Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області звернулись позивачі [PERSON] , [PERSON] , до ТОВ «ТД Аріанта», ТОВ «Рікс Маркет», ТОВ «Грін Продактс Плюс», ТОВ «Сенсор Технолоджи» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, в обґрунтування позовних вимог зазначили, що позивачі [PERSON] та [PERSON] , на підставі договору купівлі - продажу від 13.11.2009 року від 21.03.2013 та від 04.102013 року набули у власність нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (БЦ «Столетний»). 21.06.2019 року позивачі отримали від начальника Маріупольського управління ГУ ДФС у Донецкій області запит на отримання інформації за № 48945/10/05-99-46-20 від 21.06.2019 року, за яким просили повідомити, чи укладались договори оренди між позивачами та ТОВ «ТД Аріант» ( код з ЄДРПОУ - 42050897), ТОВ «Рікс Маркет» (код з ЄДРПОУ - 40929257), ТОВ Грін Продактс Плюс» (код з ЄДРПОУ - 38961883), ТОВ «Сенсор Технолоджи» (код з ЄДРПОУ - 37135135), щодо нерухомого майна розташованого за адресою : 87515, м. Маріуполь, вул. Миколаївська, 7/17. Перевіривши відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, дійсно, місцем державної реєстрації відповідачів зазначена адреса розташування БЦ «Столетний». У той же час, між сторонами по справі не укладалися жодні договори оренди, позики та інше, відносно нерухомого майна розташованого за адресою: [ADDRESS] , які надавали би відповідачам правові підстави користуватися даним майном. Також позивачі в будь якій іншій формі не надавали дозволу Відповідачам на подання відомостей державному реєстрові щодо їх місцезнаходження за адресою майна, яке належить позивачам. Тобто, відповідачі без відома та згоди позивачів зареєстрували своє місцезнаходження у будівлі, яка належить позивачам на праві власності, чим порушили їх право на користування та розпорядженням свої майном. До того, ж в нерухомому майні розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідачі не здійснюють свою господарську діяльність і не мають офісів. Позивачам як співвласникам нерухомого майна , належить конституційно закріплене право на власний розсуд та самостійно володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. З огляду на вищенаведене, державна реєстрація відповідачів за адресою належної позивача нерухомого майна, без наявності волевиявлення останніх, є втручання у право їх власності і таке втручання не відповідає критеріям законності та порушує їх право власності, що гарантується Конституціє України. Виходячи з цього просять суд здійснити захист права власності позивачів, шляхом усунення перешкоди у здійсненні права власності на нерухоме майно розташованого за адресою: [ADDRESS] шляхом усунення перешкоду здійсненні права власності на нерухоме майно, скасувавши реєстраційні записи, вчинені в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб підприємців та громадських формувань, щодо місцезнаходження відповідачів. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11.07.2019 року, було відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до розгляду. Позивачі [PERSON] , та [PERSON] , до судового засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надали заяву про розгляд справи без їх участі, наполягали на задоволенні позовних вимог з підстав наведених у позовній заяві. Представники відповідачів не з`явилися за невідомою суду причиною, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином, та від них не надійшло клопотання про відкладення слухання справи або про розгляд справи у їх відсутність. Відзиву на позовну заяву відповідачами надано не було. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, суд вважає за можливе розглянути справу у порядку заочного провадження, адже існують всі умови для ухвалення заочного рішення, передбачені ч.1 ст.280 ЦПК України. Інших заяв та клопотань від сторін не надійшло. Суд розглянувши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення серія ВМК № 578897 від 13 листопада 2009 року посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області, Каронін Р.Є. передав у власність в рівних частках [PERSON] , та [PERSON] , нежитлове приміщення номер 1, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 245,5 кв. м. Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів № 7949778 від 13.11.2009 року було проведено реєстрацію об`єкту : нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , набувачем якого є [PERSON] , та [PERSON] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно міського комунального підприємства « Маріупольське бюро технічної інвентаризації» № 24478868 від 14.11.2009 року власниками приміщення за адресою: [ADDRESS] , в рівних долях є [PERSON] , та [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення серія ВТС № 456560 від 21 березня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області, Каронін Р.Є. передав у власність в рівних частках [PERSON] , та [PERSON] , нежитлове приміщення номер [ADDRESS] , загальною площею 255,2 кв. м. Відповідно до витягу з Державного реєстру права на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1482809 від 21.03.2013 року на підставі договору купівлі продажу, на праві спільної приватної власності у розмірі Ѕ частки, [PERSON] , є власником нежитлового приміщення [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру права на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1485248 від 21.03.2013 року на підставі договору купівлі продажу, на праві спільної приватної власності у розмірі Ѕ частки, [PERSON] , є власником нежитлового приміщення [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення серія ВТМ № 438897 від 04 жовтня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області, Каронін Р.Є. передав у власність в рівних частках [PERSON] , та [PERSON] , нежитлове приміщення номер [ADDRESS] , загальною площею 1103,0 кв. м. Відповідно до витягу з Державного реєстру права на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 12972508 від 18.11.2013 року на підставі договору купівлі продажу, на праві спільної приватної власності у розмірі Ѕ частки, [PERSON] , є власником нежитлового приміщення № [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру права на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 12969228 від 18.11.2013 року на підставі договору купівлі продажу, на праві спільної приватної власності у розмірі Ѕ частки, [PERSON] , є власником нежитлового приміщення № [ADDRESS] . Відповідно до запиту на отримання інформації за № 48945/10/05-99-46-20 від 21.06.2019 року на обліку до Маріупольського управління Головного управління ДФС у Донецькій області з 01.01.2019 року перебувають наступні суб`єкти господарської діяльності : ТОВ «ТД Аріант» ( код з ЄДРПОУ - 42050897), ТОВ «Рікс Маркет» (код з ЄДРПОУ - 40929257), ТОВ Грін Продактс Плюс» (код з ЄДРПОУ - 38961883), ТОВ «Сенсор Технолоджи» (код з ЄДРПОУ - 37135135), юридична адреса яких згідно реєстраційних даних інформаційних систем органів ДФС України є : Донецька область, м. Маріуполь, вул.. Миколаївська 7/17. Позивачі в позовній заяві вказують, що зазначені юридичні особи фактично не перебувають за вищевказаною адресою, жодних договорів з ними на передачу в оренду приміщень у вказаній будівлі вони, як власник не укладали Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно дост.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановленим судом. Відповідно ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІVпередбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст.8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1ст.9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи ст. 321 ЦК України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.4 ст.89 ЦК України до єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом. Відповідно до ст.93 ЦК України, місцезнаходження юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Згідно п.45.2. ст.45 Податкового кодексу України встановлює, що податковою адресою юридичної особи є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що відомості про юридичну особу, громадське формування, що не має статусу юридичної особи та фізичну особу - підприємця вноситься до Єдиного державного реєстру на підставі: 1) відповідних заяв про державну реєстрацію; 2) документів, що подаються для проведення інших реєстраційних дій; 3) відомостей, отриманих у результаті інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром та інформаційними системами державних органів. Згідно п.10 ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», що в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: місцезнаходження юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру. Частина 1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» визначає, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Відповідно п.2 ч.1 ст.25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі щодо скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі. З огляду на вищенаведене, державна реєстрація вказаних товариств за адресою належної [PERSON] , та [PERSON] , без волевиявлення останніх, є втручанням у права їх власності і таке втручання не відповідає критеріям законності та порушує їх право власності, що гарантується Конституцією України. Обставини по справі свідчать про те, що реєстрація юридичних осіб перешкоджає [PERSON] , та [PERSON] , вільно користуватися своїм майном, а отже перешкоди, які чиняться у користуванні власністю повинні бути усунені. Аналізуючи перелічені норми цивільного права, взявши до уваги надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , та [PERSON] , до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позовної заяви до суду позивач сплатив судові витрати, а саме судовий збір у сумі 768,40 грн., а тому, оскільки позов задоволено, сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача по справі у дольовому порядку.

Outcome: approved