`язку з ліквідацією виробництва радгосп «Арабатський» реорганізовано в радгосп - завод «Азовський». В подальшому завод «Азовський» перетворений у радгосп «Азовський» та потім у колгосп «Азовський». 06 березня 2000 року колгосп «Азовський» реформований в приватне орендне сільгосппідприємство «Азовське». ПАСП «Азовське» є правонаступником колгоспу ім. Сталіна. На підставі довіреності голови райдержадміністрації № 7-д від 26 січня 2004 року документи, які створювались у процесі діяльності ПАСП «Азовське» були прийняті за актом прийому Щасливцевською сільською радою. Звернення позивача до суду зумовлено тим, що з 28 березня 2003 року він відкрито та безперервно володіє та проживає у квартирі № 4 у вищевказаному житловому будинку, де ним був зроблений капітальний ремонт, у зв`язку із чим просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю. Надаючи оцінку вказаному, суд вважає за необхідним зазначити наступне. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] від 19 травня 2017 року № 35259855 у державній реєстрації права приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було відмовлено. З вказаного рішення вбачається, що при розгляді заяви [PERSON] та документів, поданих для проведення держреєстрації було встановлено, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, оскільки на підставі цих же документів попереднім уповноваженим органом на оформлення права власності вже було оформлено право власності на нерухоме майно від 12 листопада 2012 року серії [NUMBER] на ім`я заявника, яке в судовому порядку рішенням Генічеського районного суду Херсонської області № 653/754/15-ц від 06 серпня 2015 року було скасовано та дії органу з видачі свідоцтва визнані незаконними. Зі змісту дослідженого вищевказаного судового рішення, на яке посилався державний реєстратор вбачається, що 06 серпня 2015 року Генічеський районний ухвалив рішення за позовом [PERSON] до Щасливцевської сільської ради Генічеського району Херсонської області та [PERSON] про скасування свідоцтва про право власності. Спір між сторонами виник з приводу оформленої за [PERSON] ј частки будинку [ADDRESS] , право власності на яке останній просить визнати й наразі за набувальною давністю. В ході судового розгляду судом було встановлено, що 12 листопада 2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради Генічеського району Херсонської області за № 154 від 25 жовтня 2012 року, [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER], яким оформлено право власності на ј будинку [ADDRESS] . Проте, рішенням апеляційного суду Херсонської області від 25 грудня 2013 року рішення виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради Генічеського району за № 154 від 25 жовтня 2012 року визнано незаконним та скасовано. Суд наголосив, що оскільки судом апеляційної інстанції встановлена неправомірність набуття права власності [PERSON] та скасовано рішення виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради за № 154 від 25 жовтня 2012 року, яке було правовою підставою для видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER], то й вказане свідоцтво слід визнати незаконним та скасувати. Так, суд визнав недійсним та скасував свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 12 листопада 2012 року, виданого Щасливцевською сільською радою Генічеського району Херсонської області на ім`я [PERSON] , на ј частину будинку в [ADDRESS] . Вказане рішення набрало законної сили 01 жовтня 2015 року після апеляційного оскарження, яким рішення першої інстанції залишено без змін. Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 25 грудня 2013 року, який було визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради Генічеського району за № 154 від 25 жовтня 2012 року встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] тривалий час існує судовий спір щодо права власності на частину житлового будинку. Позиція [PERSON] при розгляді справ зводилась до того, що його права, як власника Ѕ частини житлового будинку порушувались рішенням виконкому, яким із належної йому частини житлового будинку оформлено право власності на ј частину за [PERSON] . Із такими висновками погодився суд та встановив, що у рішенні виконкому Щасливцевської сільської ради зазначено про оформлення за [PERSON] права власності на завершений реконструкцією житловий будинок. Проте колегія суддів прийшла до висновків, що [PERSON] міг провести реконструкцію лише щодо належного йому на праві власності житлового будинку та таке право ним, на час ухвалення рішення виконкому сільради, не підтверджене. Крім того, вказаним рішенням визнана й безпідставність посилатись на рішення апеляційного суду Херсонської області від 23 грудня 2011 року як на підставу вважати, що право власності [PERSON] на Ѕ частину спірного житлового будинку скасовано, оскільки вказане судове рішення скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2013 року, а справа передана на новий розгляд суду апеляційної інстанції. Так, судом встановлено, що 19 серпня 2011 року Генічеський районний суд, розглянувши позов [PERSON] до [PERSON] , виконкому Щасливцевської сільської ради Генічеського району про визнання за [PERSON] права власності за набувальною давність, визнання недійсним розпорядження, свідоцтва та державної реєстрації права власності та зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про виселення ухвалив - позов [PERSON] залишити без задоволення, а зустрічну позовну заяву [PERSON] задовольнити повністю та виселити [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого приміщення. Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 23 грудня 2011 року рішення Генічеського районного суду від 19 серпня 2011 року було скасовано в частині відмови у визнанні недійсним свідоцтва про право власності [PERSON] на Ѕ частину домоволодіння та в частині задоволення зустрічного позову [PERSON] про виселення [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] і ухвалити нове рішення. Позов [PERSON] до [PERSON] , виконкому Щасливцевської сільської ради Генічеського району про визнання за [PERSON] права власності за набувальною давність, визнання недійсним розпорядження, свідоцтва та державної реєстрації права власності - задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності [PERSON] на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] від 29 травня 2003 року. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про виселення відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін. 27 лютого 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення апеляційного суду Херсонської області від 23 грудня 2011 року та передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Так, 23 липня 2013 року апеляційний суд Херсонської області, вдруге переглянувши справу в апеляційному порядку вирішив скасувати рішення Генічеського районного суду від 19 серпня 2011 року в частині задоволення зустрічної позовної заяви про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення та вирішено відмовити у задоволенні зустрічного позову про виселення. В решті частині це ж рішення залишено без змін. Таким чином, рішення апеляційного суду від 23 грудня 2011 року, яким було скасоване право власності [PERSON] на Ѕ частину спірного житлового будинку було скасовано в ході перегляду в касаційній інстанції та направлено на новий розгляд, де в ході другого перегляду в апеляційному порядку залишено без змін рішення першої інстанції, яким позов [PERSON] до [PERSON] , виконкому Щасливцевської сільської ради Генічеського району про визнання за [PERSON] права власності за набувальною давністю, визнання недійсним розпорядження, свідоцтва та державної реєстрації права власності залишений без задоволення. Відповідно до заочного рішення, на яке посилається відповідач Щасливцевська сільська рада у своєму відзиві, 18 липня 2018 року Генічеський районний суд ухвалив рішення у справі № 653/4633/17, яким в задоволенні позову [PERSON] до Щасливцевської сільської ради Генічеського району Херсонської області про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] та скасування права спільної часткової власності на житловий будинок було відмовлено. Рішення зумовлено тим, що позивач не надав суду належних доказів, які б стверджували за позивачем [PERSON] право володіння та користування квартирою [ADDRESS] . Оскільки відсутні підстави володіння та користування, то відповідно і відсутні підстави набуття права власності на позивачем. Дані ним докази не дають підстав вважати, що позивач [PERSON] має підстави для набуття права власності. Крім того на підставі даних документів позивач вже звертався для оформлення права власності на нерухоме майно від 12 грудня 2012 року, яким таке право було скасовано та скасовано державну реєстрацію. На підставі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 05 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 16 лютого 2011 року за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . Судами встановлено, що [PERSON] були надані жилі приміщення, як механізатору, радгоспом «Азовський», про що свідчить виписка із протоколу № 46 засідання профспілкового комітету від 03 грудня 1993 року. В подальшому радгосп «Азовський» був перетворений на колгосп «Азовський», якому 30 травня 1994 року [PERSON] повністю сплатив вартість квартир. Будь-які рішення щодо передачу житлових будинків сільській раді не приймались, та житлові приміщення передавалися у власність громадянам на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Під час скасування в судовому порядку рішення виконавчого комітету про оформлення за [PERSON] права власності на ј частину житлового будинку було встановлено, що фактично Щасливцевська сільська рада оформила на ту ж саму частину житлового будинку, що належить на праві власності [PERSON] , і право власності в розмірі ј частини житлового будинку [PERSON] , чим фактично порушили право власності [PERSON] . Наразі позивач просить визнати за ним право власності на квартиру № 4 у спірному житловому будинку в порядку набувальної давності. Слід зазначити, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 264 ЦПК). Слід наголосити, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Відповідну постанову по справі № 920/999/16 ВС прийняв 09 липня 2019 року. В ході судового розгляду встановлено, що рішенням виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради № 10 від 19 січня 2005 року за [PERSON] вирішено оформити право власності на ј частки житлового будинку за адресою [ADDRESS] , на підставі чого 23 травня 2008 року останній отримав свідоцтво про право власності на ј частку вказаного будинку. 14 лютого 2017 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, його частку успадкував правонаступник - [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради № 122 від 21 липня 2010 року за [PERSON] вирішено оформити право власності на ј ідеальної долі житлового будинку за адресою [ADDRESS] , на підставі чого 02 вересня 2010 року останній оформив право власності на ј частку вказаного будинку. 02 липня 2012 року останній на підставі договору купівлі продажу здійснив відчуження частки [PERSON] . Власником Ѕ частки житлового будинку, як зазначалось вище є [PERSON] . Відомості щодо скасування права власності останнього - відсутні. Незважаючи на те, що між [PERSON] та [PERSON] тривалий час існує судовий спір щодо права власності на частину житлового будинку, позивач [PERSON] при зверненні до суду вказав відповідачами лише виконавчий комітет Щасливцевської сільської ради, наголошуючи на безхазяйність майна, а також [PERSON] та [PERSON] . У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. З огляду на викладене, суд позбавлений права самостійно заміняти неналежного відповідача або залучати співвідповідача, оскільки така ініціатива повинна виходити від позивача, який повинен подати відповідне клопотання. З позиції позивача вбачається, що він просить визнати за ним право власності на квартиру № 4 , щодо якої в нього існує декларація про готовність об`єкта до експлуатації та на яку він здійснював реконструкцію, а [PERSON] при цьому жодного відношення до вказаного об`єкта не має. Суд не погоджується із вказаною позицією та наголошує на тому, що позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем, а також добросовісність, відкритість, безперервність володіння. Як зазначалось вище та відповідно до витребуваних інвентарної й реєстраційної справ та відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок [ADDRESS] це житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами і будівлями, загальною площею 160,6 кв.м, який на праві спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , частки яких є визначеними. Суд вважає, що пред`являючи позов про визнання права власності на квартиру № 4 у житловому будинку, позивач повинен був вказати в якості відповідача [PERSON] , з яким має спір про право з приводу вказаного майна, що тривалий час є предметом розгляду у судових спорах. Крім того слід зауважити, що у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, надана на підтвердження позовних вимог Декларація про готовність об`єкта до експлуатації та технічній паспорт, що виготовлені на підставі рішення сільської ради, що в подальшому визнано незаконним та скасовано не може слугувати доказом правомірності набуття [PERSON] права власності за набувальною давністю. Той факт, що він зареєстрований у вказаному будинку з 28 березня 2003 року та працював в радгоспі «Азовський», у зв`язку із чим йому було надано квартиру для проживання, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] не доводить та не розкриває факт добросовісності володіння. Здійснення сплати комунальних послуг, підтримання майна у належному стані також не є підставою для визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю. Встановлені у справі обставини свідчать про те, що позивач обізнаний відносно того, що житловий будинок на підставі спільної часткової власності належить трьом особам, квартира у будинку, на яку він просить визнати право власності за набувальною давністю була предметом спору при оскарженні неправомірності виділення [PERSON] частки у будинку, з огляду на порушення при цьому права власності [PERSON] . Незважаючи на вказане, позивач не пред`явив позовні вимоги до особи, із якою має спір про право. При цьому, як зазначалось вище, встановлення власника майна або безхазяйності речі підлягає доведенню під час розгляду справи. Суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є не лише встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю, строк його володіння, а також і обставини, за яких виникло володіння спірним майном. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. До такого висновку прийшов й Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 28 квітня 2020 року при розгляді справи № 552/1354/18. Таким чином, встановивши характер спірних правовідносин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено за вимогами ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку про те, що позивач, на якого покладений тягар доказування добросовісності володіння не надав суду достатніх та переконливих доказів необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, зокрема, щодо його добросовісного володіння. Крім того, позивач, на якого законом покладений обов`язок визначати відповідача по справі, не залучив до справи особу, із якою має спір про право з приводу спірного майна. За таких обставин, суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується. У зв`язку із чим, суд розглянув позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач та прийшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на квартиру в порядку набувальної давності. Щодо вимог позивача про скасування рішень виконавчого комітету Щасливцевської сільської ради про оформлення прав власності за [PERSON] та [PERSON] та скасування державної реєстрації права спільної часткової власності на житловий будинок слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на квартиру у житловому будинку, суд не вбачає підстав для задоволення похідних вимог, що можуть бути пред`явлені до суду власником, співвласником майна. За таких підстав, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed