Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

До Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що з 31.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , укладено шлюб в Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Стверджує, що [PERSON] та відповідач не зійшлись характером, мають різні погляди на сімейне життя, різні вподобання, внаслідок чого вони з квітня 2018 року не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, [PERSON] проживає окремо, кожен з них має свій окремий бюджет, разом не ведуть спільного господарства, практично сім`я повністю розпалася і її збереження стало неможливим та за переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. З огляду на наведене вважає, що шлюб між позивачем та відповідачем суперечить їх інтересам, подальше сімейне життя вважає неможливим, збереження сім`ї також, тому просить шлюб розірвати та після розірвання шлюбу прізвище залишити « [PERSON] ». Також представник позивача зазначила, що з квітня 2018 року [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] та відвідує дошкільний заклад, ясла-садочок №83 «Червона шапочка». [PERSON] створені всі умови для проживання та нормального розвитку дитини. [PERSON] приводить та забирає дитину з садочка, сплачує за харчування та перебування дитини в дошкільному закладі, а також виконує всі обов`язки, покладені на неї законом та які необхідні для належного утримання дитини. У зв`язку з чим, позивач просить визначити місце проживання малолітньої дитини за її місцем проживання, оскільки це відповідає принципу 6 Декларації про права дитини від 20.11.1959 року. Спір про поділ майна, набутого в період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі не вирішується. Позивач зазначила, що офіційно не працевлаштована, на життя заробляє випадковими заробітками, тому грошей на утримання дитини катастрофічно не вистачає. Позивач щомісячно витрачає кошти на утримання дитини, а саме: витрати на одяг, витрати на ліки, на засоби догляду за дитиною, плата за дитсадок та гуртки, витрати на розвиваючу, навчальну літературу та розваги, витрати на харчування дитини. У зв`язку з чим, просить стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частки від заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24.02.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та розпочато у справі загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 07.05.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, при цьому надали до суду письмові заяви, в яких просили шлюб розірвати, залишивши позивачу прізвище « [PERSON] », визначити місце проживання малолітньої дитини та стягнути з відповідача аліменти та судовий збір, справу розглянути без їх участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про перенесення слухання справи не надавав. На підставі ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених вимог Закону, суд вбачає за можливе розглянути справу без відповідача і винести заочне рішення. Суд розглядає справу без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 31.03.2015 року, [PERSON] та [PERSON] , 31.03.2015 року зареєстрували шлюб у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, про що складено відповідний актовий запис за №120. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 06.10.2015 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [INFO] народилася [PERSON] , батьком якої є [PERSON] , мати [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що фактичні сімейні відносини між подружжям припинені, разом не проживають, подальше сімейне життя та збереження сім`ї неможливе, тому шлюб підлягає розірванню. Що стосується позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] за місцем проживання позивача, суд зазначає наступне. Відповідно копії рахунку та платежів, вбачається, що [PERSON] здійснювала оплату за іграшки та відвідування дитиною дитячого садку №83, групи №3. Згідно характеристики виданої вихователем та В.о. завідуючої «Ясла-садку» №83 «Червоний капелюшок» Маріупольської міської ради Донецької області дитина [PERSON]. є активною дівчинкою, життєрадісною. Відкритою, доброю, вічливою, легко спілкується з дітьми. Дитячий садок відвідує з бажанням. Вона самостійно одягається, завжди стежить за своїм зовнішнім виглядом, іграшками та книгами. З програмою середньої групи справляється. Вихованням у сім`ї займається мати, яка здійснює її захист і забезпечує інтереси дівчинки, створює для неї умови для виховання і розвитку, постійно проводить час з дитиною, контролює її успіхи. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 161 ч. 1 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що на даний час проживання малолітньої доньки з матір`ю, яка фактично проживає з нею, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. Таким чином, враховуючи, що судом встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в цій частині. Стосовно позовної вимоги щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, суд, зазначає наступне. Згідно зі ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Одним із способів утримання, відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, є стягнення аліментів за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частки від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви та до повноліття дитини. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в розмірі 1681,60 грн., тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий у розмірі 1681,60 грн. Крім того, оскільки [PERSON] звільнена від сплати судового збору за подання заяви про стягнення аліментів, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача у розмірі 840,80 грн. На підставі ст.ст. 3, 21, 24, 36, 55, 110, 112-114, 141, 157, 160-161, 180-182, Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved