Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона просить суд визнати договір дарування від 11 вересня 2015 року № 9-672 недійсним, відновити її право власності на квартиру [ADDRESS] . Вимоги позову мотивовані тим, що [PERSON] , [INFO] , є хронічною хворою на сахарний діабет. З цим захворюванням вона перебуває на диспансерному обліку. У 2015 році стан її здоров`я значно погіршився, у зв`язку з чим вона проходила лікування у реанімаційному відділенні лікарні, під час лікування, внаслідок того, що вона потребувала сторонньої допомоги, догляд за нею та утримання запропонувала відповідач, а також запропонувала оформити з нею договір довічного утримання, за яким позивач передає їй у власність належну їй квартиру [ADDRESS] , а відповідач забезпечує утримання та догляд, на що позивач погодилася. 11 вересня 2015 року відповідач завела позивача до нотаріальної контори для укладення договору довічного утримання, у цей час позивач перебувала у хворобливому стані. Позивач пам`ятає, що нотаріус, перед тим, як надати на підпис договір, говорила позивачу про те, що відповідач за умовами договору зобов`язана за [PERSON] доглядати та утримувати її. Ні до підписання договору, ні після його підписання нотаріус не надавала [PERSON] договір для ознайомлення та про зміст договору позивачу стало відомо лише із слів нотаріуса. Проте [PERSON] не здійснює догляд за позивачем та не утримує її. З часу підписання договору та на теперішній час відповідач не здійснювала жодного догляду та утримання позивача, внаслідок чого [PERSON] зробила висновок, що вона не виконує обов`язки, які взяла на себе за договором утримання. Протягом тривалого часу позивач нарікала сусідам про цей факт, які, враховуючи стан позивача, надавали їй допомогу. Розуміючи, що відповідач не має наміру здійснювати догляд за позивачем, позивач вирішила розірвати договір довічного утримання, однак, оскільки копію договору в нотаріальній конторі їй не було видано, вона вимагала копію у відповідача, на що відповідач повідомила, що договір довічного утримання не був укладений, а укладений договір дарування, за яким позивач подарувала відповідачу належну їй квартиру та вказала, що у неї відсутній обов`язок утримувати позивача. На підтвердження цих обставин [PERSON] 02 серпня 2018 року представила [PERSON] копію договору дарування, таким чином саме з цього дня позивач дізналася, що її обманула відповідач, внаслідок чого вона протиправно стала власником квартири. Та обставина, що позивач поставила підпис у договорі, перебуваючи у крайньо хворобливому стані, вона вважає можливо установити під час проведення почеркознавчої експертизи. Таким чином, відповідач, скориставшись хворобливим станом позивача, шляхом обману, заволоділа належною позивачу квартирою. Посилаючись на викладені обставини, положення ст. ст. 216, 230, 258, 261 ЦК України, позивач просила позовні вимоги задовольнити. Не погоджуючись із заявленими вимогами, [PERSON] 02 листопада 2018 року подала до суду відзив на позов, який мотивований тим, що правовими підставами позову є положення ст. 230 ЦК України. За змістом роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Тобто особа знає про наявність або відсутність певних обставин та про те, що друга сторона, що б і володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, які є не вигідними для неї. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Із змісту позовної заяви та долучених до неї документів не випливає, які конкретно дії зі сторони відповідача є обманом та яких конкретних обставин правочину обман стосувався, та якими доказами це підтверджується. У ч. 2 ст. 230 ЦК України передбачено, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обставини, відносно яких одна сторона умисно, цілеспрямовано вводить в оману іншу сторону правочину, повинні існувати на момент його укладення. Посилання позивача на ряд хронічних хвороб не є доказом умислу відповідача. У той же час, відповідно до медичних документів [PERSON] виписалася з лікарні 31 серпня 2018 року, а правочин вчинений 11 вересня 2015 року. Позивач є грамотною жінкою, яка володіє українською мовою, у преамбулі договору дарування зазначено, що дарувальник та обдарований попередньо ознайомилися із вимогами чинного законодавства відносно недійсності договорів, що вони розуміють значення своїх дій і що вони діють без будь-якого примусу, договір відповідає інтересам сторін, волевиявлення є вільним та відповідає внутрішній волі, умови договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості сторін. У договорі наявний не тільки підпис [PERSON] , а і прописом зазначені її прізвище, ім`я та по батькові. Наведені обставини свідчать про те, що [PERSON] під час укладення правочину та до його підписання розуміла правову природу договору, а також наслідки для сторін. При цьому у позові позивач не вказує, які конкретні дії повинна вчиняти відповідач для забезпечення її утримання та на яку суму воно повинно бути. Позивач стверджує, що відповідач запропонувала їй оформити договір довічного утримання, обіцяючи забезпечити її утримання пожиттєво, і що нотаріус перед підписанням правочину роз`яснила їй цей обов`язок по утриманню, що свідчить про те, що [PERSON] в обмані звинувачує не тільки відповідача, а й нотаріуса. Позивач та відповідач є сусідами по квартирах, у них спільний тамбур, відповідач надавала позивачу та продовжує надавати допомогу і підтримку як до укладення договору дарування, так і після його укладення. Донька позивача проживає у Польщі, вказала, що до м. Маріуполь не приїде, у зв`язку з чим відповідач за добросусідськими намірами робила добро для позивача - привозила продукти із села, супроводжувала [PERSON] до лікарні, при госпіталізації щодня відвідувала та приносила їжу, під час обстрілів м. Маріуполь забирала [PERSON] до села. У сторін завжди були дружні відносини. Посилаючись на указані обставини, відповідач просила у задоволенні позову відмовити. Державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Матвєєвою Н.В., за вимогами ухвали суду надані письмові пояснення на позов, в яких третя особа вказує, що 11 вересня 2015 року нею посвідчений договір дарування двокімнатної квартири [ADDRESS] , за умовами якого дарувальник - [PERSON] передає у дарунок обдарованому - [PERSON] , а обдарована приймає у дар указаний об`єкт нерухомого майна. Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачені нотаріальні дії, які можуть бути вчинені нотаріусами та які вчиняються у приміщенні нотаріальної контори, після їх оплати, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, а також на підставі переконаності нотаріуса у результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії, нотаріус встановлює волевиявлення особи, дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної із умов правочину. Правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на нерухоме майно в осіб, які його відчужують. Договір дарування від 11 вересня 2015 року за реєстровим № 9-672 посвідчений у приміщенні Першої маріупольської державної нотаріальної контори, про що свідчить відсутність у посвідчувальному написі обох примірників правочину, що були підписані сторонами та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій будь-яких відміток щодо вчинення нотаріальної дії поза межами приміщення держнотконтори. Графік роботи державної нотаріальної контори передбачає дні тижня (вівторок та четвер), коли нотаріусами надаються безкоштовні консультації з приводу вчинюваних нотаріальних дій та документів необхідних для посвідчення правочинів, проводиться роз`яснення прав і обов`язків, а також наслідків вчинюваних нотаріальних дій та інше. Отже особа, що звертається для вчинення будь-якої нотаріальної дії, звертається до нотаріуса як мінімум двічі, а нотаріус таким чином має можливість впевнитися в дійсності намірів осіб, що звертаються за вчиненням нотаріальної дії, їх волевиявлення та однаковому розумінні умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Договір дарування посвідчений 11 вересня 2015 року, що є п`ятницею. З тексту договору вбачається, що сторони «Дарувальник» та «Обдарована» не є родичами першого ступеня споріднення. Дохід отриманий платником податку (Обдарованою) як дарунок (внаслідок укладення договору дарування) від фізичної особи (Дарувальника) підлягає оподаткуванню відповідно до ст. 174 Податкового кодексу України. Особами, відповідальними за сплату (перерахування) податку до бюджету, є особи, які отримали дарунок, про що сторонам було роз`яснено у п. 9 договору дарування. Відповідно, для підготовки документів до посвідчення договору «Дарувальник», як власник об`єкта нерухомості, дохід від отримання в дарунок якого підлягав оподаткуванню, мала особисто звернутися до суб`єкта оціночної діяльності, надати правовстановлюючі документи та технічний паспорт на квартиру, а також надати доступ оцінювачу до квартири для її огляду з метою визначення ринкової вартості об`єкта нерухомого майна. Відповідно до п. 3 договору дарування оціночна вартість квартири, що є предметом цього договору, визначена у звіті про результати незалежної оцінки вартості нерухомого майна, затвердженого СОД ФОП [PERSON] станом на 27 серпня 2015 року. З метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваним майно «Дарувальником» також надана довідка про склад сім`ї, видана ТОВ «Житло-Плюс» від 08 вересня 2015 року. Указана довідка видається житлово-експлуатаційними організаціями виключно за зверненням власника об`єкта нерухомого майна. Також, у день посвідчення договору «Дарувальником» подано заяву до Першої маріупольської державної нотаріальної контори про відсутність прав третіх осіб від 11 вересня 2015 року № 1318/02-03, з якою також була ознайомлена «Обдарована», про що свідчать їх особисті підписи у вказаній заяві. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового характеру або не майнового характеру не є договором дарування (ст. 717 ЦК України). Своїми підписами на двох примірниках договору сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому (п. 6 договору дарування). Окрім цього, текст договору до його підписання зачитується сторонами вголос, таким чином здійснюється перевірка реквізитів оригіналів поданих документів із зазначенням у тексті договору. Оскільки умови договору дарування не передбачають надання будь-якого утримання та догляду для відчужувача набувачем, у тексті договору відсутні будь-які умови для передачі майна у власність, тому пояснення позивача [PERSON] про те, що «вона пам`ятає, що перед підписанням договору нотаріус роз`яснювала їй, що відповідач за умовами цього договору зобов`язана доглядати та утримувати її» - не відповідають дійсності. Загалом час перебування сторін у нотаріальній конторі для посвідчення договору становить близько години - півтори. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої нотаріусом шляхом безпосереднього доступу для перевірки відсутності заборони або арешту щодо об`єкта нерухомого майна та суб`єкта станом на 11 вересня 2015 року час її формування становить - 13:50:39. Далі проведено реєстрацію первинного права власника об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі прав, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 43698951, сформований державним нотаріусом 11 вересня 2015 року о 14:14:30, та здійснена повторна перевірка інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомості у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (витяг № 11312710 від 11 вересня 2015 року об 14:16:07). Після особистого ознайомлення сторін із текстом договору та підписання двох примірників, нотаріусом здійснюється реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за новим власником, а примірник договору, викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів сканується до Державного реєстру прав. Після проведення відповідної реєстрації переходу права власності був сформований Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на ім`я [PERSON] за № 43703955 від 11 вересня 2015 року о 14:46:52. Отже сторони за договором дарування перебували у нотаріальній конторі (кабінет нотаріуса) майже годину та мали змогу як особисто ознайомитися з текстом договору, надати свої зауваження та заперечення, так і отримати змістовні консультації та роз`яснення з приводу вчинюваного правочину та його правових наслідків. З огляду на викладене, третя сторона - державний нотаріус Першої маріупольської державної нотаріальної контори - [PERSON] . вважає вимоги позову [PERSON] безпідставними. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Гайдаров С.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, вказуючи, що у неї освіта 10 класів, однак весь час працювала бухгалтером у житлово-комунальному господарстві, у спірній квартирі проживає з 1982 року та з 2002 року проживає у ній самостійно. Познайомилася із [PERSON] як сусіди, до 2015 року між ними були гарні стосунки, однак відповідач [PERSON] ввела позивача в оману, оскільки станом на день укладення договору дарування позивач перебувала у хворобливому стані, не розуміла значення своїх дій. У той же час вказує, що не вимагала, щоб їй надавалася будь-яка допомога, однак [PERSON] сплачувала за комунальні послуги до травня 2018 року, у подальшому перестала сплачувати. [PERSON] вказує, що не читала договір, оскільки він був у відповідача [PERSON] Лише через деякий час, після того як стосунки у сторін погіршилися, позивач попросила у [PERSON] копію договору та із неї встановила, що відбулося укладення договору дарування. Також, під час огляду у судовому засіданні договору дарування, [PERSON] вказала, що у договорі стоїть її підпис, однак вона не пам`ятає, щоб нотаріус роз`яснювала їй наслідки його укладення. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Оснач Л.О. у судовому засіданні проти вимог позову заперечили, просили відмовити в його задоволенні, вказуючи, що підставою позову є введення позивача в оману, однак [PERSON] та її представником не доведено, у чому саме полягає обман, щодо яких умов договору. При цьому, поєднуючи підстави позову з обманом, позивач вказує на свій хворобливий стан та нерозуміння змісту договору і не роз`яснення його нотаріусом, що не відповідає дійсності. Третя особа - державний нотаріус Першої маріупольської державної нотаріальної контори - Матвєєва Н.В . до судового засідання не з`явилася, у письмових поясненнях просила суд розглянути справу за її відсутності, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Фіксування судового процесу у відповідності до ст. 247 ЦПК України здійснювалося за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, наданий позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 вересня 2018 року відкрито провадження у справі, її розгляд вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначені у справі підготовчі судові засідання, про що повідомлено сторін у справі, роз`яснено сторонам у справі їх право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив, письмових заперечень. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2018 року клопотання сторони відповідача задоволено, витребувано у Першої маріупольської державної нотаріальної контори матеріали, на підставі яких посвідчений договір дарування, залучено державного нотаріуса до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 лютого 2019 року зобов`язано державного нотаріуса Першої маріупольської державної нотаріальної контори - Матвєєву Н.В. подати письмові пояснення у на позов. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 березня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті дану цивільну справу, клопотання сторін задоволені, у судове засідання викликано свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, а також матеріали договору дарування, витребувані судом з метою встановлення обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно до них правовідносини. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що має із [PERSON] родинні стосунки (матір [PERSON] є дружиною брата свідка ). З приводу обставин договору дарування їй нічого не відомо та вона не була присутня під час його укладення. Проте, [PERSON] декілька разів приходила до свідка та позичала кошти у неї та її матері по 200 грн. на ліки. У [PERSON] наявне захворювання на сахарний діабет близько 4-х років. При запозиченні коштів [PERSON] скаржилася на поганий стан. Свідку відомо, що у [PERSON] були гарні стосунки із сусідкою, однак що між ними трапилося, їй не відомо. У [PERSON] гарна пам`ять та вона постійно повертала запозичені кошти. Одного разу [PERSON] повідомила свідкові, що [PERSON] її обманула. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що у неї із сторонами дружні стосунки, вони є сусідами, до неї приходила [PERSON] та [PERSON] для запозичення коштів для [PERSON] для придбання ліків. Якось і [PERSON] приходила та просила свідка придбати ліки. Про договір дарування їй нічого не відомо, однак [PERSON] у 2018 році жалілася на [PERSON] щодо наявності спору у суді. Позивач позичала кошти у свідка, однак віддавала вчасно. [PERSON] не потребує сторонньої допомоги у побуті, вона здатна самостійно за собою доглядати. Свідкові відомо, що у [PERSON] сахарний діабет. Їй відомо, що під час перебування [PERSON] у лікарні, їй надавала допомогу [PERSON] Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою сторін, їй відомо, що [PERSON] неодноразово допомагала [PERSON] , надавала їй кошти, відвідувала у лікарні, привозила продукти харчування із дачної ділянки. [PERSON] говорила, що у знак подяки подарує [PERSON] квартиру та про цю обіцянку свідкові відомо від сусідів та від [PERSON] Усі у житловому будинку знали про бажання [PERSON] подарувати [PERSON] квартиру. Після дарунку сторони перебували у гарних відносинах, майже родинні, однак на теперішній час не зрозуміло, що трапилося між сторонами. Свідок не чула жодних скарг у бік [PERSON] , при цьому характеризує [PERSON] як працелюбну та добросовісну людину. За змістом ст. 76 ЦПК України покази свідків відносяться до засобів доказування. Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідків - це повідомлення про відомі їм обставини, які мають значення для справи. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Свідки зі сторони позивача - [PERSON] та [PERSON] та свідок зі сторони відповідача - [PERSON] не є очевидцями укладення договору дарування та їм дана інформація відома, зі слів сторін у справі, а також їм невідомо, які існували домовленості між сторонами з приводу спірної квартири, тому суд вважає, що в цій частині їх покази як не підтверджують факту введення в оману позивача, так і його не спростовують. Що стосується їх показів про стан здоров`я позивача, то ці обставини не заперечувалися жодною із сторін, сама відповідач вказувала, що надавала допомогу позивачу під час лікування, тому в цій частині суд вважає покази свідків допустимими доказами, які підтверджують факт хворобливого стану позивача, а також факт того, що [PERSON] , неодноразово запозичуючи кошти у свідків, чого і сама не заперечувала під час судового засідання, вчасно їх віддавала, що свідчить про її очевидне розуміння того, що відбувається. Щодо надання допомоги зі сторони [PERSON] , то суд також вважає покази в цій частині допустимими доказами, оскільки сторони судового процесу цього факту не заперечували. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 березня 1994 року № 18549 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] та [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] успадкувала Ѕ частини квартири [ADDRESS] , у зв`язку із чим їй виданий Витяг про реєстрацію права власності на це майно за нею. 27 серпня 2015 року за замовленням [PERSON] суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем [PERSON] складений висновок про результати незалежної оцінки вартості нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , відповідною до якого вартість цієї квартири становить 148 400 грн. 11 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до Першої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою, в якій повідомила про те, що на квартиру [ADDRESS] , відсутні права будь-яких членів сім`ї - дітей, у тому числі малолітніх та неповнолітніх, а також недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, які б мали право на користування цією нерухомістю. Так, 11 вересня 2015 року державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Матвєєвою Н.В. посвідчений договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] - дарувальник передала у дарунок [PERSON] - обдарованій, а обдарована приймняла у дар двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 6 договору дарування, сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Договір не укладається під впливом тяжкої для обдарованої обставини, внаслідок дарування квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. Пунктом 7 договору дарування сторони передбачили, що під передачею дарунка за цим договором слід вважати символічну передачу речі, що дарується на користь обдарованої. Обдарована свідчить про те, що вона дарунок приймає. Прийняття обдарованою документів, що посвідчують право власності на квартиру, яка дарується на користь обдарованої, свідчить про те, що передача дарунка відбулася. У пункті 9 цього договором сторонам роз`яснене законодавство щодо визнання правочинів недійсними. Згідно з п. 11 цього договору, він складений у двох примірниках, з яких один примірник залишається на зберіганні у Першій маріупольській державній нотаріальній конторі, а другий видається обдарованій. У договорі наявні прописом прізвище, ім`я та по батькові: дарувальника - [PERSON] та її підпис; обдарованої - [PERSON] та її підпис. Також наявна відмітка, що договір підписаний сторонами у присутності державного нотаріуса, особи сторін встановлені, їх дієздатність, а також належність [PERSON] відчужуваної квартири, перевірено. Договір зареєстрований у реєстрі за № 9-672. Після укладення договору дарування [PERSON] виданий Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до якого власником спірної квартири стала відповідач. [PERSON] до матеріалів справи долучені медичні довідки, виписки із медичної кратки стаціонарного хворого, зі змісту яких вбачається, що вона має захворювання на сахарний діабет 2 типу, у період з 18 серпня 2015 року по 31 серпня 2015 року перебувала на стаціонарному лікуванні в ендокринологічному відділенні. Стороною відповідача до матеріалів справи долучені роздруківки платіжної картки № [NUMBER] АТ КБ «ПриватБанк», з яких вбачається здійснення платежів на адресу комунальних або інших підприємств ЖКП «Житло Центр» за період з 2015 року по 2018 рік, а також квитанції АТ КБ «Приватбанк» про сплату комунальних послуг [PERSON] . Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотиви, які є підставою для відхилення цих доказів. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є визнання недійсним договору дарування з підстав вчинення правочину під впливом обману, правових наслідків правочину, який вчинений під впливом помилки та його вчинення у момент, коли особа не усвідомлювала значення своїх дій внаслідок хворобливого стану. Мотиви суду. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до положень частин другої та третьої цієї статті, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі. Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У відповідності до приписів ст. 81 ЦПК України обов`язок доведення умислу у діях відповідача про введення в ому позивача щодо обставин, які мають істотне значення покладений на позивача у справі. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідач не бажає здійснювати за нею догляд та вона вирішила розірвати з нею договір довічного утримання, отже вона думала, що вчинила договір довічного утримання, посилаючись, як на підставу для визнання вищевказаного договору недійсним і на те, що за нею потрібен сторонній догляд, відповідач обманула її та позивач помилялась щодо обставин, які мають істотне значення. Просила визнати договір дарування недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 230 ЦК України. Як роз`яснено у п. п. 9 - 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», предмет позовних вимог зазначається виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги. В рішенні слід навести дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Відповідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як роз`яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Так, договір дарування квартири був укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1 - 6 ст. 203 ЦК України. Судом установлено, що договір дарування квартири був підписаний усіма сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали. Згідно зі ст. ст. 44, 45 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, свідчать особисті підписи сторін на правочині. Нотаріально посвідчуванні правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Оскільки на момент укладення договору дарування жодних зауважень про неможливість здійснити нотаріальну дію в зв`язку з хворобою або фізичною вадою не надходило, оскільки це відповідало волі позивача, тому в договорі відсутнє відповідне застереження, внаслідок чого суд не приймає до уваги посилання позивача на хвороблий стан при укладанні договору. Матеріали справи не містять таких доказів, які б у відповідності до вимог ст. ст. 77 - 80 ЦПК України свідчили про обман зі сторони відповідача. У справі судом установлено та це не спростовано стороною позивача, що [PERSON] за власної ініціативи замовила висновок про вартість спірної квартири, який датований 27 серпня 2015 року, тобто за 14 днів до укладення оспорюваного договору, 11 вересня 2015 року власноручно підписала заяву про відсутність прав третіх осіб на цю квартиру та цього ж дня у присутності державного нотаріуса прочитала договір, з його умовами погодилася та його підписала, до серпня 2018 року позивач визнавала факт того, що вона подарувала належну їй квартиру [PERSON] та не заперечувала цього, а лише після того, коли у неї погіршилися стосунки із відповідачем, почала заперечувати факт укладення договору дарування та посилатися на обов`язок відповідача здійснювати догляд за позивачем, за прийнятими судом показами свідків [PERSON] повністю усвідомлювала свої дії, є грамотною, відповідальною у фінансових питаннях, не потребує стороннього догляду та може себе самостійно утримувати, у змісті договору прямо передбачено, що фактом передачі дарунку є символічна передача речі, а також після посвідчення цього правочину та до теперішнього часу [PERSON] продовжує проживати у цій квартирі, має ключі від неї, замки у квартирі не змінювалися, та до 2018 року відповідач [PERSON] як власник квартири сплачує за неї комунальні послуги. При цьому, позивач у позові не конкретизує щодо яких саме обставин правочин вчинений під впливом обману, тобто саме щодо яких умов договору дарування вона помилилася. Під час усього розгляду справи позивач вказувала, що вона не потребує будь-якої допомоги та не бажала отримати будь-яких грошових коштів від [PERSON] на своє утримання, однак бажала допомоги при необхідності. При цьому, вказуючи у позові, що ні до підписання договору, ні після його підписання нотаріус не надавала договір позивачу, суперечливо вказує, що про зміст договору їй стало відомо зі слів нотаріуса, що за своєю суттю є взаємовиключними обставинами. Також, аргументи позивача про укладення договору у крайньому хворобливому стані, коли вона не розуміла значення своїх дій (ст. 225 ЦК України) та введення однією із сторін правочину навмисно другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 230 ЦК України), є взаємовиключними, так як предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів. Отже, установлені у справі обставини не дають суду підстав для висновку, що дії відповідача свідчать про обман (спонукання до укладення договору дарування, примушування, умовляння, обіцянки та інше), навпаки із досліджених матеріалів справи вбачається волевиявлення позивача саме на укладення оспорюваного правочину. З огляду на викладене, позивачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, за яких при укладанні договору дарування мав місце обман та при цьому мала місце помилка - неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення дарувальника, щодо природи договору, прав та обов`язків сторін, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Отже, суд, з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, обставини, викладені в ньому, не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. За відсутності підстав для визнання договору дарування недійсним, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 216 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 484 грн., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому, з урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову, такий підлягає покладенню на позивача.

Outcome: dismissed