Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

До Димитровського міського суду Донецької області звернулася [PERSON] з позовом до Державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» (далі ДП «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України») про стягнення заробітної плати невиплаченої при звільнені працівника». В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона працювала на державному підприємстві «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» з 01.06.2011 р. Наказом № 248к від 31.12.2014 р. вона була звільнена з посади провідного інженера за статтею 36 п.6 КЗпП України. При розрахунку їй не виплатили кошти в сумі 12 120,94 грн. (дванадцять тисяч сто двадцять грн.) 94 коп.). Тобто була порушена ст. 116 КЗпП України. Розрахунковий лист про суму заборгованості вона отримала лише 20.03.2015 р. від відповідача. На час звернення до суду відповідач повинен сплатити їй заборгованість у сумі 9 548,63 грн. (дев'ять тисяч пятсот сорок вісім грн.) 63 коп., так як 16.01.2015 р. їй виплатили 1 572,31 грн. (одну тисячу п'ятсот сімдесят дві грн.) 31 коп.), та 10.03.2015 р. виплатили 1000,00 (одну тисячу гривен 00 коп.). Також, згідно ст. 117 КЗпП України (за затримку розрахунку при звільнені) Відповідч зобов'язаний сплатити їй середньомісячну заробітну плату за весь термін затримання до повного з нею розрахунку. Ця сума становить на кінець березня: 4 809,12 грн. (середньомісячна заробітна плата) х 3 місяці = 14 427,36 грн. (чотирнадцять тисяч чотириста двадцять сім грн.) 36 коп.) Усього, станом на кінець березня 2015 р. сума заборгованості відповідача перед нею складає 9 548,63 грн + 14 427,36 грн. = 23 975,99 грн (двадцять три тисячі дев'ятсот сімдесят пять грн.) 99 коп.) До судового засіданні позивачка не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та суду пояснила, що позивачка, [PERSON] працювала на державному підприємстві «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» з 01.06.2011 р. Наказом № 248к від 31.12.2014 р. вона була звільнена з посади провідного інженера за статтею 36 п.6 КЗпП України та отримала трудову книжку у день звільнення, а саме: 31.12.2014 р., про що є відмітка у книзі реєстрації видачі трудових книжок та відповідно в особовій картці працівника є її підпис. Також, при масовому звільненні працівників Підприємства всім звільненим було повідомлено про переміщення з 21.11.2014 р. Підприємства з міста Донецьк у м. Димитров Донецької області по вул. Ватутіна, 18а. При цьому було наголошено про розмір нарахованих сум, належних для виплати працівникам при звільненні. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці, тому, виходячи з положення вказаного закону підприємством приймалися відповідні заходи щодо погашення заборгованості по зарплаті всім без виключення працівникам підприємства, та щомісячно виплачувалась зарплата пропорційно з отриманих підприємством в результаті госоподарської діяльності коштів. Так, на засіданні економічної ради підприємства від 27.01.2015 р. було винесене протокольне рішення першим пунктом якого є Графік погашення заборгованості по зарплаті. Також складено Графік погашення цієї заборгованості, який виконується Підприємством вчасно. При цьому Позивач не наполягає на сумі заборгованості, так як отримує суми, які їй нараховані відповідно до Графіку. Щомісячно (січень, лютий, березень 2015 р.) перераховувались суми платежів заробітної плати всім працівникам підприємства, як працюючим так і звільненим, в тому числі і Відповідачу. На даний час в квітні 2015 р. виплачено ще 1 200 грн. із суми заборгованості. Відповідно до\~ст.116 КЗпП України\~ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вимоги про розрахунок позивачем [PERSON] в день звільнення предявлено не було. Також позивачем до підприємства не було предявлено цих вимог і письмово. Крім того, відповідно до положень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі повного або часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Так, позивач у позовній заяві стверджує, що в січні та березні 2015 р. їй було виплачено 1 572,31 грн. та 1000 грн. відповідно, тому, представник відповідача вважає, що позивачка не вірно розрахувала середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, бо є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, а саме: позивачка вказує наступний день звільнення, тобто 01.01.2015 р. термін з якого починається перебіг тримісячного строку. Але при цьому позивачка отримувала кошти від підприємства в січні, березні та квітні 2015 р. Всім звільненим працівникам підприємства було повідомлено про пропорційний розрахунок із звільненними особами. Вказані факти перерахування підприємством заробітної плати позивачеві в січні, березні та квітні 2015 р. свідчать про відсутність в ці періоди порушення права позивача на своєчасне отримання відповідної винагороди за виконану роботу. При цьому відповідальність, передбачена\~ст. 117 КЗпП України, тобто виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку настає при умові непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Тобто визначальним фактором для обчислення тримісячного строку служить саме факт виплати належних працівникові при звільненні сум, а не день звільнення. Таке роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.02.2012 р. N 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень\~ст.233 КЗпП України\~у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.\~117,\~237-1\~цього\~кодексу, де зокрема зазначалось, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, початок перебігу якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, наведені норми матеріального права покладають на роботодавця обов'язок щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У звязку з тим, що відповідачу регулярно виплачується заробітна плата відповдно до Графіку погашення заборгованості, тому законних підстав, передбачених ст.117 КЗпП України, для сплати відповідачем позивачу виплат за затримку виплати заробітної плати після його звільнення немає. Суд, вислухавши позицію представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності вважає, що позовні вимоги [PERSON] до ДП «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» про стягнення заробітної плати невиплаченої при звільнені працівника підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно паспорта громадянина Україна [PERSON], 25.09.1987 р. н. зареєстрований за адресою: [INFO] кв. 55 з 27.04.2004 р. (а. с. 3). Згідно трудової книжки на імя [PERSON] вона працювала на ДП «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» з 01.06.2011 р. Наказом № 248к від 31.12.2014 р. вона була звільнена з посади провідного інженера за статтею 36 п.6 КЗпП України. (а. с. 4-5). Згідно розрахункових листів [PERSON] 16.01.2015 р. виплатили 1 572,31 грн. (одну тисячу п'ятсот сімдесят дві грн.) 31 коп.), та 10.03.2015 р. виплатили 1000,00 (одну тисячу гривен 00 коп.). (а. с. 6). Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Суд вважає, що відповідачем, виходячи з положення вказаного закону, приймалися відповідні заходи щодо погашення заборгованості по зарплаті всім без виключення працівникам підприємства, та щомісячно виплачувалась зарплата пропорційно з отриманих підприємством в результаті госоподарської діяльності коштів. Так, на засіданні економічної ради підприємства від 27.01.2015 р. було винесене протокольне рішення першим пунктом якого є Графік погашення заборгованості по зарплаті. Також складено Графік погашення цієї заборгованості, який виконується Підприємством вчасно. (а. с. 15). Відповідно до\~ст.116 КЗпП України\~ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що вимоги про розрахунок позивачем [PERSON] в день звільнення предявлено не було. Також позивачем до підприємства не було предявлено цих вимог і письмово. Крім того, відповідно до положень п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі повного або часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У суді позивачка підтвердила, що в січні та березні 2015 р. їй було виплачено 1 572,31 грн. та 1000 грн. відповідно, тому, суд вважає, що позивачка не вірно розрахувала середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, бо є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, а саме: позивачка вказує наступний день звільнення, тобто 01.01.2015 р. термін з якого починається перебіг тримісячного строку. Але при цьому позивачка отримувала кошти від підприємства в січні, березні та квітні 2015 р. Вказані факти перерахування підприємством заробітної плати позивачеві в січні, березні та квітні 2015 р. свідчать про відсутність в ці періоди порушення права позивача на своєчасне отримання відповідної винагороди за виконану роботу. При цьому відповідальність, передбачена\~ст. 117 КЗпП України, тобто виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку настає при умові непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Тобто визначальним фактором для обчислення тримісячного строку служить саме факт виплати належних працівникові при звільненні сум, а не день звільнення. Згідно рішення Конституційний Суд України від 22.02.2012 р. N 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень\~ст. 233 КЗпП України\~у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.\~117,\~237-1\~цього\~кодексу, зокрема зазначалось, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, початок перебігу якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, наведені норми матеріального права покладають на роботодавця обов'язок щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У звязку з тим, що відповідачу регулярно виплачується заробітна плата відповдно до Графіку погашення заборгованості, суд вважає, що законних підстав, передбачених ст.117 КЗпП України, для сплати відповідачем позивачу виплат за затримку виплати заробітної плати після його звільнення немає. Відповідно до ст.ст. 47, 116, 117, 235, 2371 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» ст.ст. 10, 11, 57, 88, 130, 209, 212, 213, 214, 215, 226, 367, 361 - 365 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial