Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернулась позивач із позовом до [PERSON], про утримання коштів. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 27 вересня 2010 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено договір, згідно якого відповідач продав їй квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Бігун В.В., реєстраційний номер № 4683. Згідно угоди, вказана квартира перейшла у її власність, а вона заплатила [PERSON] 34930 грн. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 08 жовтня 2014 року, зазначений договір визнаний недійсним, та за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS]. При прийнятті рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, судом не прийнято рішення щодо зобов'язання кожної зі сторін повернути іншій стороні в натурі все, що отримано внаслідок виконання недійсного правочину. Тому, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь виплачені нею кошти за квартиру [ADDRESS] у розмірі 34930 грн. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] збільшили розмір позовних вимог до 102751 грн., обґрунтувавши це тим, що вартість квартири на момент укладення угоди за оцінкою КП «БТІ м. Слов'янська» складала 34930 грн., які вона передала в рахунок квартири відповідачу, проте з моменту здійснення правочину пройшло чотири роки та вартість квартири станом на жовтень 2014 року становить 90708 грн. Крім того, на утримання квартири за період володіння, нею витрачено 7249 грн. за послуги тепломережі та за послуги 4794 грн. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення заявлених [PERSON] вимог, просили відмовити повністю у їх задоволенні. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог [PERSON], та вважає за можливо частково задовольнити їх, з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 27 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири (а.с. 8). За умовами наведеного договору, [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру під номером [ADDRESS]. Продаж квартири здійснено за суму 34930,00 грн., які покупець сплатив продавцю повністю до підписання цього договору. Статтею 655 Цивільного кодексу України закріплено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 08 жовтня 2014 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу недійсним, задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], а також визнано за [PERSON] право власності на наведену квартиру (а.с. 9-11). Вказане рішення залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 листопада 2014 року (а.с. 12-15). Частиною третьою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Положеннями статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договором є двосторонній чи багатосторонній правочин. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою, другою, третьою статті 203 Цивільного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. Така ж позиція висловлена Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі № 10-1390/0/4-12 від 27 вересня 2012 року, зокрема, підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У судовому засіданні встановлено, що грошові кошті в рахунок оплати вартості квартири [ADDRESS], передавались позивачем [PERSON] до укладення договору про її купівлю-продаж. Наведені обставини підтверджені показаннями свідка [PERSON] Зважаючи на викладене, позивач має право на відшкодування витрат на купівлю квартири [ADDRESS] . Як вбачається з тексту договору купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2010 року, зокрема: п. 2 Продаж квартири здійснено за суму 34930,00 грн., які покупець сплатив продавцю повністю до підписання цього договору; п. 8 Сторони домовились про символічну передачу квартири, а саме: прийняття покупцем від продавця ключів, технічного паспорту на квартиру та примірника цього договору, свідчить про те, що передача майна відбулась. Сторони усвідомлюю, що цим актом підтверджено передачу майна покупцю до моменту укладання даного договору, що відповідає ч. 3 ст. 631 ЦК України; п. 11 Право власності на квартиру, що відчужується, виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору. У статті 216 ЦК України сформульовані загальні правила щодо правових наслідків недійсності як нікчемних, так і оспорюваних правочинів. Визначальним тут є принцип, згідно з яким недійсний правочин не створює для сторін чи інших осіб правових наслідків. Зокрема, сторони не зобов'язані виконувати передбачені таким правочином умови, одна сторона недійсного правочину має право відхилити вимоги другої сторони щодо вчинення певних дій. Однак, це можливо лише тоді, коли сторонам відомо про недійсність правочину. Статтею 599 Цивільного кодексу України закріплено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Суб'єкти цивільних правовідносин вступають у зобов'язання для того, щоб досягти певної мети. У зв'язку з цим виконання зобов'язання, тобто досягнення мети сторін, є найпоширенішим та основним способом припинення зобов'язання. Разом з тим, відповідно до положень наведеної статті зобов'язання припиняється не будь-яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином. Основні критерії належності виконання містяться у ст. 526 ЦКУ, відповідно до якої належно виконаним буде вважатися зобов'язання, яке виконано відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З огляду на викладене, договір купівлі-продажу квартири, укладений між сторонами, фактично було ними виконано до ухвалення судом рішення про визнання наведеного договору недійсним, із дотриманням умов самого договору, Цивільного кодексу України та інших нормативних актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 3 ст. 632 ЦК України, зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. За наведених обставин, суд приходить до висновку щодо необхідності відшкодування позивачу вартості придбаної нею квартири за недійсним договором у розмірі, що встановлений у п. 2 Договору купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2010 року - 34930,00 грн., а отже збільшення вартості квартири до суми 90708,00 грн., згідно висновку про оцінку майна від 13 жовтня 2014 року (а.с. 40-43), є необґрунтованим. Що ж стосується вимог позивача про відшкодування їй вартості оплачених нею комунальних послуг на утримання квартири [ADDRESS], дані вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Згідно копії наведеного договору, його зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 02 жовтня 2010 року. У відповідності до абзацу третього ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, право власності у позивача на спірну квартиру виникло з 02 жовтня 2010 року. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження майном. Частинами першою та четвертою статті 319 Цивільного кодексу встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. У відповідності до ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, в період знаходження спірного майна у користуванні позивача, остання зобов'язана була утримувати його, зокрема, і шляхом оплати комунальних послуг, що надаються за адресою вищевказаного об'єкта нерухомості. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 350,00 грн., виходячи із розміру позовних вимог. 15 січня 2015 року позивачем збільшено розмір позовних вимог до розміру 102751,00 грн., однак судовий збір у зв'язку зі збільшенням позовних вимог не сплачено. Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір», у разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред'явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою. Отже, позивачу слід було доплатити судовий збір у розмірі 677,51 грн., з розрахунку: 102751,00 грн. : 100 - 350,00 грн. = 677,51 грн., де: 102751,00 грн. - розмір остаточних позовних вимог; 350,00 грн. - сума судового збору, сплачена при позивачем до суду Отже, наведену суму недоплаченого судового збору слід стягнути з позивача на користь держави. Крім того, з відповідача на користь позивача, також слід стягнути суму судового збору у розмірі 349,30 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: partial