Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 18 лютого 2016 року наказом № 34/к від 18 лютого 2016 року його призначено на посаду заступника директора з безпеки Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа». 30 жовтня 2017 року наказом ККП «Маріупольтепломережа» № 205/к [PERSON] звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Після звільнення у нього виникли сумніви щодо повної виплати індексації заробітної плати при звільненні. Отримавши консультації у фахівця щодо порядку та розміру індексації заробітної плати позивач 27 березня 2019 року направив запит до ККП «Маріупольтепломережа». 15 квітня 2019 року ККП «Маріупольтепломережа» надало відповідь на запит позивача за № 67/ОГ-4, в якій підтвердило, що позивачу не була виплачена індексація заробітної плати за період з 18 лютого 2016 року по 03 жовтня 2017 року. Розмір невиплаченої при звільненні суми склав 65 гривень 68 копійок. 20 травня 2019 року позивачем направлено лист, в якому вказано банківські реквізити для виплати заборгованості, але відповідач виплату не здійснив. 26 травня 2020 року ним направлений другий лист, в якому вказано банківські реквізити для виплати заборгованості, але відповідач виплату не здійснив. 20 липня 2020 року позивач втретє направив лист з реквізитами для виплати заборгованості. 24 липня 2020 року відповідачем була проведена виплата 52 гривні 87 копійок на банківський рахунок позивача. Про перерахунок заборгованої суми відповідач 23 липня 2020 року повідомив позивача листом № 6137-20719-611. 01 вересня 2020 року позивач направив заяву до ККП «Маріупольтепломережа» з проханням виплатити згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію в зв`язку із несвоєчасною виплатою індексації. 17 вересня 2020 року ККП «Маріупольтепломережа» здійснило виплату компенсації за несвоєчасну виплату індексації в розмірі 09 гривень 10 копійок на банківський рахунок позивача. Таким чином, у день звільнення 30 жовтня 2017 року відповідачем, як роботодавцем, не було проведено повний розрахунок з позивачем з виплати заробітної плати та інших платежів при звільненні, датою остаточного розрахунку по виплаті заробітної плати при звільненні ККП «Маріупольтепломережа» є 17 вересня 2020 року. Позивача звільнено 30 жовтня 2017 року, а остаточний розрахунок з ним проведено 17 вересня 2020 року, при цьому, у жовтні - вересні 2017 року позивач знаходився у відпустці та на лікарняному. У зв`язку з чим, в розрахунку середньомісячної заробітної плати необхідно враховувати заробітну плату попередніх двох місяців, а саме серпень та липень 2017 року, в яких позивач виконував роботу та отримував заробітну плату. Відповідно до розрахункового листка за серпень 2017 року, позивач відпрацював у серпні місяці 7 робочих днів, отримав заробітну плату 5023,77 гривень. Відповідно до розрахункового листка за липень 2017 року, позивач відпрацював у липні місяці 2017 року 9 робочих днів, отримав заробітну плату у розмірі 6766,71 гривень. Таким чином, середньоденна заробітна плата за липень-серпень 2017 року становить 11790,48 гривень/16 робочих днів = 736,9 гривень. Кількість днів прострочення відповідачем розрахунку з виплати заробітної плати за період з 01 листопада 2017 року по 17 вересня 2020 року, та становить 1051 календарний день, а саме: з 01 листопада 2017 року по 31 грудня 2017 року - 61 день; 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - 365 днів; з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 365 днів; з 01 січня 2020 року по 16 вересня 2020 року - 260 днів. Враховуючи викладене, сума компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати становить 736,9грн. х1051 днів = 774481,90 гривень. Указану суму позивач просив стягнути на його користь з відповідача. 27 січня 2021 року від представників відповідача [PERSON] , [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вони заперечували проти задоволення позовних вимог. На обґрунтування заперечень зазначили, що наказом № 205/к від 30 жовтня 2017 р. позивача звільнено з посади заступника директора з безпеки ККП «Маріупольтепломережа» на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням штатної чисельності робітників підприємства. З позивачем здійснено розрахунок в день звільнення у повному обсязі, а саме 30 жовтня 2017 р. йому здійснено виплату усіх належних йому сум у тому числу: лікарняні, компенсація за невикористані дні відпустки, за відпустку та вихідна допомога при звільнені у загальному розмірі 47 120,65 грн., з них утримання податків 9393,92 грн. Позивач не погодившись зі звільненням звернувся з позовною заявою до Жовтневого районного суду м. Маріуполя (справа № 263/3073/18) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Звертаємо увагу суду на те, що у даній справі відповідач неодноразово зазначав, що позивачем пропущено строк звернення до суду із позовною заявою, встановлений ст.233 КЗпП України. Крім того, позивач під час розгляду справи №\~263/3073/18 неодноразово змінював позовні вимоги та надавав уточнені позовні заяви. Таким чином, це є свідченням того, що позивачу добре було відомо, починаючи з 30 жовтня 2017 р., що його було звільнено з посади заступника директора ККП «Маріупольтепломережа» та з ним у день звільнення проведено розрахунок відповідно до вимог законодавства, а дії позивача щодо постійної зміни позовних вимог є свідченням того, що позивач будь-яким чином намагається отримати від відповідача майнову вигоду у вигляді стягнення необґрунтовано нарахованих ним грошових коштів. Щодо індексації заробітної плати позивач у позовній заяві зазначає, що після звільнення у нього виникли сумніви щодо повної індексації заробітної плати при звільненні. Однак, позивач у позовній заяві не надає жодних доказів того, коли саме він звертався за консультацією фахівця та не зазначає, до якого саме фахівця, хоча його було звільнено з посади, на якій він працював 30 жовтня 2017 р. Проте позивач звернувся на адресу відповідача з запитом щодо виплати індексації заробітної плати лише 27 березня 2019 р., тобто через півтора роки після звільнення. Протягом усього цього часу у суді тривав розгляд справи №\~263/3073/18 за позовом позивача до відповідача про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. 15 квітня 2019 р. листом №\~607/ог-4 відповідач повідомив, що індексація грошових коштів на підприємстві здійснюється відповідно до положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Також відповідачу було зазначено про необхідність надання банківських реквізитів для виплати грошових коштів в сумі 65,68 грн., або просили звернутися до каси підприємства. Даний лист було надіслано на адресу позивача рекомендованим листом від 16 квітня 2019 р., що підтверджено квитанцією про відправлення. Крім того, до позовної заяви позивачем додано копію вищезазначеного листа, а отже позивач підтверджує той факт, що йому вже у квітні 2019 р. було відомо про наявну заборгованість з індексації заробітної плати та бажання відповідача здійснити йому перерахування даних грошових коштів. Позивач зазначає, що 20 травня 2020 р. та 26 травня 2020 р. він звертався на адресу відповідача з листами щодо надання реквізитів для виплати своєчасно невиплачених коштів. Проте доказів того, що відповідачем отримано даного листа, немає, оскільки є відсутньою відмітка про реєстрацію вхідної кореспонденції та є відсутньою поштова квитанція про направлення листа. У позовній заяві позивач зазначає, що ним 20 липня 2020 р. було ще раз повідомлено відповідача про свої банківські реквізити та надано копію відповідного листа, проте копія поштової квитанції про надсилання зазначеного листа надана неповністю, що унеможливлює здійснити перевірку, чи відноситься дана квитанція до листа, на який посилається позивач. Так, 23 липня 2020 р. ККП «Маріупольтепломережа» листом за вих. № 61.3.7-20719-61.1 повідомлено позивача, що йому здійснено донарахування суми індексації грошових коштів у сумі 65,68 грн. та після утримання податків (0,99 грн. - військовий збір, 11,82 грн. - податок на доходи фізичних осіб) буде перераховано на його банківські реквізити в сумі 52,87 грн. Однак, відповідачем свідомо не було вжито заходів щодо надання реквізитів для перерахування коштів після звернення на підприємство у квітні 2019 р., які було надано позивачем лише у липні 2020 р., тобто за спливом 12 місяців з дня, коли позивач дізнався про наявну заборгованість з індексації грошових коштів. Таким чином, можна зробити висновок, що позивачем навмисно не вживалися заходи щодо отримання вищезазначених грошових коштів, щоб збільшити період несвоєчасного перерахування коштів та у подальшому збільшити період нарахування компенсації через несвоєчасні розрахунки. Щодо виплати компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, 01 вересня 2020 р. позивачем на адресу відповідача надіслано лист (вх.№ 724-25-620-61.1 від 03 вересня 2020 р.), у якому позивач зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) та просить відповідача виплатити компенсацію у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Механізм нарахування та виплати компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати врегульовано вимогами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2000 р. Так, статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п. 2,3 Постанови КМУ № 159 від 21 лютого 2000 р. визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). За результатом проведеного відповідачем розрахунку розмір компенсації становить 11,31 грн. з урахуванням податків та зборів. Після відрахування податків та зборів (військовий збір - 0,17 грн.; податок з доходів фізичних осіб - 2,04 грн., а разом - 2,21 грн.) сума компенсації, яка підлягає виплаті і була виплачена - 9,10 грн. Відповідач 17 вересня 2020 р. листом №\~61.3.7-256210-61.3.7.1 повідомив позивача, що сума компенсації становить 9,10 грн. з урахуванням податків та зборів та надано розшифровку нарахування і виплати індексації заробітної плати за період роботи в ККП «Маріупольтепломережа». Платіжним дорученням № 2115 від 17 вересня 2020 р. відповідачем перераховано на адресу позивача грошові кошти в сумі 9,10 грн., що дорівнює сумі компенсації, розрахованої відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 23 вересня 2020 р. підтверджується факт перерахування відповідачем на картковий рахунок позивача грошових коштів в сумі 52,87 грн. 24 липня 2020 р. та 9,10 грн. 17 вересня 2020 р. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в установлені строки, підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Строк звернення до суду за середнім заробітком - три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, фактично розрахувався з ним. Таким чином, позивач дізнався у квітні 2019 р., що відповідач фактично має заборгованість з виплати індексації і тим самим позивач мав законні підстави для звернення до суду з позовною заявою про стягнення компенсації на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Постанови КМУ № 159 від 21 лютого 2000 р. та компенсації через несвоєчасний розрахунок. Натомість позивач зі спливом 12 місяців, а саме у липні 2020 р. лише надав реквізити для перерахування індексації, а тільки у вересні 2020 р., звернувся до відповідача з відповідним листом про виплату компенсації на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», хоча фактично заборгованість з індексації було виплачена у липні 2020 р., тим самим навмисно збільшуючи період для нарахування компенсації та подовжуючи строки позовної давності. Відповідач вважає, що на підставі ст. 233 КЗпП України строк звернення позивача до суду розпочинає свій перебіг з 24 липня 2020 р. (з дня, коли позивач дізнався про фактичну виплату недоплаченої індексації), і таким чином, закінчення тримісячного строку на звернення до суду припадає на жовтень 2020 р., а позивач звернувся до суду лише у грудні 2020 р., чим допустив пропущення строку звернення до суду з позовною заявою. Стаття 5 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачає, що своєчасно не отриманий з вини громадянина доход компенсації не підлягає. У даному випадку заборгованість з індексації виникла через несвоєчасне надання з боку позивача банківських реквізитів для перерахування коштів. Фактична виплата недоплаченої індексації відбулася 24 липня 2020 р., оскільки позивачем не було своєчасно надано реквізити для перерахування зазначених коштів, а пропозиція відповідача отримати присуджені кошти у касі відповідача не знайшла своєї реалізації з боку позивача, що є лише свідченням того, що позивач знав про бажання відповідача здійснити з ним повний розрахунок, але не виявив бажання на реалізацію даних дій. Таким чином, включення періоду з 15 квітня 2019 р. по 24 липня 2020 р. до періоду прострочення є неправомірним та безпідставним. Крім того, включення періоду з 24 липня 2020 р. до 16 вересня 2020 р. до періоду прострочення відповідачем розрахунку заробітної плати є також неправомірним та безпідставним, оскільки з боку відповідача було своєчасно здійснено нарахування та виплату суму індексації після отримання банківських реквізитів, а отже законні підстави для здійснення розрахунку компенсації на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Постанови КМУ № 159 від 21 лютого 2000 р. були відсутніми. Проте, відповідачем все ж таки було здійснено відповідний розрахунок та виплачено відповідні грошові кошти позивачу з метою уникнення суперечок стосовно порядку виплати грошових коштів та компенсацій при звільненні. Крім того, відповідач не погоджується з тим, що позивач зазначає у позовній заяві, що останній платіж з виплати йому заробітної плати було здійснено 17 вересня 2020 р., оскільки 17 вересня 2020 р. позивачу було виплачено компенсацію втрати частини доходів. Щодо виплати компенсації за несвоєчасну виплачену заробітну плату, позивач у позовній заяві наводить розрахунок компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за період з 01 листопада 2017 р. по 16 вересня 2020 р., який становить 774481,90 грн., даний розрахунок зроблено позивачем на підставі середньоденної заробітної плати. З зазначеним розрахунком відповідач не погоджується, оскільки під час звільнення позивача з ним було проведено повний розрахунок, а виплату недоплаченої індексації здійснено у липні 2020 р. одразу після отримання реквізитів для перерахування коштів. Таким чином, відповідач вважає, що наведений позивачем розрахунок є безпідставним. Крім того, під час здійснення подібного розрахунку необхідно дотримуватися принципу «співмірності» відносно суми заборгованості та суми, яка заявляється позивачем до стягнення. У даному випадку позивач не дотримався принципу співмірності, хоча фактично саме власні дії позивача призвели до несвоєчасного проведення розрахунків, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами позивача та відповідача. Аналогічна позиція закріплена у рішенні Верховного Суду України у справі № 6-113цс16 бвід 27 квітня 2016 року. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця, але у даному випадку необхідно враховувати і дії позивача щодо виплати суми заборгованості, враховуючи практику Верховного Суду України, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. З урахуванням наведеного просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 774 481,90 грн. у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю позову. 23 лютого 2021 року надійшла відповідь на відзив, де позивач зазначив, що ознайомившись з наданим відповідачем відзивом на позовну заяву, позивач вважає його необ`єктивним, доводи викладені в ньому необґрунтованими, виходячи з наступного. Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена ні в часі та не залежить від простроченої заборгованості. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року у справі №\~761/9584/15-ц відступила від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 та зазначила про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні залежить виключно від прийнятого судом рішення про часткове задоволення вимог працівника про виплату йому заборгованої заробітної плати. Таким чином, вважати правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 як обов`язковий до виконання не можна. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. До подібних висновків дійшов і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 28 березня 2019 року у справах № 569/12154/17 та № 569/14363/17. З урахуванням постанов Великої палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, позивач просив задовольнити позов. 16 березня 2021 року до суду надійшли додаткові пояснення на позов від представників відповідача [PERSON] , [PERSON] , де вказано, що під час аналізу матеріалів справи було здійснено перевірку нарахування індексації заробітної плати позивача за період з 18 лютого 2016 р. по 03 жовтня 2017 р. згідно з позовною заявою, про що складено відповідну довідку за вих. № 61.3.2-15768-61.3.3.2 від 11 березня 2021 р., яку додано до матеріалів справи. На ККП «Маріупольтепломережа» індексація здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (із змінами та доповненнями) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 р. Підставою для проведення індексації є індекс споживчих цін, величина приросту індексу споживчих цін та відповідні накази по підприємству. Базовим місяцем для нарахування індексації є місяць, у якому останній раз підвищувався посадовий оклад працівника. Позивачу здійснювалося підвищення посадового окладу у наступні місяці: лютий 2016 р. - 12 735,00 грн. (з 5 170,00 грн. у попередніх місяцях); травень 2016 р. - 13 395,00 грн., \~ \~ \~ \~грудень 2016 р. - 14 775,00 грн., травень 2017 р. - 15 550,00 грн., липень 2017 р. - 15 789,00 грн. За результатами проведеної перевірки нарахувань індексації позивачу, було виявлено помилку, а саме у зв`язку із поступовим підвищенням посадового окладу позивача, відбувалася зміна базового місяця для нарахування індексації, а тому згідно з вищезазначеним Порядком (№ 1078) величина приросту індексу споживчих цін для нарахування індексації позивачу була відсутня. Таким чином, здійснення перерахування грошових коштів 24 липня 2020 р. у сумі 52,87 грн. на користь позивача було здійснено ККП «Маріупольтепломережа» помилково. Заборгованість фактично була відсутньою, що підтверджується довідкою за вих. № 61.3.2-15768-61.3.3.2 від 11 березня 2021 р., яку додано до матеріалів справи. Також у довідці за вих. № 61.3.2-15768-61.3.3.2 від 11 березня 2021 \~ \~ \~ \~р. відповідачем у останньому абзаці помилково було зазначено дату перерахування коштів 17 вересня 2020 р. та суму 65,68 грн. Вірним слід вважати дату перерахування коштів 24 липня 2020 р. в сумі 52,87 грн. Позивач у позовній заяві наводить розрахунок компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за період з 01 листопада 2017 р. по 16 вересня 2020 р., який становить 774481,90 грн. Проте даний розрахунок зроблено позивачем на підставі середньоденної заробітної плати, помножуючи на календарні дні, а не на робочі, з зазначеним розрахунком відповідач не погоджується, оскільки під час звільнення позивача з ним було проведено повний розрахунок, а виплату недоплаченої індексації здійснено у липні 2020 р. одразу після отримання реквізитів для перерахування коштів, яку після проведення перевірки здійснено помилково. Ознайомившись з розрахунком, наведеним позивачем, відповідач вважає за необхідне зазначити, що середньоденна заробітна плата позивача відповідно до п. 4 постанови КМУ №\~100 від 08 лютого 1995 р. склала 736,90 грн. Відповідно до Постанови КМУ від 17 липня 2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» при здійсненні розрахунків необхідно застосовувати кількість робочих днів у місяці, а не календарних. Середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні станом на 16 вересня 2020 р. становить - 718 робочих днів х 736,90 грн. = 529094,20 грн., у тому числі: 2017 \~ \~ \~ \~р. листопад-грудень (робочі дні) 42; 2018 р. січень - грудень (робочі дні) 250; 2019 р. січень - грудень (робочі дні) 250; 2020 \~ \~ \~ \~р. січень - вересень (робочі дні) 176. Разом: 718 робочих днів. Утриманню з вищезазначеної суми коштів 529 094,20 грн. підлягають обов`язкові платежі: податок з доходів фізичних осіб у розмірі 18% - 95 236,96 грн., військовий збір у розмірі 1,5% - 7936,41 грн. Таким чином, позивачу, за розрахунком відповідача, компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати за період з 01 листопада 2017 р. по 16 вересня .2020 р. становить 529094,20 грн. - 103173,37 грн. = 425920,83 грн. Тобто позивачем під час здійснення розрахунку компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати було допущено помилку та значно завищено суму. Представники відповідача просили під час вирішення питання про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, необхідно дотримуватися принципу «співмірності» відносно суми заборгованості та суми, яка заявляється позивачем до стягнення. 23 березня 2021 року від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування наслідків пропущення строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження, по справі призначено підготовче судове засідання. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на\~позов, а позивачу відповідь на відзив. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі та наполягав на його задоволенні. Представники відповідача [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві та поясненнях. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено і це не заперечується сторонами, що 30 жовтня 2017 року наказом ККП «Маріупольтепломережа» № 205/к [PERSON] звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з копією заяви від 27 березня 2019 року [PERSON] рекомендованою поштовою кореспонденцією направив запит до ККП «Маріупольтепломережа» надати інформацію по заборгованості з виплати індексації заробітної плати та у разі наявності такої здійснити виплату (а.с. 11). 15 квітня 2019 року ККП «Маріупольтепломережа» надало відповідь на запит позивача за № 67/ОГ-4, в якій підтвердило, що позивачу не була виплачена індексація заробітної плати за період з 18 лютого 2016 року по 03 жовтня 2017 року. Розмір невиплаченої при звільненні суми склав 65 гривень 68 копійок. Для отримання указаних коштів просили надати банківські реквізити або звернутися до каси підприємства, відповідь направлена рекомендованим листом (а.с.12, 37, 44). До позову позивачем додано листи, датовані 20 травня 2019 року та 26 травня 2020 року, в яких ним вказані банківські реквізити для виплати заборгованості. У той же час суду не надано доказів на підтвердження направлення указаних листів, як і отримання їх відповідачем (а.с. 13,14). 20 липня 2020 року [PERSON] направив лист відповідачу з реквізитами для виплати заборгованості, що підтверджується поштовим чеком (а.с.15). Про перерахунок заборгованої суми відповідач 23 липня 2020 року повідомив позивача листом № 6137-20719-611 (а.с. 17, 38). 01 вересня 2020 року [PERSON] направив заяву до ККП «Маріупольтепломережа» з проханням виплатити згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію в зв`язку із несвоєчасною виплатою індексації. 24 липня 2020 року з боку ККП «Маріупольтепломережа» проведена виплата 52 гривні 87 копійок на банківський рахунок [PERSON] , [INFO] сплачено 9 гривень 10 копійок, що підтверджується довідкою з АТ КБ «ПриватБанк» від 23 вересня 2020 року та платіжним дорученням № 1561 (а.с.16, 62). Суд не оцінює як докази довідку заступника головного бухгалтера ККП «Маріупольтепломережа» Іванової А.В. від 11 березня 2021 року № 61.3.2-15768-6.1.3.3.2.; заяву заступника головного бухгалтера ККП «Маріупольтепломережа» Іванової А.В. від 12 березня 2021 року № 61.3.2-16194-61.3.3.2; службову записку начальника відділу по роботі з персоналом [PERSON] на ім`я в.о. директора ККП «Маріупольтепломережа» Ласкаржевського А.В. (а.с.61,63,81), оскільки указані документи судом виключені з числа доказів як такі, що подані з порушенням ч. ч. 9, 10 ст.\~83 ЦПК України. Оцінка доказів. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ст. 77 ЦПК України належним визнається доказ, який містить інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми доказами у відповідності до ст. 80 ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Мотиви суду. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП України). У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду) (постанова Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15). Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (постанова Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16). У статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами (постанова Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 490/9707/14-ц). Судом установлено, що у день звільнення [PERSON] 30 жовтня 2017 року відповідачем, як роботодавцем, не було проведено повний розрахунок з позивачем з виплати заробітної плати та інших платежів при звільненні, датою остаточного розрахунку по виплаті заробітної плати при звільненні ККП «Маріупольтепломережа» є саме 17 вересня 2020 року. Згідно з поштовим штемпелем з даним позовом позивач звернувся до суду 17 грудня 2020 року, у зв`язку із чим відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду, передбачених ст. 233 КЗпП України. При цьому суд не приймає заперечення відповідача щодо наявності заборгованості з виплати індексації заробітної плати у зв`язку із допущенням методичної помилки начальником відділу по роботі з персоналом ККП «Маріупольтепломережа» Радченко О.П., з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Допит свідка, у даному випадку - начальника відділу по роботі з персоналом ККП «Маріупольтепломережа» Радченко О.П., з приводу правильності/неправильності обчислення складової заробітної плати позивачу, не є допустимим доказом, оскільки указаний факт має підтверджуватися іншими засобами доказування (висновком бухгалтерської чи економічної експертизи, висновком спеціаліста в галузі аудиту, актом перевірок дотримання правильності нарахування і виплати заробітної плати тощо). З огляду на те, що 24 липня 2020 року з боку ККП «Маріупольтепломережа» проведена виплата 52 гривні 87 копійок на банківський рахунок [PERSON] , 17 вересня 2020 року йому також сплачено 9 гривень 10 копійок, проте належних і допустимих доказів на спростування наявної заборгованості відповідачем не надано, суд вбачає встановленим факт несвоєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід зазначити наступне. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі відсутності спору щодо належних до виплати сум викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з пунктом 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до наданого суду розрахунку середнього заробітку позивача вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні повні два місяці роботи перед його звільненням складала 736,90 грн., що не оспорюється відповідачем. Як зазначено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд не погоджується з обрахунком позивача суми середнього заробітку за затримку розрахунку з огляду на помилковість застосування ним календарних, а не робочих днів. Так позивач у тексті позовної заяви наводить розрахунок компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за період з 01 листопада 2017 р. по 16 вересня 2020 р., який становить 774481,90 грн. Проте даний розрахунок зроблено позивачем на підставі середньоденної заробітної плати, помноженої на календарні дні, а не на робочі Відповідно до п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 при здійсненні розрахунків необхідно застосовувати кількість робочих днів у місяці, а не календарних. При цьому кількість робочих днів за указаний період слід обчислювати на підставі інформації Міністерства соціальної політики України, яка щорічно викладається у листах «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» на певний рік. Таким чином, у період з листопада по грудень 2017 року становило 43 робочих дні, з січня по грудень 2018 року 250 робочих днів, з січня по грудень 2019 року 250 робочих днів, з січня по 16 вересня 2020 року 177 робочих днів, що разом складає 720 робочих днів. Середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні станом на 16 вересня 2020 р. становить - 720 робочих днів х 736,90 грн. = 530568 грн., з яких утриманню підлягають обов`язкові платежі (податок з доходів фізичних осіб у розмірі 18% та військовий збір у розмірі 1,5%). Суд вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (530568 грн.) порівняно із розміром несвоєчасно сплаченої заробітної плати (52 грн. 87 копійок + 9 грн. 10 копійок = 61 грн. 97 копійок) було б несправедливим та могло б унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. Також суд враховує той факт, що 15 квітня 2019 року ККП «Маріупольтепломережа» надало відповідь на запит позивача за № 67/ОГ-4, в якій підтвердило, що позивачу не була виплачена індексація заробітної плати за період з 18 лютого 2016 року по 03 жовтня 2017 року. Розмір невиплаченої при звільненні суми склав 65 гривень 68 копійок. Для отримання указаних коштів просили надати банківські реквізити або звернутися до каси підприємства, відповідь направлена рекомендованим листом (а.с.12, 37, 44). До позову позивачем додано листи, датовані 20 травня 2019 року та 26 травня 2020 року, в яких ним вказані банківські реквізити для виплати заборгованості. У той же час позивачем суду не надано доказів на підтвердження як направлення указаних листів, так і отримання їх відповідачем (а.с. 13,14). І лише 20 липня 2020 року [PERSON] направив лист відповідачу з реквізитами для виплати заборгованості, що підтверджується поштовим чеком (а.с.15), та відповідно 24 липня 2020 року на його рахунок переведено індексацію заробітної плати. Таким чином, суд вважає, що позивач зволікав з наданням банківських реквізитів відповідачу, самостійно до каси підприємство протягом цього періоду не з`явився, що збільшило період нарахування середнього заробітку за затримку повного розрахунку. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Таким чином, враховуючи практику Верховного Суду України, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №\~761/9584/15-ц вказала, що слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16), окремі з яких згадані Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в ухвалі про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Приймаючи рішення про необхідність розгляду справи № 761/9584/15-ц Великою Палатою Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив про необхідність відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Ззвертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві [PERSON] Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням N 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №\~761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ. Сума несвоєчасно виплаченої позивачу зарплати загалом складає 65 гривень 68 копійок, та є понад сто разів меншою, ніж визначена у позовних вимогах самим позивачем (774481 гривня 90 копійок) та понад 90 разів меншою за визначену за обрахунками суду сумою середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (530568 гривень). Позивач звернувся до суду з цим позовом у грудні 2020 року, тобто зі спливом більш ніж трьох років після звільнення з роботи, яке мало місце 30 жовтня 2017 року. При цьому сума несвоєчасно виплаченої позивачу зарплати йому виплачена без зволікань після отримання відповідного запиту та надання позивачем банківського рахунку для виплати (з підтвердженням належного направлення такого поштового відправлення позивачем). Таким чином,\~з огляду\~на очевидну\~неспівмірність заявлених\~до стягнення\~сум середнього\~заробітку зі\~встановленим розміром\~заборгованості,\~характером цієї\~заборгованості,\~час повної\~виплати суми\~заборгованості,\~поведінку позивача\~і відповідача,\~обставин цієї\~справи суд\~вважає справедливим,\~пропорційним і\~таким,\~що відповідатиме\~обставинам цієї\~справи,\~які мають\~юридичне значення\~та наведеним\~вище критеріям,\~визначення розміру\~відповідальності відповідача\~за прострочення\~ним належних\~при звільненні\~позивача виплат у сумі 1000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити. Аналогічна позиція щодо зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, залежно від розміру недоплаченої суми викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №\~711/4010/13-ц, у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі №\~185/5661/19, у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі №\~761/11253/19. З урахуванням наведеного обґрунтування позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з квитанції про сплату судового збору, розмір судових витрат, понесених позивачем при подачі позову, складає 7745 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 1000 грн. х 100% : 774481,90 грн. грн. ціни позову = 0,13 %), тобто 0,13 % від ціни позову (0,13 % х 7745 грн. сплаченого судового збору позивачем : 100% = 10,07 грн.), що складає 10,07 грн.

Outcome: partial