Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, визнання права власності. Позивач просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за ним право власності на ? частку житлового будинку та ? земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11.12.1987 р. між позивачем і відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Орджонікідзевським відділом ЗАГС м. Запоріжжя, актовий запис № 987. У період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя було побудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,16 га та належить відповідачу на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 02.03.1995 р. виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради. Земельна ділянка була приватизована на ім'я відповідача згідно діючого на той час законодавства. Оскільки відповідач у добровільному порядку відмовляється поділити спільне майно, виникла необхідність у зверненні до суду. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи сторони та їх представники у судове засідання 04.04.2018 р. не з'явились. 04.04.2018 р. до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про підтримку позовних вимог та розгляд справи за відсутності позивача та його представника. 21.02.2018 р. до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову та розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд встановив наступне. За змістом свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], [PERSON] та [PERSON] з 11.12.2987 р. знаходяться у шлюбі, зареєстрованому Орджонікідзевським відділом ЗАГС м. Запоріжжя, актовий запис № 987. У відповідності до свідоцтва про право власності на житловий будинок № 4 від 19.04.1999 р., власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення виконкому Новоолександрівської сільської ради є [PERSON]. Право власності на означений житловий будинок зареєстровано за [PERSON] в Орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 19.04.1999 р., реєстровий № 130 Як видно з акту прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і господарських побудов індивідуального забудовника від 11.02.1999 р., забудова за адресою: [ADDRESS], була розпочата 20.10.1992 р. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, складений станом на 24.02.1999 р., він має загальну площу 116,4 кв.м., житлову площу 75,7 кв.м. За змістом Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 02.03.1995 р. виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської Ради народних депутатів, власником земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], є [PERSON]. Вказаний держаний акт видано на підставі рішення виконавчого комітету Новоолександрівської сільської Ради народних депутатів № 30/2 від 12.05.1994 р. Спільне майно подружжя було набуто в 1999 році під час дії Кодексу про шлюб та сім'ю України. Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 28 КпШС України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 277 ЦК. На час розгляду справи питання поділу спільного майна подружжя врегульоване наступним чином. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю, оскільки побудований у шлюбі на земельній ділянці, яка належить відповідачу. Оскільки відомостей про існування будь-якої домовленості між сторонами стосовно цього майна матеріали справи не містять, суд приходить до висновку, що частки позивача та відповідача в праві спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку є рівними і повинні бути визначені в розмірі ? частини за кожним. За таких обставин житловий будинок та земельна ділянка підлягають поділу з визначенням позивачу та відповідачу по ? частки. Оскільки вирішення питання щодо визнання права власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], залежить від вирішення питання поділу спільного майна подружжя, судом встановлені підстави для такого поділу, тож за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на його частку житлового будинку та земельної ділянки. За приписами ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд констатує, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, а тому суд приймає визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved