Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 13 червня 2019 року надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про видачу обмежувального припису, у якій заявник просить задовольнити заяву про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] ; обмежити спілкування з постраждалою дитиною [PERSON] строком на три місяці; заборонити наближатися на 100 м. до місця проживання, навчання та інших місця частого відвідування її родиною строком на три місяці; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати заявника та її сина [PERSON] , переслідувати її родину та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на три місяці; заборонити вести листування. Телефонні переговори або контактувати з її сім`єю через інші засоби зв`язку і через третіх осіб строком на три місяці. В обґрунтування поданої заяви заявник зазначила, що вона та [PERSON] проживали однією сім`єю у періоди часу: листопад 2015 - березень 2016, вересень 2016 - грудень 2016 р.р. На даний час заявник разом зі своїми синами та матір`ю проживає за адресою: [ADDRESS] . Заявник вказує на те, що з серпня 2018 року [PERSON] втручається у її приватне життя, переслідує її родину та погрожує. Майже щодня він намагається зустрітися з її сином [PERSON] , стверджуючи, що він є його батьком. При зустрічі веде відео зйомку, а потім викладає відео в мережі Інтернет. Від [PERSON] постійно надходять звернення до різних організацій щодо неналежного виконання нею батьківських обов`язків та вчинення нею та її матір`ю насильства над дітьми. На думку заявника, [PERSON] застосовує до неї та її дітей психічне насильство, оскільки її родина постійно живе у страху вийти на вулицю, а погрози та наклепи завдають їй та її родині моральних та психічних страждань, а численні заяви [PERSON] не знайшли свого фактичного підтвердження. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 червня 2019 року справу за заявою [PERSON] було передано для розгляду судді Демидовій С.О., яка ухвалою від 14 червня 2019 року відкрила провадження у справі та призначила її до розгляду. У судовому засіданні заявник вимоги викладені у заяві підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Заінтересована особа у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви та пояснив, що він вважає себе батьком молодшої дитини заявника, у зв`язку із чим ініціював позов про визнання батьківства та наполягає на проведенні генетичної експертизи, проте заявник ухиляється від проведення експертизи. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та проживає разом зі своїми малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO], і [PERSON] , [INFO], за адресою: [ADDRESS] . Спеціалістами управління-служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради був здійснений вихід за адресою проживання заявника та перевірено умови проживання родини, які є задовільними, діти забезпечені усім необхідним. [PERSON] за указаною адресою не проживає. Звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] , заявник обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що останній застосовував до неї психічне насильство, шляхом систематичних погроз, наклепів, переслідування, а також шляхом звернення до різних органів влади із заявами щодо вчинення нею насильства по відношенню до її дітей, у зв`язку із чим вона звернулася до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою прийняти міри до останнього. Дані щодо результатів розгляду заяви матеріали справи не містять. Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон). Статтею 1 Закону визначено значення термінів, які вживаються в законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Зважаючи на наведені правила Закону, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 756/2072/18 (http://reyestr.com.gov.ua/Review/78267811). Сам факт звернення [PERSON] до правоохоронних органів з приводу переслідування її та її родини [PERSON] , а також звернення самого [PERSON] до управління-служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що [PERSON] вчинив по відношенню до заявника або по відношенню до її малолітніх дітей домашнє психологічне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Таким чином, належних і достатніх доказів з метою оцінки ризиків оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, заявник суду не надала, а тому суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви [PERSON] . Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed