Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області 12 березня 2020 року надійшов позов [PERSON] , в якому вона просила стягнути з Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» (далі - КП «МТТУ») на відшкодування матеріальної шкоди - 30 721 грн. 43 коп., на відшкодування моральної шкоди - 5 000 грн., витрати на проведення оцінки у сумі 2 000 грн., а також сплачений судовий збір. Вимоги позову мотивовані тим, що 24 грудня 2019 року на проспекті Миру, 72 у м. Маріуполі відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «Тойота Камрі», державний номерний знак [NUMBER] , який на праві приватної власності належить позивачу, та тролейбусу марки «MAN», реєстраційний № 1301 , який належить відповідачу. За наслідками ДТП працівниками Управління патрульної поліції в Донецькій області відносно водія тролейбусу [PERSON] складений протокол за ст. 124 КУпАП. Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 лютого 2020 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді у штрафу у розмірі 340 грн. Внаслідок указаної ДТП належний позивачу автомобіль отримав механічні ушкодження. Відповідно до звіту від 28 січня 2020 року № 1203/20 про оцінку збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, виконаного ФОП-СПД [PERSON] , вартість матеріального збитку становить 30 721 грн. 43 коп., які позивачу не відшкодовані. [PERSON] перебуває у трудових відносинах з КП «МТТУ», керував тролейбусом, реєстраційний № 1301 , який на праві господарського віддання належить відповідачу. Посилаючись на положення ст. ст. 1166, 1172 ЦК України, [PERSON] вважає, що КП «МТТУ» є особою, яка відповідальна за завдану їй шкоду, тому просила стягнути з відповідача указаний розмір матеріальної шкоди. Також, внаслідок ДТП позивачу заподіяно моральну шкоду, оскільки після пригоди вона хвилювалася за свого сина, який керував автомобілем, хвилювалася з цього приводу, оскільки міг постраждати і син позивача. Крім цього позивач та її сім`я тривалий час не можуть використовувати транспортний засіб за призначенням, що призвело до необхідності змінити нормальний життєвий процес, який був у неї раніше. Для вирішення проблем з відновлення автомобіля та відшкодування матеріальної шкоди, позивач вимушена витрачати свій особистий час на відвідування різних установ, звернення за правовою допомогою тощо. Таким чином, посилаючись на положення ст. 1167 ЦК України, позивач указує, що їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у 5 000 грн. та яку просила стягнути з відповідача. Комунальне підприємство «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління», не погоджуючись із заявленими вимоги, 04 травня 2020 року подало відзив на позов, який мотивований тим, що з доданої до позовної зави постанови суду не вбачається, що її винесено відносно особи, яка перебуває у трудових відносинах з відповідачем, а отже вона не може бути доказом у справі, тому позивачем не виконано вимог ст. 81 ЦПК України. Щодо моральної шкоди, то у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт порушення нормальних життєвих зв`язків позивача через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, звернення до лікувальних чи інших закладів охорони здоров`я, настання інших тяжких наслідків. За таких обставин сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позову. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 березня 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 березня 2020 року відкрито провадження у справі, її розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, роз`яснено сторонам право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та письмових заперечень Таким правом сторони скористалася на власний розсуд у повному обсязі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 травня 2020 року у відповідача витребувані відомості про працевлаштування [PERSON] до КП «МТТУ». Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, завчасно подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій наполягала на задоволенні позову. Представник КП «МТТУ» - Темір І.К. до судового засідання не з`явилася, попередньо подала до суду заяву про розгляду справи за її відсутності, в якій наполягала на відмові у задоволенні позову. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є відшкодування юридичною особою матеріальної та моральної шкоди, завданої її працівником. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 03 листопада 2018 року серії [NUMBER] [PERSON] є власником транспортного засобу марки «Тойота Камрі», державний номерний знак [NUMBER] . До матеріалів справи долучена фотокопія постанови Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 лютого 2020 року, яка роздрукована з Єдиного реєстру судових рішень та відповідно є знеособленою. Судом з Єдиного реєстру судових рішень роздруковано та перевірено постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 лютого 2020 року, відповідно до якої [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та до нього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Так, указана постанова ухвалена за обставин, що [PERSON] 24 грудня 2019 року о 18:00 год., рухаючись по проспекту Миру, біля будинку 72 у Центральному районі міста Маріуполя Донецької області, керуючи тролейбусом № 1301, при огляді тролейбуса не надав достатньо уваги щодо технічного стану кріплення головки струмоприймача, внаслідок чого головка струмоприймача впала на транспортний засіб «Toyota Camry», державний номерний знак [NUMBER] , чим завдав механічних пошкоджень транспортному засобу з матеріальними збитками, у зв`язку із чим порушив п. 4.4.1.7. Правил експлуатації трамвая та тролейбуса та п. 2.3 «а» Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Указана постанова набрала законної сили 11 березня 2020 року. Відповідно до звіту про оцінку вартості збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу від 28 січня 2020 року № 1203/20, виготовленого ФОП-СПД [PERSON] , вартість матеріальної шкоди, завданої власнику колісного транспортного засобу марки «Тойота Камрі», державний номерний знак [NUMBER] , на дату оцінки становить 30 721 грн. 43 коп. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Законом України від 22 грудня 2005 року № 3262-IV «Про доступ до судових рішень» (далі - Закон № 3262-IV) регулюються відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень (стаття 1 цього Закону). Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 3262-IV кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у засобах масової інформації, створення електронних баз даних судових рішень. Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (частина третя статті 6 Закону № 3262-IV). Указана постанова Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 лютого 2020 року містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень за № 87833242, тому її текст використовується судом при здійсненні судочинства у цій справі. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідач, як на підставу для відмови у задоволенні позову у своїх запереченнях, посилається на те, що із долученої до справи постанови не можливо установити факт ухвалення її відносно особи, яка перебуває у трудових відносинах з відповідачем, а отже вона не може бути доказом у справі. З урахуванням доступу суду до Єдиного реєстру судових рішень, з якого роздруковано судом відповідну постанову відносно [PERSON] , суд вважає, що вона у достатній мірі підтверджує наявність обставин про місце вчинення правопорушення та факт вчинення його [PERSON] , тому вважає постанову належним, допустимим та достовірним доказом, відповідно достатнім у своїй сукупності для висновку про наявність обставин справи, на які посилалася сторона позивача. На виконання ухвали суду відповідачем до матеріалів справи долучені накази від 17 квітня 1997 року № 73/л та від 02 жовтня 1997 року № 191/л, зокрема про переведення [PERSON] на посаду водія тролейбусів 1 класу. Проводячи оцінку інших доказів, суд вважає, що вони відповідають змісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотив, які є підставою для відхилення цих доказів та про їх відхилення не заявлено клопотання жодної із сторін. Мотиви суду. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Однак, згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа № 6-108цс13). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 грудня 2018 року (справа № 426/16825/16-ц) на підставі аналізу норм статей 1187 та 1172 ЦК України дійшла висновку про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Отже, оскільки [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем і під час дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої позивачу було завдано шкоди, виконував трудові обов`язки, тому за шкоду, завдану працівником, несе відповідальність роботодавець - КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління». Визначаючи розмір матеріальної шкоди, суд виходить із представленого звіту про оцінку шкоди, який у передбаченому процесуальним законом порядку не спростований відповідачем, тому вважає, що з нього до стягнення підлягає матеріальна шкода у розмірі 30 721 грн. 43 коп. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Зокрема, за змістом визначення, наведеного у пункті 3 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Положеннями статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другої цієї статті. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачеві душевних і фізичних страждань, у зв`язку із пошкодженням її майна, що призвело до погіршення можливості реалізації нею своїх звичок та бажань, приймаючи до уваги її хвилювання, виходячи із принципів розумності та справедливості, та вважає, що достатнім розміром для відшкодування моральної шкоди буде сума у 2 000 грн. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 681 грн. 60 коп., зокрема як за вимогами про відшкодування матеріальної, так і за вимогами про відшкодування моральної шкоди, який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому, з урахуванням висновку суду про часткове задоволення позову, такий підлягає стягненню у відповідному відсотковому співвідношенні. Так, за вимогами про відшкодування матеріальної шкоди сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. і ці вимоги підлягають задоволенню, тому сума судового збору в цій частині підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. За вимогами про відшкодування моральної шкоди при подачі позову сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., однак ці вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 2 000 грн. (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 2 000 грн. х 100% : 5 000 грн. ціни позову = 40 %), тобто 40 % від ціни позову (40 % х 840,8 грн. : 100% = 336 грн. 32 коп.), тому за цими вимогами судовий збір складає 336 грн. 32 коп. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. До матеріалів справи стороною позивача долучений звіт про оцінку вартості збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу від 28 січня 2020 року № 1203/20, виготовленого ФОП-СПД [PERSON] , вартість якого відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 15 січня 2020 року № 370 становить 2 000 грн. Отже, витрати на сплату звіту про оцінку вартості збитку відносяться до витрат, пов`язаних із розглядом справи, стороною відповідача такі у порядку, передбаченому ч. ч. 8, 9 ст. 139 ЦПК України не спростовані, тому вони підлягають компенсацію за рахунок відповідача у порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України

Outcome: partial