Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 03.06.2016 року звернувся [PERSON], зазначаючи, що з 1974 року перебував у шлюбі з [PERSON], однак, після розірвання шлюбу за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.06.2011 року, продовжував проживати разом з [PERSON] без припинення шлюбних відносин аж до її смерті, піклувався про неї та утримував, за власні кошти здійснив її поховання. Позивач зазначає, що розірвання шлюбу є фіктивним, яке подружжя вчинило у зв'язку з необхідністю врегулювання внутрішньосімейних відносин, тож, враховуючи зазначені обставини, позивач просить встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з 14.06.2011 року до [INFO], визнати за позивачем право власності на спадкове майно після померлої дружини - [PERSON], а саме на ? частину квартири [ADDRESS] на підставі ст. 1264 ЦК України та визнати фіктивним факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.06.2011 року. Крім того, позивач зазначає, що з метою вирішення сімейно-побутових та житлових проблем, між позивачем та його донькою, [PERSON] укладено договір дарування, за яким 10.10.2011 року позивач подарував [PERSON] свою ? частку квартири [ADDRESS], а [PERSON] 12.10.2011 року подарувала позивачу належну їй частку 213/1000 квартири [ADDRESS]. Позивач зазначає, що при укладенні договорів дарування сторони не мали наміру виконувати умови договору, не зареєстрували право власності в Державному реєстрі нерухомості, фактично не передавали майно один одному, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], за яким позивач подарував [PERSON] ? частку квартири [ADDRESS] та визнати за позивачем право власності на зазначену частку квартири. Крім того, позивач зазначає, що незадовго до смерті його донька [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], який після її смерті прийняв спадщину, до складу якої увійшла частка квартири, яку донька позивача отримала за недійсним, на думку позивача, договором дарування, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири [ADDRESS], видане Другою державною нотаріальною конторою Одеського МУЮ на користь [PERSON] 08.08.2016 року відповідач по справі [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, зазначаючи, що фактично шлюб між [PERSON] та [PERSON] було припинено ще до його розірвання на підставі рішення суду, з початку 2009 року позивач за первісним позовом припинив проживати в квартирі [ADDRESS] та став проживати в квартирі [ADDRESS], у зв'язку з чим в подальшому і було укладено оспорюваний договір дарування. Після переїзду до іншої квартири утриманням хворих дружини [PERSON] та її матері [PERSON] займався виключно [PERSON], тоді як [PERSON] жодної участі в утриманні колишньої дружини та доньки не приймав, побутом та проблемами сім'ї не цікавився, матеріально не допомогав, у зв'язку з чим [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом та просить усунути [PERSON] від права на спадщину, що залишилась після смерті його колишньої дружини [PERSON] та встановити факт сумісного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] протягом більше п'яти років в квартирі [ADDRESS] до моменту відкриття спадщини [INFO]. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовну заяву підтримали та просили задовольнити, проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечували. Відповідач [PERSON] та його представник проти задоволення первісної позовної заяви заперечували, вимоги зустрічної позовної заяви підтримали та просили задовольнити. Представник Одеської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги за первісною та зустрічною позовною заявою не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12.10.1974 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] Жовтневим відділенням РАГСу міста Одеси було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №699. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 29.05.1995 року [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.06.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 27.06.2011 року. Вирішуючи питання стосовно визнання фіктивним розірвання шлюбу, суд виходить з того, що ст. 108 СК України передбачено, що за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім'єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини. Таким чином, законодавством передбачена можливість визнання фіктивним розірвання шлюбу, яке здійснене відповідно до положень ст. 106 Сімейного кодексу України, тобто в разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою подружжя, яке не має дітей. Разом з тим, не підлягає визнанню фіктивним розірвання шлюбу на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції від [INFO]. Позивач звернувся до суду із вимогою встановити факт його проживання однією сім'єю з [PERSON] в період з 14.06.2011 року до [INFO]. З цим юридичним фактом пов'язане виникнення певного цивільного права, зокрема, за правилом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Згідно довідки від 30.05.2016 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та згідно довідки №313 від 18.02.2016 року [PERSON] була зареєстрована та проживала за вказаною адресою по день її смерті. Однак, як вбачається з тексту рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.06.2011 року, [PERSON], звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначив, що фактично шлюбні відносини між сторонами перестали існувати ще з початку 2009 року, спільного господарства сторони не ведуть, примирення між подружжям неможливе ні в якому разі, оскільки кожен з них живе власним життям. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що сімейні відносини з дружиною не склались через різні погляди на подружнє життя і несумісні характери, а співмешкання із [PERSON] спричиняє йому душевні муки та непокій. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, факт припинення шлюбних відносин, ведення спільного побуту позивача з [PERSON] є встановленим судовим рішенням. Крім того, факт припинення спільного проживання підтверджується і показаннями свідків, котрі були допитані під час розгляду справи, а тому враховуючи зазначені обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання позивача однією сім'єю з [PERSON] Оскільки вимога про визнання за позивачем права власності на спадкове майно після померлої [PERSON] в порядку ст. 1264 ЦК України є похідною від встановлення факту проживання однією сім'єю, зазначена вимога також не підлягає задоволенню. Судом також встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження. 16.11.1996 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після одруження їй присвоєно прізвище «[PERSON]». 05.08.2003 року шлюб розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за №293.18.06.2011 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №228. 10.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, за яким [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №1791. 12.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 213/1000 частки квартири [ADDRESS]. Договір посвідчено державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К.Г. та зареєстровано в реєстрі за №567. Заявляючи вимогу про визнання договору дарування від 10.10.2011 року недійсним, позивач зазначає, що сторони насправді не мали наміру виконувати умови договору, а діяли лише в цілях влаштування сімейно-побутових та житлових прорахунків відносно інших осіб, фактично [PERSON] дар не прийняла, ключів від квартири не отримувала та в ній не проживала. Так, згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. При вирішенні питання щодо недійсності правочину суд встановлює відповідність його положень ст. 203, 215 ЦК України. Згідно ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як на підставу визнання недійсним договору позивач посилається на ч. 2 ст. 717 ЦК України, згідно якої договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Суд вважає посилання позивача на ч. 2 ст. 717 ЦК України помилковими, оскільки відсутність наміру виконувати умови договору дарування є ознакою фіктивного правочину. Крім того, суд відхиляє посилання позивача стосовно того, що передання [PERSON] на користь позивача за договором дарування своєї частки квартири свідчить про наявність обов'язку обдарованого на користь дарувальника, оскільки укладення договору дарування є правом, а не обов'язком учасника цивільних правовідносин. Так, згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. З роз'яснень, які викладено в п.24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Згідно ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальнику предмета договору, або символів речі (ключів, макетів) є прийняттям дарунка. З п. 2.2. оспорюваного договору вбачається, що дарувальник передав обдаровуваній ключі від частини квартири до підписання цього договору та сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено прийняття дарунку обдаровуваним. Зазначаючи на нездійснення [PERSON] державної реєстрації права власності на квартиру, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів. Окрім того, згідно ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином суд зазначає, що право власності на нерухоме майно виникло у [PERSON] в момент прийняття дарунку, а державна реєстрація права власності є лише визнанням державою цього факту, не проведення якої в жодному разі не може бути підставою для визнання договору недійсним. Враховуючи викладене, судом не встановлено жодних правових підстав для визнання укладеного договору дарування недійсним. [INFO] [PERSON] померла, про що 10.11.2015 року складено відповідний актовий запис №11607 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] від 10.11.2015 року. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частки квартири [ADDRESS]. Спадкоємцями майна є чоловік померлої [PERSON] та батько [PERSON] 27.05.2016 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку зазначеної вище квартири. Оскільки судом не встановлено підстав для визнання недійсним договору дарування, на підставі якого спадкодавець набула права власності на зазначену квартиру, суд вважає правомірним входження цього майна до складу спадкового майна, у зв'язку з чим і вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину ? частину квартири [ADDRESS], виданого Другою державною нотаріальною конторою Одеського МУЮ на користь [PERSON] з названих позивачем підстав не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви, зокрема в частині усунення позивача за первісним позовом [PERSON] від права на спадщину, що залишилась після смерті його колишньої дружини [PERSON], суд виходить з того, що однією із позовних вимог за первісним позовом є визнання права власності за [PERSON] на спадкове майно після померлої [PERSON], в задоволенні якої судом відмовлено. Оскільки судом не встановлено права [PERSON] на спадкування, суд не вбачає доцільності у вирішенні питання щодо усунення його від права на спадщину, оскільки в даній частині відсутній спір про право. Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначає, що з початку 2006 року проживав разом з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS], а з 18.06.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі. В зазначеній квартирі проживала мати [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] протягом всього часу піклувався та утримував свою дружину та її матір, разом вели спільне господарство та навіть після смерті своєї дружини [PERSON] продовжував проживати разом та доглядати за [PERSON] до дня її смерті та у зв'язку із необхідністю прийняти спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON], звернувся до суду з вимогою про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] протягом більш як п'яти років в квартирі [ADDRESS]. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, п. 5.1 листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім'єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Суд звертає увагу на ту обставину, що [PERSON] з 18.06.2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], а [PERSON], починаючи з 12.10.1974 року по 14.06.2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], тобто кожен із них створив власну сім'ю. Оскільки як [PERSON], так і [PERSON] створили власну сім'ю, суд не вбачає підстав для встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON], оскільки такі відносини не відповідають встановленим ст. 3 СК України ознакам сім'ї. Крім того, під час судового розгляду справи за клопотанням сторін було проведено допит свідків, які надали суперечливі пояснення стосовно періоду, протягом якого [PERSON] проживав в квартирі [ADDRESS], інших належних та достатніх доказів, які б підтверджували заявлені позивачем вимоги, останнім не надано, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed