Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 20 січня 2016 року надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів, моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилався на те, що 03 грудня 2013 року між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] було оформлено картку № 5168 7420 6497 6958. В червні 2015 позивач, маючи намір зняти з вищезазначеного карткового рахунку частину коштів з метою використання для особистих потреб, дізнався, що відповідач в односторонньому порядку припинив виконання своїх обовязків з видачі грошових коштів через банкомати або каси своїх відділень. Втім позивач не надавав згоди на вчинення зазначених дій з боку відповідача. Відповідач не попередив позивача про зміни умов обслуговування та блокування карткових рахунків останнього. Вказані дії Банку позивач вважав неправомірними та просить суд стягнути з відповідача суму залишку на картковому рахунку у розмірі 108700,17 грн, а також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та судові витрати по справі. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові, наполягали на їхньому задоволенні. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив в задоволенні позову відмовити. Дослідивши та вивчивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що 03 грудня 2013 року між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] було оформлено картку № 5168 7420 6497 6958. Як вбачається з матеріалів справи 28 серпня 2015 року, 16 жовтня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявами про розблокування картки та закриття карткового рахунку. Проте відповідач попри взяті на себе зобовязання щодо повернення вкладу не виконує і на дату подання позову до суду грошові кошти позивачу не повернув. Згідно із\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1\~ст. 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1\~ст. 317 ЦК України\~передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 526 ЦК України\~визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до\~ст. 1074 ЦК України\~обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Вимоги щодо відшкодування позивачеві моральної шкоди суд вважає за необхідне залишити без задоволення, оскільки між сторонами по справі існували договірні правовідносини, а до таких правовідносин не можуть бути застосовані підстави відшкодування шкоди, передбачені ст. 1167 ЦК України, яка регулює позадоговірні (деліктні) відносини. Оскільки такого виду відповідальності, як відшкодування замовнику моральної шкоди, не передбачає між сторонами договір про відкриття карткового рахунку та пункт 5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає право споживача на відшкодування моральної шкоди лише у випадках, коли така шкода заподіяна небезпечною для життя, здоровя продукцією. Враховуючи те, що судом не встановлено заподіяння шкоди позивачу продукцією, що небезпечна для життя, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених норм права, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача, з огляду на що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 17 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1630,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial