Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності на Ѕ частину майна набутого в період шлюбу, поділ майна в натурі. Ухвалою суду від 11 березня 2019 року роз`єднано позовні вимоги та виділено позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобіля в самостійне провадження. Позивач в позові посилається на те, що з 28 лютого 1998 року сторони перебували у шлюбі та проживали разом до березня 2015 року. Під час шлюбу сторонами набуто автомобіль марки CHEVROLET LACETTI NF 196, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , колір чорний, реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстровано на ім`я відповідача - [PERSON] . Позивач вважає, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Після припинення шлюбних відносин, відповідач - [PERSON] без згоди позивача 04.10.2017 року продав відповідачеві [PERSON] автомобіль. В подальшому, 03.04.2018 року вказаний автомобіль був проданий [PERSON] . Виходячи з наведеного, позивач вважає, що оспорювані договори порушують її права як співвласника, вчинені без її згоди, тому прохає визнати недійсними договори купівлі-продажу автомобілю марки CHEVROLET LACETTI NF 196, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , укладені 04.10.2017 року та 03.04.2018 року. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача - [PERSON] - адвокат Салтисюк Ю.В. заперечив проти позовних вимог, зазначивши, що відповідач у відповідності до вимог законодавства здійснив відчуження транспортного засобу, будь які обтяження при здійсненні продажу автомобіля були відсутні. Автомобіль був відчужений шляхом надання довіреності на право розпорядження транспортним засобом. Крім того, представник відповідача зазначив, що не може стверджувати про наявність або відсутність письмової згоди другого з подружжя щодо продажу автомобіля, оскільки екземпляр цього договору у відповідача відсутній. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, встановив наступне. Судом встановлено, що з 28 лютого 1998 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі (а. с. 47). У період шлюбу 07 червня 2012 року був набутий спірний автомобіль, який зареєстрований на ім`я відповідача, що не оспорюється сторонами. Згідно інформації наданої 26 травня 2018 року Територіальним сервісним центром № 1246, автомобіль CHEVROLET LACETTI NF 196, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , колір чорний, 04.10.2017 року було відчужено на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] 03.04.2018 року вказаний автомобіль був відчужений [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до п. 2, 3 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що автомобіль набуто відповідачем [PERSON] в період шлюбу, однак позивачем не зазначено підставу набуття у власність транспортного засобу, у зв`язку із чим суд не може дійти обґрунтованого висновку про його належність подружжю на праві спільної сумісної власності. Крім того, позивачем, яка посилалася про неправомірність правочину, не заявлялось клопотання про витребування оспорюваних правочинів, у зв`язку із чим неможливо дослідити їхній зміст та встановити факт ненадання згоди позивачем на укладення договорів купівлі-продажу автомобіля, враховуючи презумпцію правомірності правочину визначену ст. 204 ЦК України. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позивачем не доведено обставин на які вона посилається як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсними правочинів укладених без її згоди, у зв`язку із чим суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed