Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 01 липня 2020 року надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Таскомбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 67 360,46 грн., з яких 35 974,34 грн. - заборгованість за тілом кредиту(в тому числі прострочена), 5 889,41 грн заборгованість за річними процентами (в тому числі прострочена), 25 496,71 грн. - заборгованість по щомісячним процентам. Окрім того просили стягнути пеню нараховану на суму простроченої заборгованості в розмірі 9 557,90 грн., суму нарахованої неустойки в розмірі 3 850 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17 травня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] було підписано: заяву № 9702655051 на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР», паспорт кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 2655051, заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», що разом становлять Кредитний договір № 9702655051. Сума кредиту становить 42 000грн., строк користування 36 місяців, річні проценти 11.99 %, щомісячні проценти 3,69 % від суми кредиту. Цільове призначення кредиту - на споживчі цілі. Позичальник ознайомився з умовами Кредитного договору до його укладення і погодився з усіма його умовами. Кредит відповідачем отримано шляхом безготівкового перерахування коштів у спосіб зазначений в Кредитному договорі , а саме п.4. отже позивачем виконано всі умови договору. Одночасно 17 травня 2018 року відповідача було письмово повідомлено про відступлення права вимоги за Кредитним договором відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року. Згідно умов договору та Витягу з реєстру прав вимоги до Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року, позивач є новим кредитором боржника [PERSON] за кредитним договором № 9702655051від 17 травня 2018 року з усіма наступними додатками та змінами. У встановлені строки кредитні кошти відповідачем не повернуті, тому позивач просив суд стягнути з відповідача на їх користь заборгованість станом на 16 січня 2020 рік в розмірі 80 768,36 грн., з яких 35 974,34 грн. - заборгованість за тілом кредиту(в тому числі прострочена), 5 889,41 грн заборгованість за річними процентами ( в тому числі прострочена), 25 496,71 грн. - заборгованість по щомісячним процентам, 9 557,90 грн. - пеня, нарахована на суму простроченої заборгованості, 3 850 грн. - сума неустойки та судові витрати по справі (а.с.1-6). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 01 липня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.63). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.64). До суду 16 липня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с. 65). Ухвалою судді від 17 липня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.66-67). Представник позивача при подачі позовної заяви просив слухати справу за їх відстуності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за його відсутності не скористався та не повідомив суд про причини неявки у засідання. Відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження не подав. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 17 травня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] було підписано: заяву № 9702655051 на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» (а.с.11), паспорт кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 2655051 (а.с.8-10), заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» (а.с. 12), що разом становлять Кредитний договір № 9702655051. Сума кредиту становить 42 000грн., строк користування 36 місяців, річні проценти 11.99 %, щомісячні проценти 3,69 % від суми кредиту. Цільове призначення кредиту - на споживчі цілі. Позичальник ознайомився з умовами Кредитного договору до його укладення і погодився з усіма його умовами. Кредит відповідачем отримано шляхом безготівкового перерахування коштів у спосіб зазначений в Кредитному договорі, а саме п.4. отже позивачем виконано всі умови договору. Одночасно 17 травня 2018 року відповідача було письмово повідомлено про відступлення права вимоги за Кредитним договором відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року (а.с.20). Згідно умов договору та Витягу з реєстру прав вимоги до Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року, позивач є новим кредитором боржника [PERSON] за кредитним договором № 9702655051від 17 травня 2018 року з усіма наступними додатками та змінами (а.с. 21-24). У встановлені строки кредитні кошти відповідачем не повернуті, тому позивач просив суд стягнути з відповідача на їх користь заборгованість станом на 16 січня 2020 рік в розмірі 80 768,36 грн., з яких 35 974,34 грн. - заборгованість за тілом кредиту(в тому числі прострочена), 5 889,41 грн заборгованість за річними процентами ( в тому числі прострочена), 25 496,71 грн. - заборгованість по щомісячним процентам, 9 557,90 грн. - пеня, нарахована на суму простроченої заборгованості, 3 850 грн. - сума неустойки та судові витрати по справі. Предметом спору є стягнення заборгованості по тілу кредиту, процентах та пені, неустойки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Велика Палата у своїх постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц зазначила, що звернення банку про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, а право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором платежі припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Так, в матеріалах справи наявна письмова вимог-повідомлення банку до відповідача від 16 січня 2020 року, направлена банком відповідачу 16 січня 2020 року, про дострокове повернення кредиту, а саме 35 974,34 простроченого боргу, 5 889,41 грн заборгованість за річними процентами ( в тому числі прострочена), 25 496,71 грн. - заборгованість по щомісячним процентам, 7 864,27 грн. - пеня, нарахована на суму простроченої заборгованості, 5 050 грн. - сума неустойки, яку банк вимагав повернути протягом 20 календарних днів з дати одержання цієї вимоги-повідомлення (а.с. 33-34). Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку виконання основного зобов`язання, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, неустойки та інших платежів за договором. У зв`язку з наведеним суд вважає за необхідне врахувати дані обставини при вирішенні позовних вимог про стягнення заборгованості по пені та процентах за користування кредитом. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та міра відповідальності кредитора поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У паспорті кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №255051 від 17 травня 2018 року розмір пені, комісії та неустойка не зазначено. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за пенею та комісією. Позивач, не обгрунтував право вимоги в цій частині. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] перед позичальником станом на 16 січня 2020 рік становить 80 768,36 грн., з яких 35 974,34 грн. - заборгованість за тілом кредиту(в тому числі прострочена), 5 889,41 грн заборгованість за річними процентами (в тому числі прострочена), 25 496,71 грн. - заборгованість по щомісячним процентам, 9 557,90 грн. - пеня, нарахована на суму простроченої заборгованості, 3 850 грн. - сума неустойки та судові витрати по справі. Разом з тим, у паспорті кредиту від 17 травня 2018 року відсутня умова про відповідальність боржника у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За змістом статей12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зазначені висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року за результатами розгляду справи № 342/180/17-ц ,які відповідно до ст.263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Враховуючи викладене, аналізуючи в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь АТ «Таскомбанк» слід стягнути суму заборгованості в розмірі 67 360,46 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 753,05 грн. (67360,46 грн. х 2102 грн. : 80 768,36 грн. = 1 753,05 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: approved