Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

До суду 22.12.2014 року надійшов позов заступника прокурора Приморського району м. Одеси, яка нині є Одеською місцевою прокуратурою №3, в інтересах держави в особі Одеської міської ради, який був уточнений 03 березня 2015 року та пред`явлений до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради, за яким просили: - скасувати розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №250\~від 14.05.2013\~року щодо відкриття особового рахунку № [NUMBER] [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - скасувати розпорядження органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради №219802\~від 30.09.2013\~року щодо приватизації [PERSON] квартири [ADDRESS] ; - скасувати свідоцтво про право власності від 30.09.2013 року № [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] , з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради; - витребувати нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради; - зобов`язати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції Одеської області скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 18923533 від 28.01.2015 року 16:48:29 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначили, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року за [PERSON] було визнано право користування квартирою [ADDRESS] . зобов`язано Приморською районну адміністрацію Одеської міської ради укласти договір найму. У подальшому, дане заочне рішення суду від 10.09.2012 року згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 02.04.2014 року скасовано та ухвалою суду від 15.05.2014 року позов залишено без розгляду. Між тим, на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №614 від 11.10.2012 року [PERSON] було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на займану площу за адресою: [ADDRESS] , із правом укладання договору найму. Розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №614 від 11.10.2012 року було скасовано згідно розпорядження ПРА ОМР №734 від 26.11.2014 року. На підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №250 від 14.05.2013 року [PERSON] видано новий особовий рахунок № [NUMBER] на займану площу за адресою: [ADDRESS] , а рахунок № [NUMBER] закрито, з правом укладання договору найму. Згідно розпорядження органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради №219802 від 30.09.2013 року двокімнатна квартира [ADDRESS] , приватизована на ім`я [PERSON] , що оформлено свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 30.09.2013 року. На даний час розпорядження райадміністрації №250 від 14.05.2013 року та розпорядження органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради №219802 від 30.09.2013 року не скасовані та спірне майно не повернене з незаконного володіння відповідача. Вказував, що згідно листів ПРА ОМР від 16.10.2014 року №01-12/2227 та від 13.11.2014 року №01-12/2416, договір найму з [PERSON] у рай адміністрації не укладався та такий договір відсутній. Разом із тим, на підставі договору дарування від 10.07.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній набув у власність квартиру [ADDRESS] . У подальшому, [PERSON] відчужив спірну квартиру на користь [PERSON] згідно укладеного договору купівлі-продажу від 28.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В.. Між тим, представник прокуратури вважає, що первісний набувач [PERSON] неправомірно набув право власності на спірну квартиру на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано, а отже і не мав права відчужувати квартиру. Отже, вважає, що спірне майно вибуло з права власності Одеської міської ради поза їх волею всупереч чинному законодавства, без будь-якого погодження з боку позивача. За викладених обставин змушені звернутись до суду з дійсним позовом. Справа на підставі авторозподілу надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Погрібного С.О. та ухвалою суду від 23.12.2014 року провадження у справі було відкрито (а.с.24). Ухвалою суду від 03 березня 2015 року вирішено питання про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,1 кв.м., заборонивши провадити її відчуження, здачу в оренду, під заставу (а.с.77). На виконання ухвали суду від 03.02.2015 року до суду 05.03.2015 року було надано копію інвентаризаційної справи квартири [ADDRESS] (а.с.80-84). 18.03.2015 року було надано до суду інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.86-88). Ухвалою суду від 11.06.2015 року провадження у даній справі було зупинено до завершення розгляду та вирішення спору за іншою цивільною справою №2/1522/10487/11 за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання належним користувачем жилого приміщення, визнання права користування жилим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії. На підставі Указу Президента України № 417/2017 від 14 грудня 2017 року про призначення судді Погрібного Сергія Олексійовича на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, здійснено повторний автоматизований розподіл згідно розпорядження від 18.12.2017 року. Після авторозподілу вказана справа надійшла до провадження с. [PERSON] . 19.12.2017р. та ухвалою суду від 22.12.2017 року справу було прийнято до провадження судді. На виконання запиту суду 08.04.2019 року було надано копію ухвали суду про залишення позову без розгляду, винесену судом 21.09.2017 року за розглядом справи № 2/1522/10487/11 за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання належним користувачем жилого приміщення, визнання права користування жилим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії. З 01.04.2019 року по 10.04.2019 року суддя перебувала у відпустці. Ухвалою суду від 12.04.2019 року провадження у справі було поновлено та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 27.05.2019 року. У зв`язку з неявкою сторін 27.05.2019р. підготовче засідання відкладено на 25.06.2019 р.. Ухвалою суду від 25.06.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено до судового розгляду на 05.09.2019 року. 05.09.2019 року судове засідання було відкладено на 05.11.2019 року у зв`язку з першою неявкою в судове засідання відповідачів. Ухвалою суду від 05.11.2019 року було залишено без задоволення клопотання про залишення позову заступника прокурора без розгляду. Розгляд справи відкладено на 21.01.2020 року. У судове засіданні 21.01.2020 року були присутні: представник прокуратури Жигун І.В. та представник Одеської міської ради Молчанов О.Д.. Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили та жодних клопотань до суду не заявляли. При цьому суд враховую, що 10.02.2015р. до суду від КП «Міське агентство по приватизації житла» надійшов лист, згідно якого вони позов не визнають і документи були оформлені належним чином згідно вимог законодавства. Суд враховує норми ЦПК України та вимоги закону й висновки ЕСПЛ щодо дотримання розумних строків розгляду справи, оскільки справа розглядається з 23.12.2014р. У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Точкою відліку переважно є момент звернення до національного суду з позовом, хоча цей момент може настати і раніше, наприклад, якщо судовому розгляду має передувати попередній обов`язковий розгляд справи адміністративним (виконавчим) органом (рішення у справі «Еркнер і Гофауер проти Австрії»). Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Суд, за згодою присутніх у судовому засіданні осіб, з огляду на строки розгляду даної справи (з 2014 року в суді), враховуючи положень ч.1 і ч.4 ст. 223, 280-281 ЦПК України, неявку відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням ними відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Представник прокуратури у судовому засіданні подану позовну заяву підтримала та просила задовольнити, посилаючись на те, що [PERSON] набув право на спірну квартиру на підставі заочного рішення суду, яке у подальшому за їх заявою було скасовано, а сам позов залишено без розгляду. Не зважаючи на це, він [PERSON] неправомірно відчужив спірну квартиру 10.07.2014 року на користь [PERSON] . По справі було залучено відповідача [PERSON] , проте до нього жодних вимог не маємо. Останнім власником квартири з 28.01.2015 року є [PERSON] .. Зважаючи на те, що спірна квартира вибула з комунальної власності поза волею Одеської міської ради, просила даний позов задовольнити. Представник Одеської міської ради поданий позов також підтримав та просив задовольнити. Суд, вислухавши пояснення прокурора та представника Одеської міської ради, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів справи судом встановлено, що на ім`я [PERSON] 06 червня 2011 року було виготовлено технічний паспорт на вищевказану квартиру (а.с.81-83). Також у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа №2/1522/10487/11 за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання належним користувачем житлового приміщення, визнання права користування житловим приміщення та зобов`язання вчинити певні дії. За розглядом вказаної справи Приморським районним судом м. Одеси 10\~вересня 2012\~року було постановлено заочне рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено та визнано його належним користувачем реконструйованої квартири [ADDRESS] , та визнано за ним право користування даною квартирою. Зобов`язано Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради видати розпорядження на відкриття поточного рахунку квартири на ім`я [PERSON] та укласти із ним договір найму квартири (а.с.19). У подальшому, вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року за заявою Заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі відповідача - Приморської районної адміністрації Одеської міської ради згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 02.04.2014 року було скасоване (а.с.17). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2014 року позов [PERSON] залишено без розгляду (а.с.16). Однак вказана ухвала суду 1ї інстанції у подальшому, 09.04.2015 року, була скасована згідно ухвали апеляційного суду Одеської області (а.с.120), справу направлено до суду 1ї інстанції для продовження розгляду (а.с.120). Позов [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання належним користувачем житлового приміщення, визнання права користування житловим приміщення та зобов`язання вчинити певні дії згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень був залишений\~без розгляду\~згідно ухвали суду\~від 21.09.2017\~року (а.с.144). Між тим, на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року Приморською районною\~адміністрацією Одеської\~міської ради\~11.10.2012\~року було\~прийнято розпорядження\~№614 (п.3.14) про укладення договору найму житлового приміщення з гр. [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , та видано особовий рахунок на склад родини в 1-ну особу (а.с.15) та на підставі чого був укладений договір найму та видано особовий рахунок, що також підтверджується листом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 30.10.2013р.(а.с.7). Згідно листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11.10.2012р. за підписом начальника відділу обліку та розподілу житла вбачається, що [PERSON] було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на займану площу за адресою: [ADDRESS] , із правом укладання договору найму на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №614 від 11.10.2012 року (а.с.9). У подальшому, у зв`язку зі скасуванням рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року, згідно витягу із розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №734 від 26.11.2014 року, п.3.14\~розпорядження Приморської\~районної адміністрації\~Одеської міської\~ради №614\~від 11.10.2012\~року було скасовано (а.с.18). Також,\~із матеріалів\~справи вбачається, що 14 травня 2013 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було прийнято\~розпорядження №250, згідно п.3.16 якого зазначено, що квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , є [PERSON] та згідно акту обстеження дільниці 311 КП «ЖКС «Порто-Франківський» квартира складається з 2-х житл.кімнат пл..18,7 кв.м. , кухні 9,5 кв.м., санвузла пл..1,9 кв.м., заг. пл. 30,1 кв.м. та вирішено видати йому особовий рахунок на склад родини в 1 особу (а.с.14). Тобто вказане розпорядження було прийнято не на виконання рішення суду, доказів на спростування вказаного представниками прокуратури та Одеської міської ради до суду не надано. На підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №250 від 14.05.2013 року [PERSON] 14.05.2013р. видано новий особовий рахунок № [NUMBER] на займану житлову площу 18,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , а раніше відкритий особовий рахунок № [NUMBER] закрито, з правом укладання договору найму (а.с.10). У подальшому, згідно розпорядження\~органу приватизації\~Департаменту міського\~господарства Одеської\~міської ради\~№219802\~від 30.09.2013\~року вирішено\~двокімнатну квартиру\~ [ADDRESS] ,\~згідно Закону\~України «Про\~приватизацію державного\~житлового фонду»\~передати у\~приватну власність\~ [PERSON] \~(а.с.13),\~і у\~подальшому 30\~вересня 2013\~року видано\~свідоцтво про\~право власності\~на квартиру\~ №8-24242\~від 30.09.2013 року на [PERSON] (а.с.12). З матеріалів\~справи встановлено,\~що 10 липня 2014 року, за договором дарування, посвідченого приватним Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., серія та номер 483, [PERSON] відчужив спірну квартиру на користь [PERSON] (а.с.21). У подальшому, [PERSON] відчужив спірну квартиру на користь [PERSON] згідно укладеного договору купівлі-продажу від 28.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. (серія та номер 260). Станом на 21.01.2020 року власником спірної квартири залишається [PERSON] , що підтверджується також інформаційною довідкою №197022993 від 21.01.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Між тим, представника прокуратури вважає, що первісний набувач [PERSON] неправомірно набув право власності на спірну квартиру на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано, а отже і не мав права відчужувати квартиру. Отже, вважає, що спірне майно вибуло з комунальної власності поза волею Одеської міської ради всупереч чинному законодавства, без будь-якого погодження з боку позивача. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Аналіз наведених положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування. Водночас, у ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Цей принцип знайшов своє відображення й у ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Разом з тим, Суд наголошує, що відповідно до зазначеного рішення Конституційного Суду України ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата. Аналіз наведених положень свідчить про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, у той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема: а) відсутність факту виконання рішення, що скасовується; б) відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин. Натомість ключовим питанням у контексті можливості скасування органом місцевого самоврядування свого владного управлінського рішення, є визначення того, яким за своєю правовою природою є відповідний акт: нормативним чи ненормативним. При цьому, ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Отже, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.06.2013 у справі № 21-64а13 та 25.05.2016 у справі № 21-5459а15. При цьому суд вбачає, що на час видання цього розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №734 від 26.11.2014 року, розпорядження №614 від 11.10.2012р. було ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке станом на 26.11.2014 року, вже вичерпало свою дію фактом його виконання. Суд приходить до висновку, що у зв`язку з переукладанням ПРА ОМР з [PERSON] договору найму згідно розпорядження ПРА №250 від 14.05.2013р., таке розпорядження, також відноситься до ненормативного правового акту індивідуальної дії одноразового застосування, яке також вичерпало свою дію виконанням. Суд враховує, що на підставі скасованого співвідповідачем (ПРА) рішення вже виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав, та зазначені рішення (розпорядження) є виконаними, у тому числі шляхом укладання договору найму і оформлення [PERSON] права власності на спірну квартиру у зв`язку з реалізацією права на приватизацію згідно закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Таким чином\~суд не\~погоджується з\~правомірністю прийнятого\~райадміністрацією розпорядження\~№734\~від 26.11.2014р., оскільки воно прийняте за відсутності у відповідача у спірних правовідносинах необхідного обсягу повноважень на скасування власних ненормативних правових актів, зокрема розпорядження №614 від 11.10.2012р.. Окрім того, представником позивача не доведено належними та допустимими доказами тих обставин, що [PERSON] набув право власності на спірну квартиру на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано. Зокрема, з матеріалів справи не вбачається, що оскаржуване розпорядження ПРА ОМР №250 від 14.05.2013 року було прийнято на підставі та на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року. Згідно листа Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» від 27.01.2015 року №33/о/13 (а.с.47), позовні вимоги вони не визнали. У листі також зазначено, що розпорядження органу приватизації №219802 від 30.09.2013 року та свідоцтво №8-24242 від 30.09.2013 року про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] було оформлено згідно діючого на той час законодавства. Документи були належним чином засвідчені керівником підприємства по обслуговуванню житла. Вважають, що порушень з боку органу приватизації допущено не було. Отже, з боку позивача не доведено належними та допустимими доказами підстави та обґрунтування позову, з якими останній пов`язує вимоги щодо скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №250 від 14.05.2013 року, скасування розпорядження органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради №219802\~від 30.09.2013\~року та свідоцтва про право власності від 30.09.2013 року №8-24242 на квартиру [ADDRESS] . З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в цій частині позовних вимог. Крім того в разі задоволення позову про скасування розпорядження ПРА ОМР, скасування свідоцтва про право власності на квартиру, витребування квартири відбудеться непропорційне втручання держави у права власника квартири [PERSON] , який нестиме у такому випадку індивідуальний надмірний тягар унаслідок витребування квартири з його власності з огляду незаконність рішень органу місцевого самоврядування (ПРА ОМР), на підставі яких було укладено договір найму та оформлено право власності [PERSON] у зв`язку з приватизацією, та квартира вибула з державної (комунальної) власності, і такому суспільному інтересу не відповідає. Статтею 328\~ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція). Стаття 1 Першого протоколу до цієї Конвенції закріплює три правила: 1)\~\~у\~\~першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у\~\~ національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно. Право держави витребувати нерухомість, належну до комунальної власності, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи, передбачене чинним законодавством України. Правовідносини, щодо яких виник спір, стосуються витребування у [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси у порядку частини першої статті 388\~ЦК України нежитлового приміщення, яке вибуло з володіння територіальної громади поза її волею. Статтею 330\~ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло\~з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який у подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором. У частині першій статті 143\~Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності З огляду на частину п`яту статті 60\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування в\~Україні» органи місцевого самоврядування від імені та\~в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі вирішувати питання їхнього відчуження. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частина восьма статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада, яка, маючи делеговані повноваження щодо здійснення права власності від імені територіальної громади м. Одеси, повинна діяти виключено у спосіб та\~у межах повноважень, передбачених законом. Суд також враховує рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. Разом із тим, у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Як вже було встановлено судом, [PERSON] придбав спірну нерухомість на підставі договору купівлі-продажу від 28.01.2015 року, укладеного з [PERSON] , водночас, спірна квартира належала [PERSON] на підставі договору дарування від 10.07.2014 року, укладеного з [PERSON] .. Тобто [PERSON] набув у власність спірну квартиру як третій власник, та не міг знати про те, що це майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м. Одеси поза її волею. Викладене також не спростовано позивачем. Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Викладене відповідає висновку Верховного суду, викладеному у постанові від 22.01.2020 року у справі № 520/7397/15-ц. Зважаючи на обставини цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, позиції Верховного суду, суд вважає, що перекладення на третіх осіб наслідків скасування рішення суду від 10.09.2012 року та органом місцевого самоврядування свого власного рішення, яке, свою чергу, було ненормативним та вичерпало свою дію виконанням, та задоволення позову у цій справі матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на [PERSON] як добросовісного набувача майна , а отже, буде непропорційним. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування у відповідача як добросовісного набувача спірного нежитлового приміщення становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. До аналогічних висновків щодо застосування права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 06 листопада\~2019 року у справі № 522/14454/15-ц (провадження № 61-30882св18). Також суд зазначає, що позовом залучено як неналежного співвідповідача [PERSON] , який не був власником спірної квартири. У відповідності\~до абз.8\~постанови пленуму\~Верховного суду\~України \~від 12.06.2009\~ N\~2\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції»,\~пред`явлення\~позову до\~неналежного відповідача\~не є\~підставою для\~ відмови\~ у\~відкритті \~провадження у\~справі чи\~залишення заяви\~без руху,\~ оскільки\~заміна неналежного\~відповідача здійснюється\~в порядку,\~визначеному статтею\~33\~ЦПК.\~Після \~заміни неналежного\~ відповідача\~ або\~ залучення\~ співвідповідача\~справа розглядається\~ спочатку\~в разі\~її відкладення\~або за\~клопотанням нового\~відповідача чи\~ залученого\~співвідповідача та\~за \~його результатами\~ суд\~відмовляє в\~позові до\~неналежного відповідача\~та приймає\~рішення по\~суті заявлених\~вимог щодо\~належного відповідача.\~Таким чином,\~пред`явлення позову\~до неналежного\~відповідача є\~однією з\~підстав для\~відмови у\~задоволенні позовних\~вимог. Отже, неналежне визначення сторін у позові є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідна правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 307/2201/15-ц. Окрім того вимога щодо зобов`язання реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 18923533 від 28.01.2015 року 16:48:29 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, також не підлягає задоволенню з тих підстав, що відповідачем відповідну реєстраційну службу до участі у справі позивачем залучено не було. У відповідності до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставини, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів,

Outcome: dismissed