Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

До Синельниківського\~міськрайонного \~суду Дніпропетровської\~області звернувся\~ [PERSON] \~ з\~вищевказаним позовом,\~який в\~подальшому уточнив\~та мотивує\~його тим,\~що відповідач\~у справі[PERSON] вважає себе власником майна відповідно до свідоцтва на право на спадщину за заповітом від 19.04.2012р. виданого державним нотаріусом Другої Синельниківської нотаріальної контори, однак право власності на вищевказане майно набуто та зареєстровано неправомірно. Так, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.04.2012 року, виданого державним нотаріусом Другої синельниківської державної контори Дніпропетровської області Мельниковим О.Ж., [PERSON] є власником 2/5 житлового будинку [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 1162 м2 міської ради. Згідно з витягом індексний номер 32407194 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.01.2015 року реєстраційної служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області Ніколенко Ю.О. на праві приватної власності належать: 2/5 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] - жилий будинок, Б-1 - сарай, П-1 - погріб, В-1 - вбиральня, Д-1 - сарай, Г-1 - гараж, Е-1 - сарай, 3-1 - гараж, Ж-1 - гараж, К-1 - сарай, №1,3,4,5, - огорожа, №2 - каналізаційна яма загальна площа 308,7 м2, житлова площа 151,6 м2. Видавник: державний нотаріус Другої Синельниківської нотаріальної контори Мельніков О.Ж. Однак в матеріалах справи міститься зовсім інший документ, а саме: дублікат який має силу оригінала, додаткове свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія та номер ВРР 565934 від 19.04.2012. Цей документ не може підтверджувати правомірність внесення запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно до реєстру. В дублікаті який має силу оригінала, додаткового свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія та номер ВРР 565934 від 19.04.2012 вказано, що спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] є [PERSON] на підставі заповіту посвідченого Лівійською Л.М. державним нотаріусом Другої Синельниківської нотаріальної контори Дніпропетровської області 15 листопада 1996 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2426. Також в свідоцтві вказано, що право власності померлому (дата смерті 30 серпня 1999р) належіть на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане серії [NUMBER] виданого Синельниківською міською радою 28 березня 2006 року на підставі рішення виконкому Синельниківської міської ради Дніпропетровської області № 53 від 15 березня 2006 року, тобто через 7 років після смерті спадкодавця, та через 10 років після складання заповіту. Згідно технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який виготовлено Синельниківським міжміським бюро технічної інвентаризацій станом на 14.07.2000р., померлий [PERSON] був власником 1/2 будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Як уже зазначено вище, заповіт був посвідчений Лівінською Л.М. державним нотаріусом Другої Синельниківської нотаріальної контори Дніпропетровської області 15 листопада 1996 року та зареєстрований в реєстрі за № 2426, але [PERSON] не міг заповідати 2/5 житлового будинку, оскільки на той час був власником 1/2 частини будинку. Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів. Як вбачається зі змісту доданого до позовної заяви «дублікат який має силу оригінала, додаткове свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія та номер ВРР 565934 від 19.04.2012», він містить досить суперечливі дані, що на його думку, унеможливлюють встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а документ, на який державним реєстратором вказано, як на підставу виникнення права власності на вищезазначене майно - взагалі відсутній в матеріалах справи. Також в уточненій позовній заяві зазначив, що заповіт від 15.11.1996 року Серія ААВ № 313673 виданий держаним нотаріусом Лівінською Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 2426, яким [PERSON] заповів все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось [PERSON] є недійсним, оскільки померлий особисто його не підписував, а замість нього підписала інша особа [PERSON] . Вважає, що якщо сліпий громадянин письменний, він сам має підписувати заповіт. Враховуючи вищевикладені обставини просить суд визнати заповіт від 15.11.1996, зареєстрований в реєстрі за №2426 недійсним; визнати основні та додаткові свідоцтва про право на спадщину, які були видані на підставі заповіту від 15.11.1996 р. зареєстрованого в реєстрі за № 2426, а також їх дублікатів недійсними; визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області про державну реєстрацію та їх обтяжень, індексний номер 18713250 від 19.01.2015; скасувати запис про право власності № 8427481, в реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення № 18713250 від 19.01.2015 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] уточненні позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Надав пояснення аналогічні викладеним обставинам у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у повному обсязі. Надав пояснення аналогічні викладеним обставинам зазначених у відзиві на позовну заяву ( а.с. 21-23) і запереченні на відповіді на відзив (а.с. 49-50), відповідно до яких, [PERSON] зазначив, що йому на законних підставах належить 2/5 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] - жилий будинок, Б-1 - сарай, П-1 - погріб, В-1 - вбиральня, Д-1 - сарай, Г-1 - гараж, Е-1 - сарай, 3-1 - гараж, Ж-1 - гараж, К-1 - сарай, №1,3,4,5, - огорожа, №2 - каналізаційна яма загальна площа 308,7 м2, житлова площа 151,6 м2. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги співставленням правовстановлюючих документів: заповіту та свідоцтва на право на спадщину за заповітом з технічним паспортом на теж саме майно, хоча технічний паспорт ніколи не був і не є правовстановлюючим документом. Відповідно до довідки виданої [PERSON] від 17.12.2018 року № 1646 та від 17.01.2019 року останньому належить 2/5 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а в технічному паспорті виданому БТІ 14.07.2000 року помилково зазначено, що доля [PERSON] складає Ѕ житлового будинку по [ADDRESS] . Також зазначено, що 28.03.2006 року було оформлено свідоцтво про право власності за [PERSON] в замін втраченого договору купівлі продажу. В зв`язку з тим, що було проведено державну реєстрацію правовстановлюючого документу, органи місцевого самоврядування мали право прийняти рішення про заміну втраченого документа на свідоцтво про право власності за померлим ( а.с.51). Відповідач Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області в особі його представника Петрушевської І.О. в судове засідання не з`явилася, однак надала відзив на позовну заяву, яким просила у позовних вимогах відмовити у повному обсязі. Також посилаючись на норми чинного законодавства України, вважає, що вони не є належним відповідачем у даній справі ( а.с. 58-64). Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з наступних підстав. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 08.09.1999 року ( а.с. 94). На підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 28.03.2006 року [PERSON] належить 2/5 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Підставою видачі свідоцтва про право власності на дане майно було рішення виконкому № 53 від 15.03.2005 ( а.с.104). У судовому засіданні встановлено, що вищезазначене свідоцтво на право власності на нерухоме майно, було видане на підставі рішення виконкому № 53 від 15.03.2005 року в зв`язку з тим, що [PERSON] було втрачено договір купівлі продажу та на час проведення державної реєстрації правовстановлюючих документів, органи місцевого самоврядування мали право прийняти рішення про заміну втраченого документа на свідоцтво про право власності за померлим. Відповідно до копії заповіту від 15.11.1996 року Серія ААВ № 313673 виданого держаним нотаріусом Лівінською Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 2426. [PERSON] заповів все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось [PERSON] . За сліпого гр. [PERSON] по його проханню в його та державного нотаріуса присутності, після прочитаного тексту заповіту, цей заповіт підписала гр. [PERSON] ( а.с.28). У судовому засіданні досліджено спадкову справу №92-2000 рік до майна померлого [INFO] [PERSON] та встановлено, що єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є його син [PERSON] , який у встановлений законом звернувся до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини за заповітом і у відповідності до чинного законодавства отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19 квітня 2012 року, виданого державним нотаріусом Другої синельниківської державної контори Дніпропетровської області Мельниковим О.Ж., в якому зазначено, що [PERSON] є власником 2/5 житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 січня 2015 року реєстраційної служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області індексний номер 32407194, [PERSON] зареєстрував своє право власності на належні 2/5 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , які складаються з: А-2 - жилий будинок, Б-1 - сарай, П-1 - погріб, В-1 - вбиральня, Д-1 - сарай, Г-1 - гараж, Е-1 - сарай, 3-1 - гараж, Ж-1 - гараж, К-1 - сарай, №1,3,4,5, - огорожа, №2 - каналізаційна яма, загальна площа 308,7 кв.м, житлова площа 151,6 кв. м. З довідки № 57 виданої 13.12.2018 року КП «Синельниківське МБТІ» вбачається, що [PERSON] належить 2/5 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В технічному паспорті виданому БТІ 14.07.2000 року помилково зазначено, що доля [PERSON] складає Ѕ житлового будинку по [ADDRESS] . Також зазначено, що 28.03.2006 року було оформлено свідоцтво про право власності за [PERSON] в замін втраченого договору купівлі продажу. В зв`язку з тим, що було проведено державну реєстрацію правовстановлюючого документу, органи місцевого самоврядування мали право прийняти рішення про заміну втраченого документа на свідоцтво про право власності за померлим ( а.с.51). Частиною першою\~ст.15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1\~ст.16 ЦК України, ч.1\~ст.4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень\~ст.76 ЦПК\~- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, пояснень свідків. За приписами ст.ст.\~12,\~13,\~81 ЦПК\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. В\~статті 1233 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, а тому повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно з ч.1\~ст.215 ЦК\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6\~ст.203 цього Кодексу. За змістом\~ст. 1257 ЦК\~\~заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Особливості посвідчення заповіту регламентуються\~ст. 1248 ЦК України,\~Законом України «Про нотаріат», главою 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5\~(далі по тексту Порядок). Згідно зі\~ст. 1234 ЦК України\~право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до\~ст. 1247 ЦК України\~заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4\~ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у\~статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у\~статтях 1251-1252 цього Кодексу, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з ч.4\~ст. 207 ЦК України\~якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписати власноруч, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Позивач просить визнати заповіт недійсним фактично з підстав нікчемності (порушення форми та посвідчення) та недійсності (відсутності волевиявлення заповідача) посилаючись на те, що спадкодавець був сліпий, але письменний, тому в смозі був підписати заповіт особисто. Проте, перераховані позивачем обґрунтування не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки є безпідставними і бездоказовими, жодних дій, які можливо було б розцінити як вплив і тиск на волевиявлення заповідача, не встановлено. З урахуванням встановлених у цій справі обставин та зібраних доказів, суд приходить до висновку, що заповіт від 15.11.1996 року Серія ААВ № 313673 виданий держаним нотаріусом Лівінською Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 2426, яким [PERSON] заповів все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось [PERSON] , підписаний за сліпого гр. [PERSON] по його проханню в його та державного нотаріуса присутності, після прочитаного тексту заповіту підписаний гр. [PERSON] , відповідає його внутрішній волі та не містить доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача на складання заповіту і порушення визначених законом умов його складання. Позивач зазначає у своїх вимогах про незаконність додаткового свідоцтва про право на спадщину за заповітом, з мотивів що він не є документом, та не може бути підставою набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, тому не може бути підставою виникнення права власності на вищевказане майно. Проте наведена вимога позивача суперечить законодавству України. Відповідно до частини першої статті 1220 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦКУ). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої заяви заводиться спадкова справа. Заведена спадкова справа підлягає обов`язковій реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ, Алфавітній книзі обліку спадкових справ та в Спадковому реєстрі. Оскільки кінцевою процедурою оформлення спадщини є видача свідоцтва про право на спадщину, то спадкова справа вважається закінченою за датою видачі свідоцтва про право на спадщину, якщо на підставі поданих заяв про видачу свідоцтва про право на спадщину було видано відповідні свідоцтва всім спадкоємцям, які закликалися до спадкування, та на все майно, заявлене такими спадкоємцями. Усі інші заяви, що будуть подаватися після закінчення спадкової справи, вважаються такими, що подані додатково. Як свідчить практика, виникають ситуації, коли нотаріус через об`єктивні причини, наприклад,\~зупинення нотаріальної діяльності\~або\~тимчасове блокування доступу\~до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позбавлений можливості завершити провадження по заведеній ним спадковій справі. Вказані питання регулюються Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства\~юстиції України\~22.02.2012\~ № 296/5 (далі - Порядок), зокрема підпунктами 2.7 2.12 пункту 2 глави 10 розділу ІІ Порядку. Порядок передбачає можливість передачі спадкової справи від одного нотаріуса до іншого у разі: 1) припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса (до передачі архіву приватного нотаріуса до відповідного державного нотаріального архіву); 2) зупинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса; 3) тимчасового блокування доступу нотаріуса до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; 4) анулювання доступу нотаріуса до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; 5) ліквідації державної нотаріальної контори (до передачі архіву контори до відповідного державного нотаріального архіву). Питання щодо передачі спадкової справи між нотаріусами слід розглядати у двох аспектах: -\~\~\~\~\~\~\~\~\~щодо незакінчених спадкових справ; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~щодо закінчених спадкових справ (у разі необхідності видачі додаткових свідоцтв про право на спадщину). З приводу додаткових свідоцтв про право на спадщину необхідно зазначити наступне. Правила ведення нотаріального діловодства, затверджені Наказом Міністерства юстиції України\~22.12.2010\~ № 3253/5, які містять форми свідоцтв про право на спадщину, а також Спадковий реєстр не передбачають такого виду свідоцтва про право на спадщину як «додаткове». Разом з тим, нотаріус видає свідоцтво про право на спадщину на майно по заяві спадкоємця на додаток до раніше поданих заяв. Доводи позивача, щодо не належності [PERSON] на правовій підставі саме 2/5 частки будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , спростовуються, оскільки документально підтверджено, що розбіжності в частках спірного будинку, які зазначені в правовстановлюючих та технічних документах на будинок виникли через механічну помилку уповноваженою особою при складанні даних документів. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року зазначено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: 1) право власності на нерухоме майно. Таким чином, надані відповідачем та досліджені в судовому засіданні докази дають підставу встановити, що 2/5 частини спірного будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належав на відповідній правовій підставі померлому [PERSON] , спадкоємцем якого за заповітом є його син [PERSON] , а тому дії державного реєстратора Реєстраційної служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області про державну реєстрацію та їх обтяжень даного майна є правомірними, а вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області про державну реєстрацію та їх обтяжень, індексний номер 18713250 від 19.01.2015, скасування запису про право власності № 8427481, в реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення № 18713250 від 19.01.2015 задоволенню не підлягають. Питання, щодо судових витрати вирішено в порядку ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed