Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області 24 вересня 2018 року надійшла позовна заява [PERSON], в якій він просив установити факт його проживання однією сім'єю з [PERSON], [INFO], який помер [INFO], у період з січня 2011 року по [INFO]. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що він проживав із [PERSON] однією родиною за адресою: [ADDRESS], з січня 2011 року по день його смерті, а також проживає у вказаній квартирі до теперішнього часу. За указаною адресою позивач зареєстрований не був. [PERSON] позивача знав з дитинства. [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 23 червня 1975 року та знятий з реєстрації у зв'язку зі смертю. Померлий важко хворів та потребував сторонньої допомоги і догляду, оскільки перебував на першій диспансерній групі, з труднощами пересувався. Квартира, в якій мешкали позивач та [PERSON], складається з двох кімнат, іншого житла з 2011 року позивач не мав, тому вони мешкали разом, вели спільний побут, під час якого позивач придбавав ліки та готував їжу для [PERSON], сплачував житлово-комунальні платежі. У вказаному будинку позивача знають усі сусіди. [PERSON] помер [INFO], у нього не було інших родичів, крім позивача, у зв'язку з чим [PERSON] займався похованням [PERSON] Крім цього, факт спільного проживання з 2011 року по день смерті [PERSON] підтверджується актом від 26 січня 2018 року № 6, складеним КСН «Надія», та підписаним двома свідками. 04 грудня 2017 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті померлого, однак нотаріусом йому роз'яснено, що для оформлення спадкових прав йому необхідно надати рішення суду щодо встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років. Інших спадкоємців у померлого не має. Як правову підставу для звернення до суду у порядку позовного провадження, [PERSON] вказує, що звертався до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю, однак ухвалою. Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 травня 2018 року йому відмовлено у відкритті провадження у справі та роз'яснено право на звернення до суду у загальному порядку, оскільки із заяви вбачається спір про право. Посилаючись на указані обставини та положення ст. ст. 1217, 1258 ЦК України, ст. 3 СК України, позивач просив позовні вимоги задовольнити. Маріупольська міська рада своїм правом не скористалася та відзив на позов не подала. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Коровіна Н.Г. позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, вказуючи, що у позивача відсутній інший спосіб захисту порушених прав, а матеріали справи та покази свідків беззаперечно підтверджують факт, про встановлення якого порушено питання. Представник Маріупольської міської ради - Кузь К.О. у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала та не заперечувала проти задоволення позову, вказавши, що із матеріалів справи та показів свідків очевидно доводиться факт проживання [PERSON] у вказаній квартирі з 2011 року спільно з [PERSON] Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явився, попередньо подав заяву про розгляд справи за його відсутності та за участі його представника, сторони не заперечували проти розгляду справи за його відсутності, тому суд відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України провів судовий розгляд за його відсутності. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, наданий позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2018 року відкрито провадження в указаній справі, розгляд її вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначені у справі підготовчі судові засідання, роз'яснено учасниками справи їх право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та письмових заперечень, а також порядок подачі доказів. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 лютого 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Фіксування судового процесу здійснювалося за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 247 ЦПК України. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, а також матеріали спадкової справи після смерті [PERSON], витребувані судом з метою встановлення кола спадкоємців та відповідно можливих відповідачів у справі, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно до них правовідносини. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 травня 2018 року відмовлено [PERSON] у відкритті провадження у справі у порядку окремого провадження за його заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю, роз'яснено заявнику, що відмова у відкритті провадження не перешкоджає звернутися до суду за захистом порушеного права у порядку позовного провадження. Правовою підставою для відмови у відкритті провадження зазначено те, що із поданої до суду заяви вбачається спір про право, оскільки заявник просить встановити факт спільного проживання із спадкодавцем з метою отримання права на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть від 13 червня 2017 року серії [NUMBER], [PERSON] помер [INFO], про що вчинений актовий запис № 1256. Згідно з інформацією Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 05 грудня 2017 року, виданої на запит [PERSON], [PERSON], [INFO], який помер [INFO], був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з 23 червня 1975 року по 27 липня 2017 року, та знятий з реєстрації у зв'язку із смертю. За життя [PERSON] мав захворювання внаслідок трудового ушкодження, важко пересувався, перебував на першій диспансерній групі, про що свідчать долучені до матеріалів справи медичні документи. Відповідно до замовлення на похованням, договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 13 червня 2017 року № 290, договору-замовленням на організацію та проведення поховання від 13 червня 2017 року № 333, організацією та проведенням поховання [PERSON], а також оплату за ці послуги, займався та проводив [PERSON] Актом про фактичне місце проживання від 26 лютого 2018 року № 6, складеним КСН «Надія», засвідченим сусідами: [PERSON], [PERSON], встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], фактично проживає за адресою: [ADDRESS], до теперішнього часу без реєстрації з січня 2011 року спільно з [PERSON], який помер [INFO], однією сім'ю. Відповідно до [PERSON] про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 04 грудня 2017 року № 50132154, спадкова справа після смерті [PERSON] заведена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Макаревич В.Г. від 04 грудня 2017 року за заявою [PERSON], інші спадкоємці не зверталися із заявами. Постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Макаревич В.Г. від 18 жовтня 2018 року № 406/02-31 відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлого [INFO] [PERSON], яке складається із квартири [ADDRESS]. Правовою підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом зазначено відсутність документів, які б підтверджували факт постійного проживання зі спадкодавцем однією сім'ю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. У судовому засіданні допитана свідок [PERSON], яка вказала, що у будинку [ADDRESS] проживає її бабуся [PERSON], за якою вона здійснює догляд та яка тривалий час дружила із сім'ю [PERSON] У квартирі [PERSON] постійно, приблизно з серпня - вересня 2011 року до теперішнього часу проживає [PERSON] Померлий [PERSON] називав його онуком, а [PERSON] називав його дідусем, та і вона думала, що він онук померлого. Вони вели спільне господарство, вона бачила речі [PERSON] у квартирі, а також те, що останній здійснював придбання продуктів харчування та ліків для [PERSON], знає, що [PERSON] здійснював догляд за померлим. Також [PERSON] наймав хлопця для проведення ремонту у кватирі. Інших родичів, у тому числі дітей, у [PERSON] свідок не бачила та про них нічого не знає. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що займається ремонтними роботами, знає [PERSON] близько 8 років, познайомився приблизно у 2011 році саме у зв'язку із проведенням ремонту у квартирі [ADDRESS] за замовленням [PERSON] Ремонтні роботи проводив періодично, а саме: замінював вікна у квартирі, замінював опалення та підлогу. Під час ремонту допомагав [PERSON] переносити речі та дідуся, який важко пересувався, за допомогою «ходуль». У квартирі, крім дідуся та [PERSON], за життя ще бабки, нікого не бачив, та до діда ніхто не приходив. У квартирі бачив речі [PERSON] та знає, що останній здійснював догляд за дідом, зокрема подавав їжу, ліки. Про їх сімейні стосунки йому нічого не відомо, оскільки він цим не цікавився. Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотив, які є підставою для відхилення цих доказів. Враховуючи наведене, досліджуючи представлені суду докази, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог, а саме, що позивач проживав однією сім'єю із спадкодавцем [PERSON] і на час відкриття спадщини сплинуло більше п'яти років, протягом яких [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю. Мотиви суду. Спір між сторонами стосується факту проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] однією сім'ю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини, наслідком чого є виникнення цивільного права на спадкування за законом. Щодо правових підстав для вирішення заявленого спору у позовному провадженні. Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК України). Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Крім того, у статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя. Доступом до правосуддя за стандартами ЄСПЛ є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Отже відмова суду загальної юрисдикції у відкритті провадження у справі за заявою заявника з роз'ясненням про те, що розгляд такої справи віднесено до компетенції суду для розгляду у загальному порядку, не порушує право заявника на доступ до суду та заявлення означених вимог у позовному порядку. В іншому випадку, у разі відмови у доступі до правосуддя у порядку позовного провадження, таке є наслідком порушення ст. 6 Конвенції. Так, Європейський суд з прав людини у справі «Бурдов проти Росії (рішення від 07 травня 2002 року) зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одних із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. У той же час, дискреційні повноваження суду визнаються Європейським судом з прав людини, який у п. 77 рішення в справі «Довженко проти України» від 12 квітня 2012 року зазначив про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду. Основними серед дискреційних повноважень є розуміння сутності верховенства права усіма суб'єктами здійснення судочинства, як суддями, так і громадянами, а також належне правове регулювання сфери правозастосування, що передбачає наявність механізмів захисту прав і свобод людини та громадянина. Отже, питання встановлення факту родинних відносин відноситься до дискреційних повноважень суду і позивач позбавлений у цьому випадку права та можливості вирішити питання, від якого може залежати виникнення, зміна або припинення його особистих чи майнових прав в інший спосіб. Так, ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 травня 2018 року [PERSON] відмовлено у відкритті провадження за його заявою про встановлення факту родинних відносин у порядку, визначеному розділом IV ЦПК України, та роз'яснено право на звернення до суду у порядку, передбаченому розділом ІІІ цього Кодексу. Саме цим правом і скористався [PERSON], пред'являючи розглядуваний судом позов до Маріупольської міської ради. Враховуючи вищеозначені вимоги закону, практику Європейського суду з прав людини, та ту обставину, що [PERSON] позбавлений можливості вирішити заявлені вимоги у порядку, визначеному розділом IV ЦПК України, оскільки такий доступ йому обмежений судовим актом, суд вважає, що у даному конкретному випадку заявлений спір підлягає вирішенню судом на підставі принципу верховенства права, у порядку позовного провадження, де сторонам забезпечено як право на доступ до правосуддя, так і змагальний процес, наслідком чого є представлення собою права на порушення позовного провадження судом з питань цивільно-правового характеру та вирішення цього спору по суті. Оскільки нормами матеріального та процесуального законодавства визначений інший порядок вирішення спору про встановлення факту родинних відносин, однак заявнику обмежений доступ до правосуддя з наведених вище підстав без вирішення порушеного питання по суті, то такий спір відповідно до основних засад цивільного судочинства підлягає вирішенню судом у порядку позовного провадження з дотриманням процедури, визначеної відповідним процесуальним законом. Щодо заявлених вимог по суті. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218, 1220, 1221, 1222 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Статтею 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім'єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п'ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім'єю. Обов'язковою умовою для визнання осіб членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Так, судом установлено, що після смерті [PERSON] спадкоємці першої, другої та третьої черги відсутні. Крім того, судом установлено, що [PERSON] з січня 2011 року по день смерті [PERSON] - [INFO], проживав з ним однією сім'єю, здійснював за ним догляд, вони пов'язані спільним побутом, мали взаємні прав та обов'язки, зокрема, [PERSON] придбавав їжу та ліки для [PERSON], що свідчить про спільне харчування та надання взаємної допомоги, проводив ремонт у квартирі за життя спадкодавця, що свідчить про їх спільні права та обов'язки щодо проведення ремонту, витрат на нього із спільного бюджету, [PERSON] користувався окремою кімнатою, що свідчить про їх спільну домовленість про порядок користування житловим приміщенням, та ці обставини у достатній мірі підтверджені свідками. Також приписами частини 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Після дослідження представлених суду доказів та допиту заявлених свідків, представник відповідача позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову, що за своїм змістом є самостійною підставою для задоволення позову. Отже, крім доведеності позовних вимог, такі визнані відповідачем, і таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За наведених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] у заявлений спосіб. Та обставина, що [PERSON] як спадкоємець на спадкове майно не заявляє вимог про захист права власності у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, не може бути розцінене судом як підстава для відмови у задоволенні позову, оскільки у даному випадку суд розглядає справу у межах заявлених вимог (ст. 13 ЦПК України). Щодо судових витрат. У справі наявна заява сторони позивача про небажання їх стягувати судові витрати із відповідача, тому суд не застосовує правила ст. 141 ЦПК України та вважає, що понесені позивачем у зв'язку із розглядом справи судові витрати, слід покласти на позивача.

Outcome: approved