Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси, 14.01.2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Одеса в який просить стягнути матеріальну шкоду у розмірі 26000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 36000,00 грн.. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що відповідач з 05.06.2017 року припинив нарахування та виплату пенсії, а пізніше призначення та виплату пенсії з 02.12.2017 року до 05.06.2017 року. Виплата та нарахування пенсії було поновлено рішенням суду по справі №520/14034/17. Зазначила, що відповідачем вказане рішення суду було виконано та виплачено пенсії за вказаний у рішенні суду період. Проте, вважає, що унаслідок таких протиправних дій відповідача щодо припинення нарахування та виплати пенсії їй було завдано матеріальну та моральну шкоду. Вказувала, що через неотримання належних їй пенсійних виплат вона була позбавлена коштів на проживання, вона не могла у повному обсязі придбати життєво необхідні ліки, що відобразилось на погіршенні її стану здоров`я; вона вимушена була брати кошти у сина (5000 грн.), які необхідні були йому на ремонт квартири. Через невиплату пенсії вона не могла сплачувати комунальні послуги по квартирі, у зв`язку з чим їй було припинено субсидію та виникла заборгованість. Згідно розрахунку, за період із 05.06.2017 року по 05.10.2017 року та до 01.01.2020 року (тобто за 31 місяців) у розмірі 30\~000 грн., з яких обов`язкова сума відшкодування 5000 грн., кошти витрачені на ліки за 2017 рік становить 12\~000 грн., за 2018 рік 22\~000 грн.. З огляду на викладене, позивачка просила відшкодувати їй матеріальну шкоду у розмірі 26\~000 грн. та моральну шкоду у розмірі 34\~000 грн.. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2020 року цивільну справу прийнято до провадження та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2020 року замінено Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Одеса на його правонаступника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси 05.03.2020 року передано цивільну справу №947/640/20 за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди до Приморського районного суду м. Одеси. У порядку авторозподілу головуючим суддею було визначено Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 21.04.2020 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представником пенсійного органу 04.05.2020 року було подано до суду відзив на позов (а.с.76-81), згідно якого позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Посилились на те, що до компетенції пенсійного органу не належать повноваження щодо компенсації населенню України коштів, спрямованих на вирішення питань, пов`язаних із підтриманням здоров`я та лікування, позовні вимоги [PERSON] щодо відшкодування матеріальної шкоди вважають такими, що не мають правового підґрунтя, а тому задоволенню не підлягають. Також вважають, що не знайшли свого належного підтвердження вимоги [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди, останні вважають безпідставними. Просили при вирішенні спору врахувати обставини, що використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені Законом, забороняється. Із 21.05.2020 року по 05.01.2021 року матеріали цивільної справи перебували у судді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2020 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 28.12.2020 року ухвалу суду 1ї інстанції від 05.03.2020 року залишено без змін. Після повернення матеріалів до суду першої інстанції, розгляд справи призначався на 24.02.2021 року, 19.03.2021 року та 17.05.2021 року для належного сповіщення сторін та забезпечення можливості подання позивачем відповіді на відзив відповідача. До суду станом 04.06.2021 року жодних заяв не надходило. Верховний Суд у постанові від 1\~жовтня 2020\~року у\~справі №\~361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Суд, зважаючи на строки розгляду справи, у відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін, без технічної фіксації процесу. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення судового рішення є 09.06.2021 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до наступних висновків. За розглядом справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є інвалідом дитинства 2 групи, безстроково, непрацездатна і проживає разом з сином [PERSON] , 1977 року народження, інвалідом дитинства 2 групи безстроково. Київським районним судом м. Одеси розглядався адміністративний позов [PERSON] до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одеса про зобов`язання здійснити дії по відновленню виплати пенсії (справа №520/14043/17) та 14.05.2018 року судом було винесено рішення, яким позов задоволено: -Визнано протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одеса щодо припинення [PERSON] пенсійних виплат; - зобов`язано Центральне об`єднання управління Пенсійного фонду України в м. Одеса поновити пенсійні виплати [PERSON] із моменту припинення їх виплат. Як вбачається з матеріалів справи, дане рішення суду набрало законної сили та було виконано відповідачем у повному обсязі, про що зазначає позивачка у позові та відповідач у відзиві на позов. За розглядом справи № 520/14043/ Київським районним судом м. Одеси було встановлено зокрема такі обставини: - 24.01.1984 року [PERSON] звернулась за призначенням пенсії, з 10.12.1984 року позивачка отримувала пенсію по 3 групі інвалідності, а з 01.12.1990 року пенсія перерахована по 2 групі інвалідності від загального захворювання; - з червня\~2017\~року поштовим відділенням №104 УДППЗ «Укрпошта» Одеської дирекції припинено виплата [PERSON] пенсії, в зв`язку з відсутністю паспорта громадянина України, а з грудня 2017\~року припинено виплату пенсії позивачці Центральним об`єднанням управління Пенсійного фонду України в м. Одеса в зв`язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, зокрема, просила відшкодувати їй матеріальні збитки у розмірі 26\~000 грн., які вона понесла у зв`язку з припинення виплати пенсії у період із 05.06.2017 року по 05.10.2018 року та до 01.01.2020 року. Матеріальні збитки позивачка пов`язала з тим, що через невиплату пенсії вона не мала можливості у повному обсязі придбати ліки; кошти на ліки брала у сина; вона втратила субсидію та у неї виникла заборгованості по платежам за квартиру. Вирішуючи спір у цій частині суд виходить із наступного. Відповідно до частини другої статті 11\~ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової\~\~відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». За правилами ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) вказано, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил\~статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до\~статті 22 ЦК України\~у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) вказано, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Проте, надані позивачем до позову докази не свідчать про наявність винних дій відповідача у завданні збитків позивачу, їх причинно-наслідкового зв`язку. Як вбачається з рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2018 року по справі №520/14043/17, виплата пенсії була припинена позивачу в зв`язку з відсутністю у неї паспорта громадянина України, а з грудня 2017 року припинено виплату пенсії позивачці Центральним об`єднанням управління Пенсійного фонду України в м. Одеса в зв`язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців. Отже, суд вважає, що відповідач діяв у межах чинного законодавства. Окрім того, не зрозуміло з чого виходила позивачка, визначаючи розмір матеріальних збитків у сумі 26 тис. грн., розрахованих за період із 05.06.2017 року по 05.10.2018 року, та до 01.01.2020 року. Також, надані позивачем докази (квитанції на придбання ліків, виписки із медичних карток, рахунку по комунальним послугам) не свідчать про завдання таких збитків саме із вини пенсійного органу, тобто що у неї виникло захворювання в результаті невиплати пенсії та ліки призначені у зв`язку з цим) та суд не приймає дані докази як належні. Зокрема, з рахунку по комунальній заборгованості (а.с.34) не можливо встановити, за який період виникла дана заборгованості; через виписок із медичних карток наявні ті, що не мають відношення до позивача, а стосуються її сина [PERSON] (а.с.35-38), надані позивачем квитанції на придбання ліків (а.с.122-185) датовані за період із 2016 року по 2018 рік, отже виходять за межі предмету доказування (оскільки припинення пенсійних виплат виникло в червні 2017 року). Таким чином, суд приходить до висновку, що за розглядом справи на знайшов свого підтвердження склад деліктного правопорушення відповідача в завданні збитків позивача, їх розміру, а тому в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди суд відмовляє. Із приводу вимог про відшкодування моральної шкоди. Згідно\~ зі ст. 1167\~ ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень\~ статті 23 ЦК України\~ особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставин справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними рішень/дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними рішеннями/діями/бездіяльністю відповідача. Між тим, суд вбачає, що звертаючись до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди у розмірі 34\~000 грн., позивачка не навела будь-яких обґрунтувань, у чому саме полягала завдана моральна шкода, із чого виходила позивачка визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 34\~000 грн.. Окрім того, жодних доказів на доведення обставин, на підставі яких заявлено ці позовні вимоги, позивачем не зазначено та/або не надано, та не зазначено причини неможливості їх самостійного подання суду. При цьому, як зазначено судом вище, сам факт визнання протиправними рішень/дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. Ураховуючи те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння будь-яких душевних страждань чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Відповідно до частини третьої статті 12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого відповідного обґрунтування та підтвердження за розглядом справи, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed