Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття її з реєстраційного обліку. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим примушенням - квартирою [ADDRESS] - шляхом зняття його з реєстраційного обліку. Вимоги позову обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі позивача, однак з 2008 році в ній фактично не проживає, хоча перешкод у користуванні квартирою позивач не чинив. Весь цей час відповідач жодного разу рахунки за житлово-комунальні послуги та інші платежі з витрат на утримання квартири не сплачував, спільного господарства разом з позивачем не вів та за адресою своєї реєстрації не проживав, особисті речі відповідача у квартирі відсутні. У зв`язку з реєстрацією відповідача позивач змушений нести витрати з комунальних платежів за особу, яка в квартирі не проживає, що є для нього непомірними грошовими витратами. Зазначає, що відповідач ніколи не був членом сім?ї позивача, його фактичне місце проживання позивачу не відоме, зв`язок з ним відсутній. Реєстрація відповідача в зазначеній квартирі створює позивачу істотні перешкоди і спричиняє проблеми, чим порушує його право, як власника нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження майном. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 25 січня 2021 року позивачем отримано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано 26 січня 2021 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 150 Житлового кодексу УРСР власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття «член сім`ї» Конституційний Суд України виходить з об`єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім`ї. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 березня 2007 року (а.с.6-7, 8). За відомостями електронного реєстру територіальної громади м.Києва «ГІОЦ/КМДА», [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 18 травня 2007 року (а.с.15). Як убачається з Акту від 17 серпня 2020 року, складеного та підписаного квартиронаймачами будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , підписи яких засвідченого начальником ЖЕД-401, цим актом вказані особи, а також майстер тех.дільниці ЖЕД-401 Свіжук Н. підтверджують, що в квартирі [ADDRESS] [PERSON] зареєстрований, але не проживає з 2008 року по теперішній час (а.с.11). В позовній заяві позивач стверджує, що відповідач не являється членом його сім?ї, вже понад встановлений законом строк без поважних причин не проживає в квартирі, належній позивачу, не несе тягар утримання житла, не веде спільного побуту. Крім того, зазначає, що перешкод в користуванні спірною квартирою позивач відповідачу не чинив. Відповідач не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву та не надав доказів на спростування вказаних обставин. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач не є членом сім`ї власника квартири, а реєстрація місця проживання відповідача в належній позивачеві на праві власності квартирі перешкоджає йому повною мірою реалізовувати належні йому, як власнику, права, відповідач протягом тривалого часу - понад один рік не проживає за адресою реєстрації, суд убачає правові підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Позивач, серед іншого, просить захистити своє право шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку. Однак, зняття особи з реєстрації місця проживання є одним із наслідків визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та віднесено до компетенції органу реєстрації, а не суду. При цьому, суд враховує, що після набрання даним рішенням законної сили позивач в праві подати рішення суду на виконання до уповноважених органів. У зв`язку з наведеним позов у цій частині вимог не підлягає задоволенню. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 840,80 грн. На підставі ст. 141 ЦК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у вищевказаному розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: partial