Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

До Корольовського районного суду м. Житомира звернувся із вказаним позовом [PERSON] , в кому просить визнати дійсним договір від 18 лютого 2019 року про купівлю-продаж будинку [ADDRESS] , що укладений між ним та [PERSON] . В обґрунтування своїх вимоги позивач вказує на те, що 18 лютого 2019 року між ним та відповідачем був укладений вказаний договір, який нотаріально не посвідчений. Відповідач зобов`язалась нотаріально посвідчити договір, але до цього часу ухиляється від вчинення такої дії, не пояснюючи причин. Через недотримання обов`язкової нотаріальної форми посвідчення договору, позивач зазначає, що не може у повному обсязі здійснювати свої права користування, володіння та розпорядження належним йому майном. Ухвалою судді від 26 лютого 2019 року позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відкрито провадження у справі та призначено перше судове засідання. На адресу суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін і відповідно ч.1 ст.280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 18 лютого 2019 року між [PERSON] і [PERSON] укладений договір про купівлю-продаж будинку [ADDRESS] , який сторони нотаріально не посвідчили і згідно якого відповідач продала та передала позивачу вказане нерухоме майно. Сторони договору домовились щодо усіх істотних умов договору та добросовісного виконання зобов`язань за даною угодою. Як вбачається з копії розписки [PERSON] від 18 лютого 2019 року (а.с.4), остання отримала від позивача грошові кошти у сумі 180 000,00 грн. в рахунок договору купівлі-продажу та взяла на себе зобов`язання 19 лютого 2019 року нотаріально посвідчити договір, але до цього часу ухиляється від вчинення такої дії, не даючи ніяких пояснень. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до правової позиції ВСУ від 30 січня 2013 року № 6-162цс12, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується тільки щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Статтею 334 ч.1 ЦК України закріплено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, а власник майна у відповідності до ст.392 ЦК України може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Отже, через недотримання обов`язкової нотаріальної форми посвідчення договору, позивач не може в повному обсязі здійснювати свої права щодо користування, володіння та розпорядження належним йому майном. Ст.81 ч.1 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене та вказані правові норми, суд вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою і задовольняє позовні вимоги повністю.

Outcome: approved