Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

До суду 28 грудня 2016 року з позовною заявою звернулась [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], та про стягнення з [PERSON] на її, позивача, користь, аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 14.03.2014 року був укладений шлюб між нею та відповідачем, від шлюбу вони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею, про що відповідач не заперечує. З 19 квітня 2016 року між нею та відповідачем припинені шлюбні стосунки, разом вони не проживають. Під час спільного проживання між нею та відповідачем існувала домовленість про надання відповідачем аліментів на утримання дитини у розмірі 1500 грн. Життям спільної малолітньої дитини відповідач цікавився лише один-два перші місяці після її народження, надалі відповідач життям дитини не цікавився, не виявляв бажання у спілкуванні з дитиною та прийманні участі у її вихованні, участі у нагляді за станом її здоров'я не здійснює. Крім того, відповідач нерегулярно надає матеріальну допомогу на утримання дитини, при цьому офіційно працює, отримує заробітну плату, а також додатковий дохід. Відповідач працездатний, інших осіб, які перебувають на його утриманні, не має. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, при цьому зазначила, що не заперечує проти того, щоб відповідач будь-коли бачився з дитиною, відвідував її, спілкувався та брав її до себе, раніше з позовом про стягнення з відповідача аліментів вона не зверталась, оскільки сподівалась, що відповідач після повернення з Польщі буде брати участь у догляді за дитиною та утримувати її. Відповідач в судовому засіданні проти позову в частині позбавлення його батьківських прав заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні, не заперечував проти того, що йому не забороняють відвідувати дитину та спілкуватися з нею. Позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини просив вирішити згідно вимог діючого законодавства, зазначивши, що матеріальна допомога на утримання дитини надавалась шляхом перерахування щомісячно з банківської картки його батька на банківську картку позивача грошових коштів у розмірі 1500-2000 грн. щомісячно, ці суми він погоджував зі своїм батьком та це були аліменти на дитину. Третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради просив розглядати справу без участі представника органу опіки та піклування, прийняти рішення по справі з урахуванням наданого висновку Управління служб у справах дітей, про що виклав у письмовому клопотанні. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 14 березня 2014 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.11). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.12), яка проживає разом з матір'ю, позивачем у справі, що не заперечує відповідач. Відповідач після народження дитини на півроку поїхав працювати у Польщу, що не заперечується сторонами. Згідно повідомлення КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 12» догляд, контроль за розвитком та станом здоров'я дитини [PERSON], [INFO] здійснює її мати (а.с.21). Відповідно до ч.2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно ч.2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Як зазначено у п. п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін..) що надані батьками до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загально визнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради від 18.05.2017 року № 303 визнано не доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Таким чином, в судовому засіданні не встановлено, а матеріали справи таких відомостей не містять, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання ним своїх батьківських обов'язків, не піклується про дитину, байдуже до неї ставиться. За таких обставин позовні вимоги про позбавлення батьківських прав не доведені, безпідставні та не підлягають задоволенню. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Як зазначила позивач, вона працює, та отримує дохід близько 7000 грн. на місяць, та соціальну допомогу на дитину не отримує, оскільки офіційно працює. Відповідач відомостей про джерела своїх доходів та про їх розмір не надав, зазначивши, що він не працює. Як встановлено судом, на утримання малолітньої дитини відповідач надавав матеріальну допомогу шляхом перерахування з банківської картки свого батька [PERSON] на банківську картку позивача грошових коштів, розмір яких був ним з батьком погоджений, проти чого позивач не заперечувала, зазначивши, що це були подарунки. Згідно наданих позивачем доказів, [PERSON] перераховував на її банківську картку такі грошові суми: 21.06.2016 р. - 1010 грн., 21.07.2016 р. - 2000 грн., 22.08.2016 р. - 1500 грн., 21.10.2016 р. - 1500 грн. (а.с.13-20). Крім того, відповідачем надані докази про перерахування з банківської картки [PERSON] на банківську картку позивача таких грошових сум: 12.04.2016 р. - 1000 грн., 05.10.2016 р. - 1000 грн., 28.11.2016 р. - 1500 грн., 04.01.2017 р. - 2500 грн., проти чого позивач не заперечувала. Враховуючи, що відповідачем регулярно надавалась матеріальна допомога на утримання дитини, у розмірі близько 1500 грн. на місяць, відповідач був в змозі надавати саме такий розмір матеріальної допомоги, суд прийшов до висновку, що саме такий розмір аліментів має стягуватися з відповідача на утримання дитини. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. При зверненні до суду позивач була звільнена від сплати судового збору в частині вимоги про стягнення аліментів. Суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial