Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

До Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області звернувся [PERSON] з позовом,\~а згодом\~з уточненим\~позовом,\~до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Уточнена позовна заява обґрунтована тим, що позивачу на підставі договору купівлі продажу належить житловий будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані відповідачі, але з жовтня 2014 року вони в будинку не проживають, їх речей в будинку немає. Реєстрація відповідачів у зазначеному будинку порушує право позивача на вільне володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Відповідачі є донькою та колишньою дружиною позивача, проте добровільно знятись з реєстрації не бажають, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду. Позивач у судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідачі в судове засідання, призначене на 08.09.2021 року на 09.30 годин не з`явилися, конверти з судовою повісткою та іншими документами, направлені за адресою місця їх проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку, повернулися до суду, причина повернення «адресат відсутній за вказаною адресою», про що зазначено в довідці поштового відділення. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказі за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] вважаються належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися в судове засідання без поважних причин та не повідомили про причини неявки, відзив на позовну заяву не подавали, позивач не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення, тому суд, з урахуванням вимог ст. 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України з урахуванням заяви позивача про слухання справи за його відсутності та у зв`язку з неявкою відповідачів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши доводи позовної заяви, матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що заява підлягає повному задоволенню за наступних підстав. Як вбачається з вимог ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.\~ Відповідно до\~ст.76 цього Кодексу\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.\~ За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу будинку від 03.10.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-2284, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] /а.с.6/. Вказана інформація також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.05.2021 року /а.с.7/. Згідно довідки голови квартального комітету № 28 від 15.06.2021 року, в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , однак з жовтня 2014 року по теперішній час за вказаною адресою не проживають. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] є колишньою дружиною позивача [PERSON] , шлюб між ними було розірвано рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02.09.2015 року, про що свідчить копія рішення. Відповідач [PERSON] є донькою позивача [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] /а.с.8/. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З вимог ч.1 ст. 317 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В частинах\~1,2\~ст.\~319\~ЦК України\~зазначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Однак, у зв`язку з реєстрацією відповідачів у належному позивачу будинку, останній не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до\~ч.1\~ст.\~383\~ЦК України,\~власник квартири\~/будинку/\~має право\~використовувати помешкання\~для власного\~проживання та\~проживання членів\~своєї сім`ї інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Частиною першою статті 401\~ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Вимоги частини 2 ст. 405 ЦК України передбачають, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, серед іншого, для захисту прав і свобод інших осіб. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є членами сім`ї позивача донькою та колишньою дружиною, зареєстровані у належному йому будинку, проте з жовтня 2014 року в будинку не проживають, їх речей та іншого майна в будинку немає, до будинку вони не з`являються, претензій щодо проживання в будинку не пред`являють. Судом не встановлено наявності будь-якої домовленості між сторонами щодо строку відсутності відповідачів у вказаному будинку. Статтею 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, на підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд визнає позов [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved