Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

До Рубіжанського міського суду Луганської області, звернувся [PERSON] з позовом, яким після збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» неустойку у розмірі 1532 гривні 27 копійок, за кожен день затримки усунення недоліків терміналу «Acer Liquid E2 Duo V370 black», понад встановлений ними для цього строк. У призначений день, час і місце проведення судового засідання, сторони не з'явились, але були повідомлені належним чином. Поряд з цим, і позивач, і представник відповідача подали заяви, якими просили розглянути справу без їх участі. Тому, в силу положень частини 2 статті 158 та частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), розгляд справи здійснювався без участі осіб, які беруть участь у справі, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала у тому, що під час гарантійного строку на придбаний ним термінал, він виявив у ньому недоліки, які відповідач повинен був виправити безоплатно у погоджений з ним строк: 28 днів, починаючи з 01 липня 2014 року (дати приймання терміналу відповідачем). Однак, відповідач виконав свій обов'язок тільки 13 жовтня 2014 року, тобто із затримкою усунення недоліків на 73 дні. І оскільки у такому випадку, він має право на отримання неустойки у розмірі 1% від вартості товару, а відповідач, у добровільному порядку, відмовляється виконати його вимогу, він звернувся до суду. Позиція відповідача полягала у тому, що виконанню обов'язку з усунення недоліків товару, у погоджений ними строк, заважала обставина непереборної сили, зокрема проведення на території Луганської та Донецької областей, антитерористичної операції, що є загальновідомим фактом. І оскільки безпосереднім ремонтом товару позивача займався авторизований сервісний центр у місті Києві, а контрагенти боржника, які здійснюють пересилання посилок на територію міста Рубіжне не працювали, відповідач не мав реальної можливості виконати свій обов'язок своєчасно. При цьому, представник відповідача звертав увагу суду на те, що позивач у день отримання товару написав розписку про те, що претензій до відповідача не має, що фактично означає погодження позивачем додаткових строків на усунення недоліків, придбаного ним терміналу та відмову від неустойки. Суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON], 22 жовтня 2013 року, в магазині товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» придбав термінал «Acer Liquid E2 Duo V370 black» за 2010 гривень та карту пам'яті за 65 гривень (а.с.5). В межах гарантійного строку, 01 липня 2014 року, він звернувся в магазин означеного товариства, з вимогою безоплатного усунення недоліків придбаного ним терміналу, для чого здав його представнику товариства, про що ними було складено акт (а.с.1,23,4). Зазначеним актом, названі особи засвідчили факт погодження ними строку для усунення недоліків товару (28 днів), зафіксували факт ціни товару на момент придбання (2010 гривень) та на момент звернення, тобто пред'явлення вимоги про безоплатне усунення недоліків товару (2099 гривень). При цьому, позивач вказав номер свого телефону та адресу місця проживання (а.с.4). А заявою від 11 жовтня 2014 року, [PERSON] звернувся до цього ж товариства щодо сплати йому пені за порушення строків усунення недоліків товару, у чому йому було відмовлено (а.с.95). Тринадцятого жовтня 2014 року, [PERSON] отримав термінал «Acer Liquid E2 Duo V370 black» після усунення недоліків, про що написав розписку. При цьому зазначив, що претензій до товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» не має (а.с.30). Однак, вже у листопаді 2014 року, [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього неустойки за затримку усунення недолків придбаного ним терміналу (а.с.1-3). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини, в яких позивач виступає споживачем, що придбав товар неналежної якості, а відповідач - продавцем, що його продав. Та в межах яких виник спір про право споживача на отримання неустойки у розмірі 1% вартості товару, у зв'язку із затримкою безоплатного усунення його недоліків, в межах гарантійного строку. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України, засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Одним із таких законів є Закон України «Про захист прав споживачів», який з огляду на положення абзацу 1 і 3 частини 9 статті 8 визначає, що за кожний день затримки безоплатного усунення недоліків товару понад установлений строк (чотирнадцять днів або інший строк за згодою сторін) споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості товару. Як вже вказувалось, судом встановлено, що відповідач 01 липня 2014 року, прийняв від позивача, в межах гарантійного строку, для безоплатного усунення недоліків придбаний позивачем термінал. При цьому сторони погодили строк для усунення недоліків 28 днів. Отже, фактично, відповідач взяв на себе зобов'язання усунути недоліки терміналу позивача та повернути його в місце прийняття (магазин у місті Рубіжне) не пізніше 29 липня 2014 року, а позивач повинен був з'явитись у місце здачі товару і забрати його (а.с.4). Відповідно до положень частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. При цьому, згідно частини 1 статті 530 та частини 1 і 3 статті 530 цього ж кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк і місце його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк і місце. Але разом з цим, зобов'язання може бути виконане в іншому місці, якщо це випливає із суті зобов'язання. Доводи представника відповідача про те, що підписавши розписку про отримання свого товару, позивач фактично погодився із збільшеним строком усунення недоліків, оскільки вказав, що претензій до нього не має, суд не приймає як належні. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що строки виконання зобов'язання були погоджені сторонами до того, як відповідач приступив до його виконання. А з огляду на зміст першого абзацу розписки, позивач видав її не для погодження більших строків виконання зобов'язання про усунення недоліків товару чи прощення прострочки виконання зобов'язання відповідачем, тому, що розписку було видано на підтвердження саме факту отримання позивачем товару. Тому суд погоджується з поясненнями позивача, який власне і написав означену розписку, що абзац другий розписки він написав на підтвердження того, що він не має претензій до відповідача в частині усунення недоліків товару, який він отримав (а.с.30,88). Правдивість пояснень позивача підтверджується і тим, що абзац другий розписки щодо відсутності претензій до відповідача не містить вказівки на те, що позивач не має будь-яких претензій до останнього чи претензій саме відносно порушення ним строків усунення недоліків його товару. Також суд не може залишити поза своєї уваги і те, що про своє бажання використати своє право на стягнення неустойки позивач повідомив відповідача раніше за дату написання розписки, оскільки 11 жовтня 2014 року, він звернувся до відповідача з листом, де чітко заявив про необхідність сплату йому неустойки (а.с.95). І звичайно, суд враховує те, що зміст написаної позивачем розписки, не містить чіткої та однозначної відмови позивача від свого майнового права вимоги до відповідача щодо уплати ним неустойки, яку він пред'явив раніше. Як наслідок, суд вважає помилковими доводи представника відповідача про те, що написавши названу розписку, позивач відмовився від права на стягнення неустойки. Отже, суд констатує, що своє зобов'язання щодо безоплатного усунення недоліків товару та його повернення, відповідач порушив, оскільки допустив прострочку виконання як боржник, зокрема виконав зобов'язання з порушенням строків, а саме 13 жовтня 2014 року (а.с.30). При цьому, строк затримки виконання склав 75 календарних днів. Суд враховує, що положеннями частини 1 і 2 статті 614 ЦК України, встановлено презумпцію винуватості особи, яка порушила своє зобов'язання та те, що відсутність вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Також суд враховує і те, що згідно положень частини 1 статті 617 та пункту 1 частини 1 статті 263 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок непереборної сили, під якою розуміється надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Суд не має жодних сумнівів у тому, що збройний конфлікт на певній території (у тому числі проведення антитерористичної операції із застосуванням важкої зброї та артилерії) як соціальне явище, може бути визнано надзвичайною подією. І в цій частині, суд погоджується з доводами представника відповідача. Однак суд повторює, що згідно частини 1 статті 617 ЦК України, доведення того факту, що порушення зобов'язання мало місце саме внаслідок описаної події, лежить на особі, яка порушила зобов'язання. При цьому, саме ця особа повинна довести, що вона вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов'язання. Оцінюючи доводи представника щодо неможливості своєчасного виконання зобов'язання саме внаслідок проведення на території Донецької та Луганської області антитерористичної операції, суд виходить з такого. Дійсно, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, починаючи з 14 квітня 2014 року, є загальновідомим фактом, навіть і тому, що початок її проведення було визначено Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження цілісності України». Сторонами спору не оспорювалось та це підтверджується розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року№1053-р «Про затвердження переліків населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція» (хоч воно і зупинено), що на території міста Рубіжне Луганської області антитерористична операція проводилась. Однак суд вважає, що відповідач не зміг довести належними, достовірними та допустимими докази той факт, що така операція проводилась на протязі всього періоду затримки ним виконання свого обов'язку, і те, що проведення цієї операції реально позбавляло його можливості виконати свій обов'язок своєчасно. По-перше. Обов'язок по усуненню недоліків, відповідач повинен був виконати не пізніше 29 липня 2014 року. А територію міста Рубіжне Луганської області було звільнено 21 липня 2014 року, що на підставі частини 2 статті 61 ЦПК України, суд визнає загальновідомою обставиною (а.с.89-93), а тому такою обставиною, що не потребує доказування. По-друге. Магазин відповідача, який прийняв у позивача товар, під час проведення антитерористичної операції, працював. При цьому, товар для усунення недоліків було прийнято 01 липня 2014 року, тобто під час проведення цієї операції і відповідач узгодив з позивачем строки, які були йому необхідні для виконання обов'язку (а.с.4). А значить, відповідач взяв на себе таке зобов'язання незважаючи на можливі ризики і без жодних обмовок. По-третє. Докази, що надані відповідачем на підтвердження неможливості вручення позивачу його товару своєчасно, а тільки 13 жовтня 2014 року, і саме через проведення антитерористичної операції (а.с.27-29), суд не визнає належними, з огляду на наступне. Письмова відповідь відповідачу, за підписом начальника Управління правового забезпечення Генерального штабу Збройних Сил України - начальника юридичної служби Збройних Сил України М.В.Кушніра (а.с.29) свідчить тільки про те, що на території Луганської та Донецької областей дійсно проводиться антитерористична операція, і ним надано визначення поняття «антитерористична операція» із закону. Письмова відповідь товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Міст Експрес» (а.с.27) підтверджує те, що станом на 16 липня 2014 року, це підприємство дійсно зупинило надання послуг з перевезення вантажів до Луганської та Донецької областей. Але у цьому ж листі вказується, що після появи реальної змоги забезпечити схоронність вантажів та термінів доставки, підприємство відновить доставку до/з цих областей. Тобто, вказані фактичні дані не підтверджують, що означене підприємство не здійснювало перевезення весь час затримки відповідачем виконання свого обов'язку. Разом з цим, судом, на підставі письмових доказів встановлено, що названий контрагент відповідача у 2014 році приймав відправлення адресовані на доставку у місто Рубіжне Луганської області, як з міста Києва, так і з міста Дніпропетровськ, але з інформуванням клієнтів про можливі порушення строків доставки (а.с.52,80). Письмова відповідь товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» (а.с.28) взагалі прямо підтверджує, що вказаний контрагент відповідача закрив свою діяльність не на всій території Луганської та Донецької областей, а тільки на тих територіях, список яких розміщується та постійно оновлюється на сайті підприємства. А відповідач не підтвердив жодними документами, що місто Рубіжне Луганської області входило до переліку населених пунктів, на території яких його контрагент закрив свою діяльність. Судом, на підставі письмових доказів встановлено, що назване товариство закрило три своїх відділення на території міста Рубіжне 04 липня 2014 року, у зв'язку із нападом на відділення, але вже 14 серпня 2014 року, всі три відділення відновили свою роботу у звичайному режимі, хоч потім одне з них, 06 вересня 2014 року, було закрито по причині нерентабельності. А строки пересилання посилок контрагентом відповідача для маршруту Київ - Рубіжне складають 4 дні (а.с.49,58). Також судом встановлено, що відділення поштового зв'язку українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» зупинили приймання для пересилання поштові відправлення на території міста Рубіжне тільки 22 липня 2014 року, і поновили свою роботу по пересилання відправлень з/до міста Рубіжне, з 18 серпня 2014 року (а.с.71,87). Отже, письмові докази надані самим відповідачем та отримані судом під час судового провадження свідчать про те, що відповідач не був реально позбавлений можливості виконати взяте на себе зобов'язання щодо безоплатного усунення недоліків товару позивача та його вручити раніше, ніж 13 жовтня 2014 року. Зокрема, фактичні дані повідомлені товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» та українським державним підприємством поштового зв'язку «Укрпошта» підтверджують те, що відповідач мав реальну можливість, без затримки, відправити отриманий від позивача термінал до авторизованого сервісного центру у місті Києві. Однак суд погоджується з доводами представника відповідача в тій частині, що внаслідок проведення антитерористичної операції на території міста Рубіжне, як непереборної сили, реально виконати своє зобов'язання шляхом надіслання товару назад з міста Києва та вручити його позивачу, відповідач зміг би не раніше 14 серпня 2014 року (оскільки один з його контрагентів відновив роботу) та вручити не раніше 18 серпня 2014 року (оскільки строк пересилання цим контрагентом поштових відправлень 4 дні). Тут суд враховує, що відповідачу була відома адреса місця проживання та номер мобільного телефону позивача (а.с.4), що свідчить про можливість доставки терміналу позивачу, напряму, оскільки суть зобов'язання відповідача дозволяє йому змінити місце його виконання. Означене на думку суду, звільняє відповідача від відповідальності за затримку безоплатного усунення недоліків товару позивача та його вручення за період з 30 липня 2014 року по 18 серпня 2014 року. Наявність же непереборної сили, внаслідок якої відповідач не міг виконати вказане зобов'язання у період з 19 серпня 2014 року по 12 жовтня 2014 року, відповідачем не доведено. Таким чином, суд вважає, що відповідач внаслідок порушення взятого на себе зобов'язання, дійсно порушив право позивача на усунення недоліків придбаного ним товару, у погоджені сторонами строки, і тому таке право підлягає судовому захисту. Спосіб захисту порушеного права, з огляду на положення частини 9 статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» і частини 1 статті 611 ЦК України, позивач обрав правильно. Тому, на користь позивача слід присудити до стягнення з відповідача неустойку у розмірі 1% вартості його терміналу, за кожен день затримки усунення недоліків терміналу, зокрема за період з 19 серпня 2014 року по 12 жовтня 2014 року, тобто за 55 днів. При цьому, застосовуючи положення частини 9 статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів», суд враховує роз'яснення надані Пленумом Верховного Суду України у пункті 10 постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» №5 від 12 квітня 1996 року. Зокрема в тій частині, що за кожний день затримки усунення недоліків понад встановлений за домовленістю сторін строк, споживачеві сплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості товару на час пред'явлення вимоги, а в разі зниження ціни - виходячи з вартості товару на час купівлі. Тому, оскільки на час пред'явлення позивачем вимоги про безоплатне усунення недоліків терміналу, його вартість складала 2099 гривень, а на час купівлі - 2010 гривень, тобто на момент пред'явлення вимоги, вартість терміналу була вищою ніж на час купівлі, неустойку слід рахувати від вартості терміналу на час пред'явлення вимоги, що складає у 2099 гривень (а.с.4). І тому, саме з наведених міркувань суд відкидає доводи представника відповідача про необхідність визначення розміру неустойки, виходячи з вартості товару саме на момент його придбання. Отже, оскільки вартість терміналу на момент пред'явлення позивачем вимоги про безоплатне усунення недоліків товару складала 2099 гривень, період затримки усунення недоліків складає 55 днів, а ставка неустойки дорівнює 1 відсоток вартості терміналу (що складає 20 гривень 99 копійок), з відповідача слід стягнути неустойку у розмірі 1154 гривні 45 копійок. А у задоволенні решти позовних вимог, слід відмовити. Відповідно до частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, оскільки позивач в силу положень пункту 7 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, який у цій справі складає 243 гривні 60 копійок, а позов підлягає задоволенню частково на суму 1154 гривні 45 копійок, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог, тобто у розмірі 183 гривні 53 копійки. І таким чином,

Outcome: partial