Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

До Комінтернівського\~ районного суду Одеської області\~ 29.05.2015 року звернулась позивач [PERSON] із зазначеною позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу, вказуючи, що між нею та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач надала відповідачу грошові кошти в сумі 25 800 доларів США, які відповідач зобовязалась повернути в строк до 10.12.2012 року, що підтверджується розпискою від 22.11.2012 року. Оскільки відповідач не виконала обовязку з повернення суми позики, позивач просить стягнути на свою користь суму боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми, що разом становить 521 740 грн., а також суму моральної шкоди в розмірі 50\~000 грн. Ухвалою Комінтернівського\~ районного суду Одеської області\~ від 05 червня 2015 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, було відкрито провадження. Після відкриття провадження 17 травня 2016 року ухвалою Комінтернівського\~ районного суду Одеської області\~ цивільну справу за зазначеним позовом\~ направлено за підсудністю до Приморського районного суду міста Одеси. Справа передана в порядку ст. 11-1 ЦПК України судді Тарасову А.В., для розгляду. Ухвалою суду від 15.06.2015 року вищезазначену цивільну справу прийнято до провадження та призначенодо розгляду у відкритому судовому засідані. У судове засідання позивач не зявився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, представник позивача надав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача, не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, а саме розміщенням оголошення у пресі. Зі згоди представника позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.11.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 25\~800 доларів США, які відповідач зобовязався повернути в строк до 10.12.2012 року, що підтверджується розпискою від 22.11.2012 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку встановленому договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто з урахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми. З розрахунку заборгованості вбачається, що підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 23 300 доларів США, що еквівалентно 485 339 гривень станом на 29.05.2015 року за курсом НБУ, 3% річних від простроченої суми в розмірі 1\~747,5 доларів США, що разом становить 25047,5 доларів США, що еквівалентно 521 740 гривень. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували повне або часткове виконання відповідачем обовязку в частині повернення позики, тому суд вважає позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми заборгованості обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно п. 3 Постанови ПВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 5 Постанови обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Таким чином, зобовязання з відшкодування моральної шкоди не виникають з договірних правовідносин, тож вимога про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок невиконання відповідачем обовязку з повернення суми позики, не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено, що згідно квитанції № 00682182 від 22.05.2015 року позивачем було сплачено суму судового збору в розмірі 3\~654 грн. Враховуючи, що згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, судовий збір у вказаному розмірі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial