Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 30 липня 2019 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 01.08.2017 між ним та [PERSON] укладено договір позики на суму 40700 грн. із строком повернення суми позики до 01.08.2018. Відповідач в порушення умов договору позики зобов`язання не виконав, суму позики не повернув. Просить суд з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 40700,00 грн., 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 1214,00 грн., пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 14412,25 грн., суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 3982,82 грн., судові витрати в розмірі 768,40 грн. та витрати пов`язані з наданням адвокатської допомоги в розмірі 10 000 грн. Позивач та його представник надали в судове засідання письмову заяву, в якій просили справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, не заперечували проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав та про причини неявки суд не повідомив. Приймаючи до уваги думку позивача, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до положень ст. 280 ЦПК України суд з письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст.12,81,82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Так судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за яким відповідач отримав від позивача грошову суму у розмірі 40 700,00 грн. та зобов`язався повернути зазначену суму грошових коштів до 01.08.2018, договір позики посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бедненко С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3891. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти чи інші речі, які визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Станом на 30.07.2019 відповідачем [PERSON] грошові кошти повернуто не було. Згідно ст.526, 527 ЦК України зобов`язання повинно бути виконано належним чином та відповідно з умовами договору та вимог Цивільного кодексу України. Боржник повинен виконати свої обов`язки, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором чи законом. За правилом ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За умовами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, встановленому договором. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики у розмірі 40 700,00 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних збитків за невиконання зобов`язань, суд враховує наступне. На підставі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Враховуючи те, що на час розгляду справи борг за договором позики від 01.08.2018 не повернуто, то суд бере до уваги наданий позивачем розрахунок та вважає за необхідне стягнути з відповідача три відсотки річних за користування грошовими коштами у розмірі 1214,00 грн., пені за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 14 412,25 грн. та індексу інфляції у розмірі 3982,82 грн. за невиконання зобов`язань. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних, пені та індексу інфляції обґрунтовані та підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного, суд дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості за договором позики у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню, та стягненню підлягає сума боргу у розмірі 40700 грн., три відсотки річних за користування грошовими коштами у розмірі 1214,00 грн., пені за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 14 412,25 грн. та індексу інфляції у розмірі 3982,82 грн. Щодо питання про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн., суд виходить із наступного. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах «Двойних проти України» (пункт 80) від 12 жовтня 2006 року, «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36) від 10 грудня 2009 року, «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268) від 23 січня 2014 року, «Баришевський проти України» (пункт 95) від 26 лютого 2015 року та інші. У рішенні «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат на підставі, наданих стороною доказів. Отже, в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат, у зв`язку з чим, вимоги про стягнення витрат пов`язаних з наданням правової допомоги задоволенню не підлягають. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку із повним задоволенням позовних вимог, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial