Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси 05.02.2015 року звернувся позивач [PERSON] із позовом до [PERSON], згідно якого просить суд: Встановити факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №324 фіктивним, зроблений Малиновським відділом РАЦС м. Одеси 11.05.1993 року, що є підставою для скасування актового запису №324, зробленого Малиновським відділом РАЦС м. Одеси 11.05.1993 року. Визнати договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON] - недійсним, повернувши сторони у первісний стан. Визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/3 частину кв. №27, буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що в 1974 році він на підставі ордера отримав двокімнатну кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. Позивач вказує, що був офіційно розлучений зі своєю першою дружиною та через деякий час він познайомився з [PERSON] у якої була малолітня донька [PERSON], якій було тоді 8 років. Вони переїхали в його квартиру [ADDRESS] та стали спільно проживати. 23.12.1988 року позивач зареєстрував шлюбу з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу, виданого відділом РАЦС Малиновського РВК м. Одеси, актовий запис №1209. [PERSON] те, що сімя була дружна позивач погодився на прохання дружини перевести її матір до себе та надав свою згоду не тільки на її мешкання у своїй квартирі, а й на реєстрацію. 11.05.1993 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданою РАЦС Малиновського РВК м. Одеси, однак розірвання шлюбу носило формальний характер, оскільки вони продовжували разом проживати з [PERSON] за адресою: м. Одеса, вул. Радісна, буд. №23, кв.№27, вести з нею спільне господарство, мали спільний бюджет та продовжували підтримувати сімейні стосунки. 02.11.1994 року було отримано свідоцтво про право власності шляхом приватизації, згідно якого в КП «ОМБТІ та РОН», було зареєстровано право власності по 1/3 частині кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, за [PERSON], [PERSON] (тещею) та [PERSON] Після смерті своєї матері [PERSON] успадкувала 1/3 частину кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, згідно свідоцтва про право на спадщину виданого Сьомою одеською державною нотаріальною конторою 08.11.2006 року, яке зареєстровано в КП «ОМБТІтаРОН» 14.12.2006 року. Позивач вказує, що за період сумісного проживання з [PERSON] 20.12.2002 року вони на сумісні кошти придбали квартиру [ADDRESS], право власності на яку було оформлено на [PERSON], також в період сумісного проживання на спільні кошти купували необхідні меблі, побутову техніку, сплачували необхідні платежі та робили ремонт, що свідчить що вони проживали разом як чоловік та дружина. Як пояснює позивач він добре ставився до доньки своєї дружини [PERSON] - [PERSON], з підстав чого 25.01.2010 року подарував їй належну йому 1/3 частину кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, 2/3 частини цієї квартири його дружина [PERSON] подарувала також [PERSON] Вони з дружиною залишилися проживати в цій квартирі. 19.07.2012 року [PERSON] померла, позивач [PERSON] зазначає, що він сплатив всі необхідні кошти по її похованню, а також оформив бронь на поховання поряд з померлою дружиною. [PERSON], після смерті дружини [PERSON], продовжував проживати в кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, так спочатку між ним та відповідачем не виникало жодних суперечок, однак з часом позивач зрозумів, що допустив помилку, так йому згодом стало відомо, що відповідач отримала заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.01.2014 року, згідно якого було припинено право користування [PERSON] кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. Після звернення до нотаріуса за прийняттям спадщини після смерті дружини, йому повідомили, що єдина спадкоємиця це донька померлої. Вирішити питання мирним шляхом з відповідачкою він не може, вона відмовляється оформити на позивача будь-яку нерухомість у спадщину. Позивач вказує, що він є людиною похилого віку, і внаслідок своєї юридичної неграмотності він припустив помилку, коли подарував відповідачці майно, яке було у нього у власності, тому звернувся до суду з вказаним позовом. Йому стало відомо що відповідачка 30.01.2014 року отримала заочне рішення Малиновського районного суду м. Одесі по справі №521/15119/13-ц у відповідності до якого припинено право користування [PERSON] кв. №27, буд. №23, по вул. Радісній, в м. Одесі та встановлено порядок виконання рішення суду згідно з яким рішення є підставою для зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання в кв. №27, буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. Таким чином позивач зазначає, що його не тільки вигнали з його ж двокімнатної квартири, в яку він поселив свою дружину, її матір та її доньку - відповідача [PERSON], а тепер її донька, яку виростив, виховав та матеріально утримував, надав освіту та працевлаштував, віддячила йому таким чином, що зробила його «безхатьком», вигнавши на вулицю людину похилого віку. Як вказує позивач, в той час коли він зі своєю дружиною оформлювали договір дарування кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, вони розуміли, що будуть мешкати у цій квартирі до смерті, а виявилося, коли його дружина померла, [PERSON] вигнала його з квартири. На думку позивача все вищенаведене свідчить про те, що розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] є фіктивним, тому, що вони не припиняли шлюбні відносини, а також помилково уклали договір дарування. [PERSON] стверджує, що таким чином, коли він дізнався про рішення про його виписку, він дізнався про порушення свого права, що свідчить про те, що він не пропустив строк позовної давності для звернення до суду. Позивач [PERSON] та його представник за ордером та витягом з угоди [PERSON] в судовому засіданні просили суд, задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, просили суд відмовити в їх задоволенні. Відповідач та її представник за довіреністю [PERSON], подали до суду заперечення, згідно яких зазначили, що позивач [PERSON] обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання розірвання шлюбу фіктивним, зазначає, що 11.05.1993 року його шлюб з [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Малиновським РАЦС м. Одеси, однак не зважаючи на зазначену обставину, позивач продовжував шлюбні відносини з [PERSON], вів спільний бюджет та господарство, та проживав разом в кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. Так при цьому позивач посилається на положення ст. ст. 1, 3, 108 СК України, однак зазначеному суперечить розділ VІІ «Прикінцеві положення» СК України, де зазначено, що кодекс набирає чинності одночасно з ЦК України, тобто з 01.01.2004 року, тобто до спірних правовідносин не можна застосовувати положення ст. 108 СК України. Слід виходити з того, що права та обовязки сторін щодо шлюбних відносин припинилися з моменту розірвання шлюбу у 1993 році, тобто коли зазначені правовідносини регулювалися нормами Кодексу про шлюб та сімю УРСР, який не передбачає можливості визнання шлюбу фіктивним. За іншою вимогою позивач просить суд, визнати договір дарування від 25.01.2010 року, 1/3 частини кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, недійсним. В обґрунтування недійсності правочину позивач зазначає, що він людина похилого віку скориставшись юридичною неграмотністю, припустився помилки, коли подарував майно яке було у його власності. При цьому позивач посилається на положення ст. 229 ЦК України. Однак на думку представника відповідача із зазначеним вище неможливо погодитися оскільки позивачем не доведено, що під час укладення спірного договору дарування, мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним. Також на думку відповідача та її представника, обставини справи та сам договір, свідчать про те, що укладаючи спірний договір позивач усвідомлював умови правочину і його правові наслідки, який договір він насправді бажав укласти з [PERSON], оскільки позивач не на наводить яким чином він помилився, саме стосовно яких обставин він помилився при підписанні договору. Крім того, цей договір посвідчувався нотаріусом, який розяснював позивачу, що це за документ, а також пересвідчився в обізнаності позивача та у його цивільній правоздатності. Тому у зв'язку з наведеними запереченнями відповідач [PERSON] і її представник за довіреністю [PERSON], вважають позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом. Окрім заперечень представником відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON], була подана до суду також заява про застосування строку позовної давності, згідно якої зазначено, що строк позовної давності за позовом особи права якої порушено, за ст. 257 ЦК України, становить три роки, однак позивач [PERSON] вказує, що спірний договір дарування було укладено 25.01.2010 року, а позовну заяву до суду [PERSON] подав лише 05.02.2015 року, з підстав чого позивачем було пропущено строк позовної давності. Окрім того ні позивач, ні його представник не наводять жодних підстав поважності пропуску строку для звернення до суду. Зокрема п. 5 ч. 2 ст. 258 та ст. 728 ЦК України передбачено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Тобто із позовом про визнання частково недійсним спірного договору дарування позивач [PERSON] міг звернутися до суду не пізніше 10.01.2011 року включно. В зв'язку з наведеним відповідач та її представник просять, суд, застосувати позовну даність, яка є підставою для відмови у позові, щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання договору дарування від 25.01.2010 року недійсним та визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частину кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. 24.06.2015 року, [PERSON] подав до суду заяву про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, зазначаючи, що при укладанні договору дарування він вважав, що буде проживати в квартирі до смерті. Про своє порушене право на проживання кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, він дізнався тільки зараз, коли [PERSON], вигнала його із зазначеної квартири, оскільки за життя [PERSON] яка також проживала в квартирі до смерті з 2010 року, відповідач не предявляла до них жодних претензій, щодо проживання в квартирі. Вони були зареєстровані в квартирі, [PERSON] не проживала та не була там зареєстрована, комунальні послуги не сплачували та поточний ремонт не виконувала. Лише після смерті [PERSON], відповідач його вигнала з квартири, а потім потайки зняла з реєстрації в кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. За життя матері [PERSON] дар не прийняла, тому що розуміла, що її матір також як і позивач уклали договір дарування з правом по життєвого мешкання в квартирі. В зв'язку з наведеним [PERSON] просить суд, поновити йому строк на звернення до суду як пропущений з поважної причини. Дослідивши наявні матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих №217 від 19.04.1974 року, протоколу засідання комісії Жовтневої районної ради депутатів №11 від 16.04.1974 року, житловою комісією виконкому районної ради 16.04.1974 року, були розглянуті списки квартирного обліку, про надання житлової площі громадянам, які перебувають на квартирному обліку в організаціях, та по результатах розгляду, житловою комісією було вирішено, видати [PERSON] ордер на кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. Згідно паспорта громадянина України [PERSON] виданого 10.08.2007 року Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, позивач з 31.05.1974 року зареєстрований за адресою кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. З копії свідоцтва про укладення шлюбу, виданого відділом ЗАГС Малиновським РВК м. Одеси 23.12.1988 року, встановлено, що [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 11.05.1993 року, шлюб між [PERSON]К та [PERSON], було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії ІІ-ЖД №429259, виданого Малиновським відділом ЗАГС м. Одеси, 11.05.1993 року. Розпорядженням органу приватизації житла, від 02.11.1994 року, №51601, кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, була передана у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], та [PERSON] Згідно свідоцтва про право власності на житло, від 02.11.1994 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів, зареєстрованого і записаного в реєстрову книгу за №3-5440, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН», 14.12.2006 року, за реєстровим №16427657 в книзі 633 пр 22 номер запису 215, кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, в рівних частинах на праві приватної власності належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, від 08.11.2006 року, виданого державним нотаріусом Сьомої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2-3852, спадкоємцем майна [PERSON], яка померла 19.07.1995 року, що складається із 1/3 частини кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, є донька померлої [PERSON] З доданих до матеріалів справи довідок від 03.11.2005 року та 12.02.2007 року, посвідчених штампом дільниці №2 КП ЖКС «Черьомушки», вбачається, що [PERSON], проживає разом зі своєю дружиною [PERSON] в кв. №27, буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. Згідно доданого до матеріалів справи договору дарування посвідченого державним нотаріусом Сьомої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] 25.01.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-13, п. 1 Договору, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] безоплатно передали у власність, а [PERSON] прийняла в дарунок ізольовану кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 43,6 кв.м., в тому числі житловою площею 27,5 кв.м. Ця квартира належить дарувальникам на праві приватної спільної часткової власності: 2/3 частки [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управління житлово-комунального господарства виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів 02.11.1994 року за №3-5440, зареєстрованого в КП «ОМБТІтаРОН» 12.01.1995 року; 1/3 частка [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори 08.11.2006 року за реєстровим номером №2-3852, зареєстрованого в КП «ОМБТІтаРОН» 14.12.2006 року. Пунктом 7 Договору визначено, що право власності обдаровуваної на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваною примірника цього договору, після його нотаріального посвідчення, передача дарувальниками ключів, технічної документації, книжок по оплаті комунальних послуг та електропостачання на вищевказану квартиру. В матеріалах нотаріального провадження по укладанню спірного договору дарування, доданого до матеріалів справи, міститься довідка про склад сімї та прописку в кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі за 2010 рік в якій зазначено, що в даній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] з 31.05.1974 року та [PERSON] дружина з 18.01.1989 року. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, КП «ОМБТІ та РОН», №254022145 від 24.02.2010 року, вбачається, що [PERSON], на підставі договору дарування від 25.01.2010 року, за реєстраційним номером №16427657, зареєструвала своє право власності на кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. З довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) від 12.08.2010 року, посвідченої штампом дільниці №2 КП ЖКС «Черьомушки», вбачається, що в кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, станом на 12.08.2010 року зареєстровані та проживають [PERSON] з 31.05.1974 року, та його дружина (згідно запису в довідці) [PERSON] з 18.01.1989 року. 19.11.2012 року, [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії І-ЖД, №305483, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] управління юстиції, 19.11.2012 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, від 21.01.2013 року, вбачається, що [PERSON], успадкувала після смерті матері [PERSON], яка померла 19.07.2012 року, вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в філії [PERSON] міського відділення ПАТ «Державний ощадний банк України», що також підтверджується витягом з реєстрації в Спадковому реєстрі №33088957, від 21.01.2013 року. Згідно довідки (виписки з домової книги про реєстрацію) №2789 від 16.10.2014 року, вбачається, що [PERSON], станом на 2014 рік, був зареєстрований в кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. 16.01.2014 року [PERSON] звернувся з листом до начальника дільниці №3 ЖКС «Черьомушки», вказуючи, що він зараз тимчасово проживає в с. Сухий Лиман, зареєстрований в кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, яку отримав на своє імя в 1974 році. В 2010 році вказану квартиру він з дружиною [PERSON] подарував її донці [PERSON] Після смерті дружини [PERSON] в 2012 році [PERSON] перестала пускати його в квартиру, іншого житла в м. Одесі у [PERSON] немає, а тому просив не знімати його з реєстрації в кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30.01.2014 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням позовні вимоги задоволено частково: припинено право користування [PERSON] квартирою №27, буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі та встановлено порядок виконання рішення, згідно з яким воно є підставою для зняття з реєстраційного обліку [PERSON] за вказаною адресою, - вказане заочне рішення за заявою відповідача скасовано та не набрало законної сили. Допитані в судовому засіданні 18.06.2015 року в якості свідків: - свідок [PERSON], пояснила що вона проживає [INFO], по вул. Радісній, у м. Одесі, з 1968 року. Позивач [PERSON] отримав спірну квартиру та проживав там один, потім до нього в квартиру поселилася його дружина [PERSON] з донькою [PERSON] відповідачкою по справі. Вони жили весь час разом, також в квартирі стала проживати мати [PERSON] - [PERSON], жили вони дружно, позивач завжди в усьому допомагав дружині та відповідачці [PERSON] Після смерті [PERSON] [PERSON] стала не впускати [PERSON] в його ж квартиру, там завжди були його речі, так як він там постійно проживав, це вона особисто бачила, коли заходила до квартири. Свідок вказала, що про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] їй взагалі нічого невідомо, вона знала їх весь час як дружню сім'ю, вона часто відвідувала померлу [PERSON], тому їй від спілкування з [PERSON] відомі такі факти, що відповідач часто сварилася з матір'ю, та що [PERSON] купив квартиру для [PERSON], а також те, що позивач утримував відповідача. Після придбання квартири для [PERSON] вона стала жити окремо та тільки відвідувала інколи матір. - свідок [PERSON], пояснила, що вона проживала за адресою: [INFO], з 2001 року по 2006 рік, постійно відвідувала сімю [PERSON], оскільки допомагала [PERSON] по господарству, вже навіть після того як свідок переїхала на іншу адресу. [PERSON] та [PERSON] постійно проживали разом однією сімєю, жили вони дружно, вели спільне господарство, [PERSON] особисто часто робив покупки для дому, так як [PERSON] хворіла. Також [PERSON] від спілкування з [PERSON], стало відомо, що [PERSON], купив для [PERSON] квартиру та зробив в ній ремонт, та стала проживати від них окремо, позивач також забезпечував відповідачку. [PERSON] після покупки для неї квартири в квартирі [PERSON] більше не проживала, тільки періодично навідувалася. Про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] свідок вказала, що їй нічого було невідомо. - свідок [PERSON], також пояснила суду, що вона бачила [PERSON] вранці коли він йшов на роботу та ввечері коли він повертався додому, оскільки її сестра проживала у сусідньому з відповідачем під'їзді, вона її в той час доглядала та проживала там. Сім'ю [PERSON] та [PERSON] добре знала, так як спілкувалася з [PERSON], в квартирі в них не була. Свідок вказала, що бачила [PERSON], кілька разів. Про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], їй було невідомо. - свідок [PERSON], пояснила, що вона проживає за адресою: [INFO], та знайома з [PERSON] з 1974 року, сімю [PERSON] та [PERSON] вона відвідувала часто, відносини в сім'ї були дуже добрі, вони весь час жили разом, іноді у [PERSON] виникали сварки з [PERSON] Після придбання квартири для [PERSON] вона стала проживати окремо. [PERSON] завжди гарно ставився до своєї дружини та до [PERSON], допомагав їй в усьому, а після смерті [PERSON], [PERSON] перестала впускати [PERSON] в квартиру №27, по вул. Радісній, 23, у м. Одесі. Згідно договору купівлі - продажу, від 20.12.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON], купила належну на праві приватної власності [PERSON], кв.№150, в буд. №50, по вул. Ген. Петрова у м. Одесі. З листа за вих.№312 від 14.08.2014 року, за підписом Сухолиманського сільського голови [PERSON], вбачається, що [PERSON], після смерті своєї матері [PERSON], а саме з жовтня місяця 2012 року, почав мешкати за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с. Сухий Лиман, вул. Чорноморців, буд. 100, вказаний будинок належить [PERSON] на праві власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна №38328801 від 29.05.2015 року. Листом КП «Теплопостачання м. Одеси» від 20.05.2015 року №02/02/06-1959 зазначено, що Договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, укладений тільки 11.04.2014 року з [PERSON], як власником згідно договору дарування від 25.01.2010 року. Також в листі зазначено, що за період з 2010року по липень 2013 року договір не укладався. Листом від 20.05.2015 року №130/03-2235 ПАТ «ЕК Одесаобленерго» вказало, що постачання електричної енергії за період з 2010 року по червень 2013 року до квартири №27, по вул. Радісній, 23, у м. Одесі, здійснювалося на підставі відкритого особового рахунку №839027 на імя [PERSON], та вже 13.06.2013 року було укладено договір №839027 про користування електричною енергією з [PERSON] Згідно листа ТОВ «Інфокс» філії «Інфоксводоканал» від 25.06.2015 року, вбачається, що з 01.01.2008 року по кв. №27, по вул. Радісній, 23, у м. Одесі був укладений Договір про надання послуг водопостачання та водовідведення з [PERSON] та з 14.04.2014 року такий договір був укладений з [PERSON] Тобто досліджені судом вищезазначені письмові докази та пояснення свідків підтверджують те, що [PERSON] з 1974 року постійно проживав у квартирі №27, по вул. Радісній, 23, у м. Одесі разом зі своєю дружиною [PERSON], та після її смерті у нього виникла конфліктна ситуація з [PERSON] щодо його проживання в даній квартирі, [PERSON] після укладання спірного договору дарування в квартирі не проживала та особовий рахунок на себе не оформляла поки була жива її матір. Суд досліджуючи вимогу позивача про визнання розірвання шлюбу фіктивним, враховує, що шлюб між [PERSON] та [PERSON], було розірвано 11.05.1993 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії ІІ-ЖД №429259, виданого Малиновським ЗАГС м. Одеси 11.05.1993 року. За нормами ст. 108 СК України, визначено, що за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім'єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини. На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та Свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються органом державної реєстрації актів цивільного стану. Однак згідно Розділу VII «Прикінцеві положення» СК України, визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 року. Враховуючи наведене та те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON], було розірвано 11.05.1993 року, суд вважає, що на зазначені правовідносини поширюється тільки дія Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв з 20.06.1969 року, та втратив чинність 01.01.2004 року. Згідно ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Враховуючи викладене, а також те, що нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, діючого на момент розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], тобто на 11.05.1993 рік, не передбачено, визнання розірвання шлюбу фіктивним, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] - в частині встановлення факту розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №324, зробленим Малиновським відділом РАЦС м. Одеси 11.05.1993 року - фіктивним. Досліджуючи заяву позивача [PERSON] про поновлення строку звернення до суду, суд вважає, що з урахуванням загальних правил перебігу загальної і спеціальної позовної давності, згідно яких встановлено, що такий перебіг починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила - така заява підлягає задоволенню, оскільки позивач дізнався про порушене його право проживання та користування квартирою у 2012 році після смерті дружини [PERSON] у 2012 році, що підтверджується дослідженими у справі доказами. Тому суд поновлює [PERSON] строк позовної давності звернення до суду із даним позовом. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); За ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Досліджуючи заяву позивача [PERSON] про поновлення строку звернення до суду, суд вважає, що з урахуванням загальних правил перебігу загальної і спеціальної позовної давності, згідно яких встановлено, що такий перебіг починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила - така заява підлягає задоволенню, оскільки позивач дізнався про порушене його право проживання та користування квартирою у 2012 році після смерті дружини [PERSON] у 2012 році, що підтверджується дослідженими у справі доказами. Тому суд поновлює [PERSON] строк позовної давності звернення до суду із даним позовом. Суд враховує, що позивач [PERSON], [INFO], є особою похилого віку, та після укладання у січні 2010 року спірного договору дарування продовжував проживати в [INFO], і тільки після смерті [PERSON] у 2012 році, [PERSON] почала перешкоджати йому у проживанні та не впускає в квартиру, яка є його єдиним житло у м. Одесі, тобто йому стало відомо про порушення його права тільки в 2012 році. При цьому суд вважає, що не підлягає застосуванню до предмету спору визнання договору дарування недійсним, спеціальний строк позовної давності встановлений п 5) ч.2 ст. 258 ЦК України та ст. 728 ЦК України, на які посилається відповідач, так як позивач не просить розірвати спірний договір дарування. Досліджуючи вимогу про визнання договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON] - недійсним, з поверненням сторін у первісний стан та визнання за [PERSON] право приватної власності на 1/3 частину кв. №27, буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, суд враховує, що умови спірного договору дарування сторонами не виконані у повному обсязі, що підтверджується дослідженими судом доказами. Після укладання договору дарування [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати в квартирі, самостійно оплачувати комунальні послуги, фактичної передачі квартири не відбулось, свої ключі від квартири позивач та його дружина [PERSON] після відчуження квартири відповідачці [PERSON] не передавали. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Статтею 229 ЦК України передбачено, що під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною субєкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Отже, правочин, який вчинено під впливом помилки, є недійсним оскільки волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру. З розяснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6\~листопада 2009 року №\~9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. З досліджених судом обставин спору вбачається, що [PERSON] на час укладання спірного договору дарування неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, він вважав, що поки буде жити квартира буде у його користуванні розпорядженні, що дійсно має істотне значення. Він є особою похилого віку, у нього немає іншого житла в м. Одесі, після укладання договору дарування відсутня фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальниками обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до ч.1, ч. 2 п. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що договір дарування від 25.01.2010 року, в частині 1/3 частини кв. №27, буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, був вчинений [PERSON] під впливом помилки щодо його правової природи, сутності і правових наслідків, що цілком виключає можливість наявності в діях особи відповідного волевиявлення та бажання саме тих наслідків, що настали після укладення договору - позивача позбавили права користування кв. №27, буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. Таким чином, задовольняючи відповідну вимогу та обираючи дієвий механізм захисту порушеного права [PERSON], суд визнає недійсним оспорюваний договір дарування, в частині дарування від імені [PERSON] [PERSON] 1/3 частини кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З підстав визнання недійсним оспорюваного договору дарування від 25.01.2010 року [PERSON], суд, вважає необхідним задовольнити позовну вимогу [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/3 частину кв. №27, в буд. №23, по вул. Радісній, у м. Одесі, що належала йому на праві власності до здійснення спірного договору дарування. Суд враховує, що будь-які докази що спростовують встановлені судом вищенаведені обставини, та досліджені матеріали справи, - відповідачем суду не надані.

Outcome: partial