Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

До суду звернувся Позивач [PERSON] з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що пропрацювала на різних посадах ВАТ та ПАТ «Північний ГЗК» впродовж 11 років, в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, внаслідок чого отримала професійне захворювання. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 10.05.2016 року підтверджена вина відповідача. Довідкою МСЕК встановлено 10% втрати професійної працездатності. Внаслідок вищевказаного позивач змушена тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. У звязку з захворюванням було порушено та порушуються нормальні життєві звязки, позивач позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, у позивача постійно виникають складнощі у звязку із загальною слабкістю, втомою, постійними болями. Перебуваючи на лікуванні, позивач не могла і не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обґрунтовану важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги,дратівливості, страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному стані. На даний час самопочуття позивача не поліпшується. Тому просить стягнути з відповідачів заподіяну моральну шкоду по 185796,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON], підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] «ПівнГЗК» - [PERSON] надала до суду письмові заперечення та просила суд відмовити у задоволені позовних вимог Позивача у повному обсязі Представник відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області до суду не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши думку сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці, Позивач працювала на підприємстві Відповідача на посаді машиніста конвеєра 4 розряду виробничої дільниці дроблення руди з правом пільгового пенсійного забезпечення за списком № 1, дробильної фабрики № 1 з 23.03.2005 року та звільнений 05.07.2016 року за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію (а.с. 12-15). Відповідно до виписок-епікризів, та виписок з медичної карти стаціонарного хворого [PERSON], їй поставлений основний діагноз: «хронічний бронхіт, фаза нерізкого загострення. ЛН першого ст.», супутній діагноз: «вертеброгенна тораколюм-балгія з помірним больовим синдромом, фаза субремісії. Початкові явища нейросенсорної приглухуватості, кохлеарна форма отосклерозу справа. Пресбіопія обох очей». Та зазначено, що це захворювання є професійним. (а.с.8,10). Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 10 травня 2016 року, причиною виникнення у Позивача професійного захворювання є: перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу (а.с.5-7). Як вбачається з виписки із акта огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 21.06.2016 року серії 12ААА № 016952 позивачу [PERSON] первинно встановлено втрату професійної працездатності 10 % з 06 червня 2016 року до 01 липня 2017 року (а.с.4). Згідно з повідомленням про професійне захворювання № 174 від 23.03.2016 року [PERSON] встановлено професійне захворювання, спричинене аерозолем фіброгенної дії (а.с.11). Ураховуючи наведене, суд вважає, що самим фактом втрати Позивачем професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, яке виникло через тривалу роботу в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу їй спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1 КЗпП України \~має бути відшкодована за рахунок відповідача. За таких обставин, вимоги Позивача до [PERSON] «ПівнГЗК» є обґрунтованими і не суперечать чинному законодавству. Представник відповідача [PERSON] «ПівнГЗК», з урахуванням ст.ст. 57-61 ЦПК України, не надав суду доказів на спростування тверджень Позивача та на обґрунтування своїх заперечень проти позову. З урахуванням встановлених судом обставин та наданих в порядку ст. 60 ЦПК України доказів, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди. Наявність професійного захворювання у Позивача також підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема наданими виписними епікризами та виписками з медичних карток стаціонарного хворого, з яких убачається, що Позивач з приводу отриманих професійних захворювань неодноразово проходила стаціонарне та амбулаторне лікування в закладах охорони здоровя. Відповідно медичних документів Позивачу рекомендовано: протипоказана робота в умовах дії пилу, шуму, токсичних речовин, неблагоприємних метеорологічних умовах, із значним фізичним навантаженням. Диспансерний нагляд у профпатолога, лікування у пульмонолога, невропатолога, ЛОР за місцем проживання. Санаторно-курортне лікування в профільних санаторіях. Динамічне спостереження клінікою профзахворювань. (а.с.8-11). Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають \~він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, \~пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки \~статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Відповідно до\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За таких обставин, відповідальність за шкоду, завдану Позивачу, покладено саме на роботодавців. Позивачем втрачена професійна працездатність в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача, йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.6, ст.13 Закону України Про охорону праці обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення Позивачу моральної шкоди, яку йому повинен відшкодувати Відповідач [PERSON] «ПівнГЗК», як власник підприємства, яке не створило працівнику безпечні умови праці, що підтверджується актом форми П-4 від 10.052.2016 року, що призвело до ушкодження її здоров'я на виробництві, та моральних страждань потерпілої. У судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов'язків здоров'ю Позивача була заподіяна шкода, вона отримав професійне захворювання, втратила працездатність в розмірі 10%. Позивач переносить щоденно фізичний біль та моральні переживання. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками отриманого професійного захворювання, Позивачеві порушено звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки, у звязку з чим остання переносить моральні страждання та переживання. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне \~підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна \~моральна \~шкода підлягає часткової \~компенсації. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення Відповідачем [PERSON] «ПівнГЗК» Позивачеві шкоди здоровю, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий звязок між винною поведінкою відповідача та настанням у Позивача негативних наслідків, а звідси й завдання їй моральної шкоди. У задоволенні позовних вимог до відповідача Відділення ВД ФССНВВ слід відмовити, оскільки діючим законодавством не передбачено на теперішній час відшкодування моральної шкоди цим державним органом. Позивачем не доведений також факт невиконання цим відповідачем своїх обовязків, передбачених ст. 1 Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності та наявність причинно-наслідкового звязку між таким невиконанням та заподіянням моральної шкоди позивачеві. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням встановлених судом обставин характеру спричиненої шкоди, тривалість часу роботу в умовах фізичного перевантаження на підприємстві - Відповідача у порівнянні з іншими роботодавцями, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на її користь з [PERSON] «ПівнГЗК» - 5000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які Позивач переживала протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час. Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить із того, що вина Відповідача у спричинені моральної шкоди доведена, тривалість трудових відносин, що мали місце між сторонами у справі та ступінь втрати працездатності, і Відповідач має нести відповідальність за не створення безпечних умов на робочому місці. Згідно ст. 5 Закону \~України «Про \~судовий \~збір» Позивач \~звільнений \~від \~сплати \~судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial