Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. В позовній заяві позивач вказує, що 27.04.2011 року уклали з відповідачем шлюб від якого мають сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із нею. З 14.04.2020 року з відповідачем разом не проживають однією сім`єю, нею подано позов до суду про розірвання шлюбу. З липня 2014 року з сином проживає у квартирі, яка є власністю її сестри, за цією адресою зареєстровано фактичне місце проживання з дитиною як внутрішньо переміщених осіб з 2014 року. Також має належну їй на праві власності однокімнатну квартиру. Забезпечує сину належне харчування, одяг, предмети гігієни, іграшки, навчальне приладдя. З відповідачем не досягнуто згоди щодо способу виконання ним свого обов`язку з утримання сина. З питання щодо визначення місця проживання дитини між нею та відповідачем існують суперечки, він погрожує відібрати дитину, не працевлаштований, самоусунувся від виховання сина, не піклується про забезпечення нормального фізичного, духовного та морального розвитку дитини. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 5000,00 грн щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття, визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , стягнути судові витрати. Відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому зазначив, що з моменту окремого проживання з позивачем та сином з квітня 2020 року у нього залишились тісні, доброзичливі стосунки з його дитиною, щодня спілкується з ним по телефону, щотижня зустрічаються та відвідують розважальні, культурно-масові заклади для дітей. Завжди обізнаний про життя та потреби сина, здійснює грошові перекази на банківську картку позивача, за період з квітня 2020 року по жовтень 2020 року було переказано 17000,00 грн, що в середньому на місяць складає 2500,00 грн. Крім того, речі особистого вжитку та іграшки, продукти харчування постійно купує та привозить їх позивачу. На день народження сина подарував йому телефон вартістю 7500,00 грн, у серпні був куплений планшет за 3999,00 грн, у вересні велосипед за 4500,00 грн. Вказує, що не згодний з розміром аліментів в сумі 5000,00 грн у зв`язку із відчутністю стабільного щомісячного заробітку, а також наявності на утриманні батьків пенсійного віку [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Просить суд врахувати наведені обставини при визначенні розміру аліментів, вказує, що в змозі сплачувати аліменти в розмірі 1159,00 грн із розрахунку прожиткового мінімуму на дітей віком від 6 до 18 років з липня 2020 року, який складає 2318,00 грн. В судовому засіданні позивач просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач визнав позов частково, просив стягувати з нього аліменти в розмірі 1159,00 грн. Заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , його батьками є: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідок від 12.03.2018 року №3251008392 та від 12.08.2015 року №3251003858 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] та [PERSON] мають фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] . Згідно довідки ОК «Житлово-будівельний кооператив «Ірпінський» №4 від 11.06.2020 року, [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] разом із сином [PERSON] , [INFO] . В матеріалах справи містяться платіжні доручення АТ «Приватбанк» за період з квітня по вересень 2020 року, які відповідач перераховував позивачу на банківську картку на загальну суму 17000,00 грн. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК Украни визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При визначенні розміру аліментів суд враховує рівність обов`язку щодо утримання дитини обох батьків, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням інтересів малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі - 2000,00 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду 19.06.2020 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] . Крім того, суд зауважує, що розмір аліментів на якому наполягала позивач є необґрунтовано завищеним, виходячи з вимог розумності та справедливості позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо визначення місця дитини суд дійшов наступного висновку. Згідно ч.1 ст. 160 , ч.1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.ст. 150, 155, 160, 161,180, 181-183, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст. 76-81, 258-259, 263-265, 273, 354, 430 ЦПК України, суд -

Outcome: partial