Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

До Решетилівського районного суду Полтавської області 24 липня 2019 року звернулася позивачка [PERSON] з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів. На обґрунтування позову позивачка зазначає, що 5 грудня 2008 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди землі, який посвідчений державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори. Строк дії договору визначено сторонами 49 років. Об`єктом даного договору була земельна ділянка, кадастровий номер 5324280900:00:001:0031, площею 4,06 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Жовтневої сільської ради Решетилівського району Полтавської області. Позивачка [PERSON] , як орендар, прийняла у строкове платне користування земельну ділянку. Орендна плата була встановлена у розмірі 3% від нормативно - грошової оцінки та сплачена позивачем наперед за весь час користування земельною ділянкою у розмірі 63208,29 грн, що підтверджується положеннями договору оренди. Оскільки договір не передбачав на кого саме зі сторін покладається обов`язок проведення державної реєстрації та в який строк вона повинна бути проведена, позивач через свою необізнаність з положенням законодавства її не здійснила. В жовтні 2018 року позивачка [PERSON] виявила намір провести державну реєстрацію даного договору, однак Рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Решетилівської міської ради №43368151 від 05.10.2018 р. позивачці було відмовлено у державній реєстрації права оренди земельної ділянки, оскільки було встановлено інше речове право, зареєстроване Державному реєстрі речових прав за номером 25334169. Після цього позивачка [PERSON] спробувала зв`язатися з відповідачем [PERSON] , щоб той надав пояснення з приводу укладення ним нового договору оренди, на що [PERSON] повідомив, що через відсутність державної реєстрації договору оренди, укладеного між ними, він не має наміру виконувати його умови. Повертати кошти [PERSON] теж відмовився. Зважаючи на викладені обставини, позивачка [PERSON] просила стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу в розмірі 221099,18 грн, що складається з суми грошових коштів, що підлягала поверненню за зобов`язанням - 63208,29 грн, інфляційні збитки - 138944,46 грн, 3% річних від неповернутої суми - 18946,43 грн., та суму сплаченого судового збору. Ухвалою судді Лизенко І.В. від 02.08.2019 р., яка була відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 р. №175/о/15-19 строком на один рік, відкрито загальне позовне провадження у справі. 22 серпня 2019 року до суду надійшли заперечення на позовну заяву відповідача [PERSON] , в яких він позов не визнав та зазначив, що від позивачки отримав лише 10 000 грн, а іншу суму, як вони з нею домовлялися, він отримає після збору першого врожаю із землі, тобто, восени 2009 року, однак на момент подання заперечень, решти коштів в розмірі 53000 грн він так і не дочекався. Вважає, що, не дочекавшись орендної плати протягом трьох місяців, він, як власник земельної ділянки, може приймати рішення на власний розсуд стосовно своєї землі (а.с.26). 11 січня 2020 року до суду від позивачки [PERSON] надійшло клопотання про зменшення розміру позовних вимог та повернення надмірно сплаченої суми судового збору в якому вона просила стягнути з відповідача [PERSON] суму коштів в розмірі 60154,22 грн, що складається з суми грошових коштів, що підлягала поверненню за зобов`язанням - 51275,79 грн, інфляційне збільшення боргу - 6050,54 грн, 3% річних від неповернутої суми - 2827,89 грн., та суму сплаченого судового збору. 09.12.2019 р. ухвалою суду прийнято заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у Решетилівському районі Полтавської області повернути [PERSON] надміру сплачену суму судового збору та призначено справу до судового розгляду (а.с.85-86). У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області [PERSON] . Ухвалою суду 10.08.2020 р. провадження по справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання. До початку підготовчого судового засідання до суду надійшла заява [PERSON] про уточнення розміру позовних вимог, в якій вона просила стягнути з відповідача [PERSON] суму коштів в розмірі 61828,15 грн, що складається з суми грошових коштів, що підлягала поверненню за зобов`язанням - 51275,79 грн, інфляційне збільшення боргу - 6717,21 грн, 3% річних від неповернутої суми - 3835,15 грн., та суму витрат, пов`язаних з розглядом справи (а.с.109-111). 09.09.2020 року по даній цивільній справі проведено підготовче засідання і справу призначено до розгляду по суті позову. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представниця позивачки адвокат Ткаченко А.В. в своїх поясненнях посилалися на обставини та доводи, які викладені в позовній заяві. Зокрема представниця позивачки зазначила, що відповідно до п.42 договору оренди землі цей договір набирає чинності після підписання сторонами, нотаріального посвідчення та його державної реєстрації. Відповідач [PERSON] суму, вказаних в договорі оренди землі, коштів отримав, що підтверджується самим договором. Зважаючи на те, що даний договір є неукладеним в силу положень ЦК України та ЗУ «Про оренду землі», які пов`язують факт укладення договору оренди земельної ділянки з його державною реєстрацією, відповідач володіє переданими йому коштами без достатньої правової підстави. А тому просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] пояснив, що отримав від позивача грошові кошти в сумі 10000 грн, що підтверджується розпискою, а решту коштів, майже 53000 грн, не отримав до цих пір. На запитання відповів, що розписка була складена в одному примірнику, який зберігається у чоловіка позивачки, тому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник адвокат Бойченко В.П. вказував на те, що договір оренди землі недійсним не визнавався, а тому в даному спорі підлягають застосуванню спеціальні норми, передбачені, зокрема ЗУ «Про оренду землі». Отже, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення та доводи учасників розгляду справи, дослідивши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, вивчивши та оголосивши заяви по суті справи, які подані учасниками справи, та всі докази в їх сукупності, і давши їм відповідну оцінку приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, виданого [PERSON] , на підставі розпорядження голови Решетилівської РДА від 02.09.1998 р. №290, відповідачу [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 4,06 га, яка знаходиться на території Жовтневої сільської ради Решетилівського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.78) 05 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди землі (а.с.6). Предметом договору оренди була земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Жовтневої сільської ради Решетилівського району Полтавської області, кадастровий номер 5324280900:00:001:0031, загальною площею 4,06 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (п.п.1,2 договору). Договір укладено на 49 років (п.9 договору). Цей договір підписаний сторонами в присутності державного нотаріуса Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М. та посвідчений нею. Пунктом 6 договору оренди землі визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно висновку, виданого Відділом Держкомзему у Решетилівському районі 03.12.2008 р. №1465 становить 42998,84 грн. Відповідно до п.12 цього договору орендна плата в сумі 63208,29 грн сплачена орендарем, а орендодавцем отримана повністю при підписанні цього договору сам на сам за весь час дії цього договору. Згідно ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] підтвердив в судовому засіданні, що договір він перед підписанням читав, заперечень щодо його змісту не надавав, позову про визнання цього договору недійсним до суду не подавав, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] отримав від позивачки [PERSON] (чоловіка позивача) визначену договором оренди землі суму в розмірі 63208, 29 грн. Суд не приймає посилання відповідача на те, що він отримав тільки 10000 грн, оскільки це твердження не доведене належним чином. Зокрема, розписка, на яку посилається відповідач, в матеріалах справи відсутня, клопотань від сторони відповідача про витребування її у сторони позивача до суду не надходило. Відповідно до частини 1 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 цього закону) Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно статті 638 Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 14 ЗУ «Про оренду землі» визначені вимоги щодо форми договору оренди землі: договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень ч.1, 5 ст.6 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин), орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Приписами частин 1,2 статті 125 ЗК України (в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Таким чином, сторонами не були додержані встановлені законодавством України вимоги щодо форми договору оренди та його державної реєстрації, тому даний договір оренди є таким, що не був укладений. Зі змісту пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що у такому випадку застосуванню підлягають положення, передбачені главою 83 книги 5 ЦК України. Згідно із статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до частини першої статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно. Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. До такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 20.11.2019 р. по справі №467/1906/16-ц. Відповідно до частини другої статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до поданого позивачкою [PERSON] уточненого розрахунку заборгованості за договором оренди землі сума орендної плати за один рік становить 1289, 97 грн (63208,29 грн (сума переданих коштів за весь час дії договору) : 49 років (строк дії договору). 1289,97 грн : 12 місяців = 107,50 грн (сума орендної плати за один місяць). Період, протягом якого сторони належним чином виконували обов`язки за договором оренди землі з 05.12.2008 р. становить 111 місяців. 111*107,5000 = 11932,50 грн - сума, що становить орендну плату за користування земельною ділянкою. Таким чином, сума, що підлягає поверненню відповідачем ще у березні 2018 року, коли відповідач передав належну йому земельну ділянку іншій особі, становить 63208,29-11932,50=51275,79 грн. Згідно цього ж розрахунку інфляційні втрати з березня 2018 року по серпень 2020 року становлять 6717,21 грн та 3 % річних - 3835,15 грн. Загальна сума заборгованості становить 61828,15 грн. Суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості щодо стягнення заборгованості за простроченням грошового зобов`язання, інфляційного збільшення боргу та 3 відсотків річних від неповернутої суми, оскільки ні відповідачем, ні представником відповідача вказаний розрахунок не було спростовано та не було надано жодного свого розрахунку. Тому за безпідставне користування коштами позивача відповідач має сплатити 51275,79 грн - суму грошових коштів, що підлягала поверненню за зобов`язанням, інфляційні втрати у розмірі 6717,21 грн та 3 % річних у сумі 3835,15 грн. Таким чином, враховуючи те, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факту отримання відповідачем узгодженого в договорі оренди землі грошових коштів в сумі 63208,29 грн в якості орендної плати за використання земельної ділянки та те, що договір оренди земельної ділянки між сторонами фактично укладений не був, суд доходить висновку, що дані грошові кошти набуті без достатньої правової підстави і підлягають поверненню позивачці [PERSON] . Посилання представника відповідача на те, що позивачкою земельна ділянка використовувалась майже десять років, тому орендна плата не підлягає поверненню, не приймається судом до уваги, оскільки не ґрунтується на вимогах закону. До того ж, позивачкою заявляються позовні вимоги про стягнення суми боргу без врахування суми за час фактичного користування земельною ділянкою, що підтверджується розрахунком заборгованості в уточненій позовній заяві. Також суд вважає безпідставними посилання представника відповідача [PERSON] на те, що між сторонами був укладений договір, який є достатньою правовою підставою для отримання грошей і в даному спорі застосуванню підлягають саме норми спеціального закону, зокрема ЦК України Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі», оскільки в ході розгляду цієї справи судом було встановлено, що договір оренди між сторонами не укладався, що свідчить про відсутність договірних правовідносин між ними. А отже, застосуванню підлягають положення статей 1212, 1213 ЦК України. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем до закінчення судових дебатів на підтвердження витрат, пов`язаних з розглядом судової справи - витрат на професійну правничу допомогу подано суду договір від 15.10.2019 р. №04/10/19 про надання правової допомоги, акт наданих послуг та виконаних робіт від 04.11.2020 р. та квитанції від 15.10.2019 р. №Н-04/10/19 та № Т-04/10/19 (а.с.а.с.126-127, 128-129,130,131). Предметом договору від 15.10.2019 р. №04/10/19 про надання правової допомоги, який укладений між [PERSON] та адвокатами Нестеренко Н.М. та Ткаченко А.В. є надання правової (правничої) допомоги щодо представництва інтересів клієнта ( [PERSON] ) як позивача в суді першої інстанції у справі №546/775/19 (розділ 1 договору). Пунктом 1 розділу 3 договору визначено фіксовану суму вартості послуг адвокатів. Так, клієнт зобов`язується сплатити адвокатам гонорар в розмірі 8000 грн: адвокату Нестеренко Н.М. - 4000 грн та адвокату Ткаченко А.В. - 4000 грн. Згідно наданих квитанцій від 15.10.2019 р. №Н-04/10/19 та № Т-04/10/19 від 15.10.2020 р. [PERSON] було сплачено адвокатам Нестеренко Н.М. та Ткаченко А.В. гонорар в розмірі 8000 грн, по 4000 грн кожній. Відповідно до акту наданих послуг та виконаних робіт адвокатами Нестеренко Н.М. та Ткаченко А.В. затрачено на дану справу близько 23 годин. Суд вважає опискою вказані в договорі №04/10/19 про надання правової допомоги та акті наданих послуг та виконаних робіт прізвище, ім`я, по батькові « [PERSON] », замість правильного « [PERSON] », оскільки місце реєстрації, паспортні дані, РНОКПП вказані саме [PERSON] , що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. Велика Палата Верховного суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 зробила висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд вважає, що витрати позивачки [PERSON] на професійну правничу допомогу підтверджені належним чином, їх розмір в даній справі є співмірним із складністю справи і виконаних адвокатами робіт (наданих послуг) та часом витраченим на виконання відповідних робіт. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З дубліката квитанції про сплату судового збору від 24.07.2019 року № 0.0.1418763142.1 вбачається, що позивачкою [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 2210,99 грн (а.с. 1). Ухвалою суду від 13.01.2020 р. зобов`язано Управління Державної казначейської служби України в Решетилівському районі повернути [PERSON] надміру сплачену суму судового збору, що становить 1442,59 грн. Таким чином судовий збір на день подачі позову мав бути сплачений в розмірі 768,40 грн (2210,99-1442,59). Враховуючи вищезазначене та у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати по сплаті судового збору та витрати, пов`язані з розглядом справи (на професійну правничу допомогу) підлягають стягненню з відповідача у справі [PERSON] на користь позивачки [PERSON] в розмірі 8768,40 грн, з яких 768,40 грн (2210,99-1442,59) - судовий збір, 8000 грн - витрати на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного та,

Outcome: approved