Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

До Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому просить, визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Позовна заява обґрунтовується тим, що позивачу на підставі договору купівлі продажу від 21.08.2020 року належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані, однак з 2017 року не проживає відповідач [PERSON] , а з 01 квітня 2020 року не проживає відповідач [PERSON] . Реєстрація відповідачів у зазначеній квартирі порушує право позивача на вільне володіння, користування і розпорядження належним їй майном. Відповідачі є членами сім`ї колишнього власника квартири, проте добровільно знятись з реєстрації не бажають, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду. Позивач у судове засідання не з`явилася, від її представника адвоката Скворцової О.В. надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання призначене на 18.02.2021 року о 10.00 годині не з`явився, 01.02.2021 року від нього на адресу суду надійшла заява відповідно до якої він просить проводити розгляд справи за його відсутності, претензій на право користування квартирою [ADDRESS] не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання, призначене на 18.02.2021 року на 10.00 годину не з`явився, конверт з судовою повісткою та іншими документами, направлений за адресою його місця реєстрації, зареєстрованому у встановленому законом порядку, повернувся до суду, причина повернення «адресат не проживає за вказаною адресою», про що зазначено в довідці поштового відділення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України з урахуванням заяви представника позивача та відповідача [PERSON] про слухання справи за їх відсутності та у зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] , фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши доводи позовної заяви, матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позовна заява підлягає повному задоволенню за наступних підстав. Як вбачається з вимог ст.ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.\~ Відповідно до\~ст.76 цього Кодексу\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.\~ За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу квартири від 21.08.2020 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.08.2020 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] /а.с.6,7-8/. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] є колишнім співвласником квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є членом сім`ї колишніх власників квартири [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки уповноваженої особи по будинку від 24.09.2020 року [PERSON] за адресою [ADDRESS] не мешкає з 2017 року /а.с.9/. Згідно довідки уповноваженої особи по будинку від 28.09.2020 року [PERSON] за адресою [ADDRESS] не мешкає з квітня 2020 року /а.с.10/. В силу того, що відповідачі зареєстровані в квартирі, але в ній не проживають, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй квартирою. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За\~статтею 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які\~\~мають у приватній власності\~\~будинок\~\~(частину будинку),\~\~квартиру,\~\~користуються\~\~ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~\~і\~\~проживання\~\~членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб,\~\~ мають\~\~ право розпоряджатися\~\~цією\~\~власністю на\~\~свій\~розсуд. За положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу вищевказаних норм вбачається, що право користуватись жилим приміщенням виникає та існує у особи за наявності права власності на квартиру (будинок) у цієї особи. Із припиненням права власності особи втрачається й її право користування цим жилим приміщенням. Отже, \~новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема визнавати осіб, які зареєстровані в ній, але не проживають, такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, тобто на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, серед іншого, для захисту прав і свобод інших осіб. Частиною першою статті 401\~ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно пункту 4 частини першої статті 406\~ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406\~ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2018 року винесеній за результатами розгляду справи № № 61-755 св 18, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідач [PERSON] повністю визнав позовні вимоги, про що свідчить подана ним заява. Визнання позову відповідачем, з урахуванням вимог ч.4 ст. 206 ЦПК України, не порушує прав та законних інтересів інших осіб. Враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] є колишнім співвласником квартири, а [PERSON] є членом його сім`ї, зазначені особи зареєстровані в належній позивачу квартирі, добровільно залишили квартиру і на даний час в ній не проживають, припинення права власності відповідача [PERSON] на квартиру тягне і припинення права користування ним цією квартирою, а також втрачається право користування жилим приміщенням й у членів його сім`ї, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для припинення права відповідачів користуватися чужим майном (квартирою) на підставі частини другої статті 406 ЦК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved