Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] з позовом до ТОВ «АТБ-Маркет» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно заявлених вимог позивач просить суд стягнути з ТОВ «АТБ-Маркет» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 50 000,00 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 05 вересня 2017 року між сторонами був укладений безстроково трудовий договір та позивач був прийнятий на роботу на посаду молодшого приймальника товарів у магазин «Продукти 908» м.Київ, ТОВ «АТБ Маркет». Наказом №72/2-к від 27 квітня 2020 року позивач був звільнений з роботи. Позивач зазначає, що в день звільнення з роботи йому виплачено не всі суми, що належать йому від підприємства. Зокрема, не виплачено суми за період з 27 березня 2020 року по 05 квітня 2020 року, коли позивач знаходився на лікарняному (листок непрацездатності серії АДЩ №426126). За розрахунками позивача, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 50 000,00 грн. 05 жовтня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с.26-27). Копію вказаної ухвали позивачем отримано 23 січня 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с.35) Відповідачем копію ухвали суду з копією позовної заяви отримано 15 січня 2021 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.34). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача [PERSON] про зупинення провадження у справі. (а.с.31-32) Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 12 березня 2021 року від представника ТОВ «АТБ-Маркет» адвоката Помазкіна А.Є. надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. Відзив обґрунтовано тим, що відповідач визнає, що [PERSON] був звільнений з посади молодшого приймальника товарів магазину «Продукти-908», який належить ТОВ «АТБ-Маркет» у зв`язку з прогулом без поважних причин 08, 09, 10, 11 квітня 2020 року, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, також визнає, що надав позивачеві оплачувану відпустку з 23 березня 2020 року по 07 квітня 2020 року на підставі п. 22 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», також відповідач визнає, що позивачем було надано відповідачу листок непрацездатності серії АДЩ №426126, у якому зазначено про тимчасову непрацездатність позивача з 27 березня 2020 року по 05 квітня 2020 року. При цьому із жодною правовою оцінкою обставин, наданою позивачем, відповідач не погоджується. На думку представника відповідача, наведені позивачем обставини не свідчать про виникнення у нього права на допомогу у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності. Наведене позивачем право на допомогу у зв`язку з тимчасовою втратою непрацездатності, було предметом розгляду у справі №755/6539/20 та постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Таким чином, у позивача відсутні правові підстави для вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за підставі ст.117 КЗпП України. Також відзив містить клопотання про поновлення пропущеного строку на подання відзиву. (а.с.42-49) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2021 року поновлено відповідачу ТОВ «АТБ-Маркет» процесуальний строк на подання відзиву на позов, прийнято відзив на позов разом з долученими до нього доказами на підтвердження доводів та обґрунтувань, викладених у відзиві. (а.с.70-71) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року відмовлено у задоволені заяви представника Національної професійної спілки «Прометей» - Павленка Ю.Є. про вступ у справу третьої особи. (а.с.94-95) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача [PERSON] про розгляд справи за присутності позивача. (а.с.102-103) Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем та відповідачем докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 22 жовтня 2020 року в справі №755/6539/20, позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» про визнання недійсним рішення, зобов`язання здійснити виплату грошових коштів - задоволено частково. Визнано протиправним рішення Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет», викладене в листі № 3377/1/У/ВНЗП від 21.04.2020 року про відмову в призначенні допомоги з тимчасової втрати працездатності (листок непрацездатності серії АДЩ № 426126) за період захворювання з 27.03.2020 року по 05.04.2020 року [PERSON] . Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» вчинити дії по прийняттю рішення по питанню призначення допомоги з тимчасової втрати працездатності (листок непрацездатності серії АДЩ № 426126) за період захворювання з 27.03.2020 року по 05.04.2020 року [PERSON] , з дотриманням вимог законодавства України. Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року рішення Дніпровського районного суду міста Києві від 22 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. (а.с.50-57) Вказаним судовим рішенням встановлено наступне: «Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] працював у відповідача з 05 вересня 2017 року на посаді молодшого приймальника товарів (наказ №146-к від 05.09.2017 року). 08 квітня 2020 року [PERSON] звільнений з займаної посади (наказ №72-к від 07.04.2020 року). Згідно витягу з наказу ТОВ «АТБ-маркет» №45-от від 12 березня 2020 року [PERSON] , молодшому приймальнику товарів підрозділу магазину Продукти 908 надано додаткову оплачувану відпустку громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи на 16 календарних днів з 23 березня 2020 року по 07 квітня 2020 року. З копії листка непрацездатності (серія АДШ № 426126), оформленого на ім`я [PERSON] , останній звільнений від роботи у зв`язку з хворобою на період з 27 березня 2020 року по 04 квітня 2020 року. Лікарняний листок був наданий позивачем відповідачу для здійснення оплати. Згідно наданих до справи розрахункових листів та відзиву відповідача встановлено, що відповідач не здійснював виплату за лікарняним листком непрацездатності як при його отриманні, так і на час розрахунку при звільненні.» Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: 1) за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; 2) за особливий характер праці; 3) в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України (ст. 76 КЗпП України). Право учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році категорії 2 на отримання додаткової відпустки, закріплено п. 22 ст. 20, п. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Згідно листа Міністерства соціальної політики України №584/20/112-16 від 29 серпня 2016 року зазначені додаткові відпустки не віднесені Законом України «Про відпустки» до щорічних додаткових відпусток (ст.ст. 7, 8 Закону України «Про відпустки»), а визначені як пільги та компенсації за шкоду, заподіяну здоров`ю внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, такі відпустки належать до інших видів відпусток, установлених законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про відпустки»). Ці відпустки є гарантованою державою пільгою, а тому роботодавець зобов`язаний забезпечити право працівника на відпустку впродовж календарного року. Статтями 253, 254 КЗпП України визначено, що особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Основними джерелами коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування є внески власників підприємств, установ, організацій або уповноважених ними органів чи фізичної особи, працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання страхового випадку, серед переліку якого - тимчасова непрацездатність внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві. У разі настання тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, під час перебування у щорічній (основній чи додатковій) відпустці допомога надається у порядку та розмірах, установлених цим Законом. Підставами для відмови в наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності, згідно ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», є наступне: 1) у разі одержання застрахованою особою травм або її захворювання при вчиненні нею кримінального правопорушення; 2) у разі навмисного заподіяння шкоди своєму здоров`ю з метою ухилення від роботи чи інших обов`язків або симуляції хвороби; 3) за час перебування під арештом і за час проведення судово-медичної експертизи; 4) за час примусового лікування, призначеного за постановою суду; 5) у разі тимчасової непрацездатності у зв`язку із захворюванням або травмою, що сталися внаслідок алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або дій, пов`язаних з таким сп`янінням; 6) за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної плати, творчій відпустці, додатковій відпустці у зв`язку з навчанням. Застраховані особи, які в період отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності порушують режим, встановлений для них лікарем, або не з`являються без поважних причин у призначений строк на медичний огляд, у тому числі на лікарсько-консультативну комісію (ЛКК) чи медико-соціальну експертну комісію (МСЕК), втрачають право на цю допомогу з дня допущення порушення на строк, що встановлюється рішенням органу, який призначає допомогу по тимчасовій непрацездатності. Період тимчасової непрацездатності під час перебування працівника у щорічній відпустці оплачують у порядку: перші 5 днів - за рахунок роботодавця; решта днів - за рахунок Фонду соціального страхування. Разом з тим, п.1 ч.1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що особам, віднесеним до категорії 2 (пункт 2 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги передбачені пунктами 1, 2, 3, 5, 6, 7, 8, 11, 12, 17, 18, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 29, 30, 31 статті 20. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Тобто норма щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки поширюється лише на вищезазначені види відпусток - щорічні відпустки та додаткову відпустку працівникам, які мають дітей (ст. 19 цього Закону України «Про відпустки»). Згідно з п. 22 ст. 20 та п. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорій 1 та 2 державою гарантовані компенсації та пільги щодо використання чергової відпустки у зручний для них час, а також отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих днів на рік. Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не визначено, що додаткові відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих днів на рік, які надаються особам, віднесеним до категорій 1 та 2, належать до виду щорічних відпусток. Отже, аналізуючи наведені норми права слід дійти висновку, що існує ряд відмінностей відпусток, які надаються на підставі статей 20 та 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» порівняно до щорічних відпусток. Так, відпустка громадянам, віднесеним до категорій 1 та 2, визначена Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як пільга та компенсація. На відміну від щорічних відпусток, зазначена відпустка не пов`язана із робочим процесом і надається незалежно від часу роботи на підприємстві, установі, організації. Якщо витрати, пов`язані з оплатою щорічних відпусток, здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці, або за рахунок коштів фізичної особи, в якої працюють за трудовим договором працівники, а в установах та організаціях, що утримуються за рахунок бюджетних коштів, оплата цих відпусток провадиться із бюджетних асигнувань на їх утримання, то фінансування видатків по відшкодуванню витрат на оплату відпусток, що надаються особам, віднесеним до категорій 1 та 2, провадиться, у відповідності до ст. 1 Закону України «Про формування, порядок надходження і використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення», за рахунок коштів Фонду. Тобто джерела покриття витрат на ці відпустки різні. Таким чином, слід дійти висновку, що відпустка, яка надається на підставі ст. 20 та 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не відноситься до виду щорічних відпусток, а тому на них не може бути поширене право на виплату компенсації, передбачене ст. 24 Закону України «Про відпустки», а також порядок надання щорічної відпустки, право на перенесення та поділ щорічної відпустки на частини відповідно до ст. 10, 11 та 12 цього ж Закону. Розглядаючи цивільну справу №755/6539/20, предметом спору в якій було право [PERSON] на отримання допомоги з тимчасової втрати працездатності за період захворювання з 27 березня 2020 року по 05 квітня 2020 року, Київський апеляційний суд дійшов висновку, що додаткова відпустка, яка надається особам, відповідно до пункту 22 статті 20 та пунктом 1 статті 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не віднесена законодавцем до щорічної відпустки, а визначена, як пільга та компенсація за шкоду, завдану внаслідок Чорнобильської катастрофи. Зважаючи на те, що зазначена відпустка не належить до виду щорічних відпусток, визначених пунктом 1 статті 4 Закону України «Про відпустки», то відповідно на неї не поширюються норми цього закону, передбачені для щорічних відпусток, зокрема про перенесення щорічної відпустки на інший період або її продовження в разі тимчасової непрацездатності працівника. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що якщо працівник захворів, перебуваючи у відпустці, яка надається особам, віднесеним до категорії 1 та 2 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, то вона не продовжується на період тимчасової непрацездатності та не переноситься на інший період і відповідно лист непрацездатності, який припадає на період цієї відпустки не підлягає оплаті. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з тим, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст. 117 КЗпП України). Єдиною підставою звернення [PERSON] до суду з даним позовом з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було те, що при звільненні йому не були виплачені суми за листком непрацездатності, період якого припадав на період відпустки, наданої позивачу згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте Київський апеляційний суд, розглядаючи цивільну справу №755/6539/20, вирішуючи питання щодо наявності у [PERSON] права на отримання допомоги з тимчасової втрати працездатності за період захворювання з 27 березня 2020 року по 05 квітня 2020 року, дійшов висновку, що листок непрацездатності, який припадає на період відпустки, наданої позивачу, оплаті не підлягає. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову, а позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», відшкодування судових витрат у вигляді судового збору не здійснюється. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За правилом п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Як визначено в статті 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатське об`єднання має самостійний баланс, може відкривати рахунки у банках, мати печатку, штампи і бланки із своїм найменуванням. Стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське об`єднання. Від імені адвокатського об`єднання договір про надання правової допомоги підписується учасником адвокатського об`єднання, уповноваженим на це довіреністю або статутом адвокатського об`єднання. Адвокатське об`єднання може залучати до виконання укладених об`єднанням договорів про надання правової допомоги інших адвокатів на договірних засадах. Адвокатське об`єднання зобов`язане забезпечити дотримання професійних прав адвокатів та гарантій адвокатської діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». 08 лютого 2019 року між Адвокатським об`єднанням «Альянс» та ТОВ «АТБ-Маркет» укладено договір про надання правової (правничої) допомоги №08/02-19/1, згідно умов якого об`єднання зобов`язується надавати клієнту правову (правничу) допомогу на умовах та в порядку, зазначених у цьому договорі, а клієнт зобов`язується прийняти та оплатити надану об`єднанням правову (правничу) допомогу на умовах та в порядку, зазначених у цьому договорі. Серед видів правничої допомоги договором визначено: захист, представництво (в тому числі й в порядку цивільного судочинства), інші види правової (правничої) допомоги. (а.с.58-60). На підставі даного договору, ТОВ «АТБ-Маркет» 01 грудня 2020 року видало адвокату АО «Альянс» - Помазкіну А.Є. довіреності на представництво інтересів товариства, серед іншого, в усіх судових органах. (а.с.62). Згідно п.3.1. вищевказаного договору, за надання об`єднанням правової (правничої) допомоги за цим договором, клієнт щомісячно сплачує об`єднанню гонорар, розмір якого визначається за згодою сторін залежно від обсягу правової (правничої) допомоги, наданої об`єднанням клієнту у звітному місяці, та зазначається в акті здавання-приймання наданих послуг за звітний місяць, підписаному сторонами. Також п.3.2. договору визначено, що гонорар сплачується клієнтом об`єднанню щомісячно не пізніше 07 числа місяця, наступного за кожним звітним місяцем, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок об`єднання, зазначений у наданому об`єднанням рахунку на сплату гонорару. У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі №922/1163/18, від 19 листопада 2019 року в справі №5023/5587/12, від 12 серпня 2020 року в справі №916/2598/19, від 27 серпня 2020 року в справі №873/2/20, від 07 вересня 2020 року в справі №910/4201/19 та від 17 вересня 2020 року в справі №904/3583/19. При цьому суд враховує, що договір про надання правової допомоги укладається між двома суб`єктами - адвокатом (адвокатським бюро або об`єднанням) та його клієнтом, однак, у випадках встановлених Цивільним процесуальним кодексом, на його підставі можуть виникнути права та обов`язки у особи, яка не є стороною цього договору та на яку судом буде покладено обов`язок щодо їх відшкодування. Зважаючи на зазначене, Цивільним процесуальним кодексом України, зокрема в статтях 137, 141, встановлено повноваження суду щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, відмови у їх відшкодуванні, залишення без розгляду заяви про їх відшкодування тощо. Додатково суд звертає увагу, що особа, яка надає правничу допомогу у справі є адвокатом, який здійснює незалежну професійну діяльність щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, склала кваліфікаційний іспит, підтвердивши теоретичні знання у галузі права, історії адвокатури, адвокатської етики особи, високий рівень практичних навичок та умінь у застосуванні закону. Таким чином, укладаючи договір про надання правової допомоги, адвокат не тільки обізнаний про порядок, умови та особливості укладення договору про надання правової допомоги, правові наслідки пов`язані з його виконанням, а також розподілом витрат на професійну правничу допомогу між сторонами за результатами розгляду справи, а й повинен забезпечувати допомогу клієнту щодо отримання відшкодування витрат понесених ним у зв`язку з судовим розглядом справ (в тому числі щодо формування тексту договору, погодження розміру витрат (вартості робіт), підтвердження їх первинними документами тощо. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч.3 ст.137 ЦПК України) Відзив містить детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом АО «Альянс» в даній справі (а.с.48), в якому визначена вартість наданих адвокатом послуг в сумі 4000,00 грн. Також відзив містить вимогу про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. На підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг та розміру витрат відповідача, пов`язаних з оплатою правової допомоги в даній справі, стороною відповідача надано копію вищевказаного договору про надання правничої допомоги, копію наказу про прийняття Помазкіна А.Є. на роботу до адвокатського об`єднання, копію довіреність відповідача та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. (а.с.58-64) Проте, представником відповідача не надані та в матеріалах справи відсутні визначені п.3.1. та 3.2. договору про надання правничої допомоги документи, - акт здавання-приймання наданих послуг за звітний місяць, підписаний сторонами та докази сплати клієнтом об`єднанню гонорару. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Зміст відзиву на позов не містить викладення представником відповідача заяви про те, що ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі будуть подані докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу. Також матеріали справи не містять окремо оформленої заяви, визначеної ч.8 ст. 141 ЦПК України. З огляду на викладене, витрати відповідача на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню за рахунок позивача, через відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed