Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

До Рубіжанського міського суду Луганської області із цивільним позовом до [PERSON] та [PERSON] звернулась [PERSON], яка просила визнати недійсним правочином - договір дарування квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] 18 жовтня 2001 року, визнати вказаний договір - договором купівлі-продажу, за яким покупцем визнати її, [PERSON], та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. У судових засіданнях під час розгляду справи по суті, брали участь представник позивача: [PERSON], відповідачі: [PERSON], [PERSON], представник відповідача [PERSON]: [PERSON]. Позивач, з дотриманням положень частини 5 статті 74 Цивільного процесуального кодексу України, про день, час і місце проведення судових засідань повідомлявся належним чином через свого представника, але правом на безпосередню участь у судових засіданнях не скористався. Представник позивача, безпосередньо у судових засіданнях під час надання пояснень вказував на те, що позов підлягає задоволенню у зв'язку з тим, що між відповідачами насправді було вчинено не договір дарування квартири, а договір купівлі-продажу. При цьому, оскільки грошові кошти на придбання спірної квартири надала відповідачу: [PERSON] саме позивач: [PERSON] у зв'язку з тим, що саме вона і бажала придбати спірну квартиру, її покупцем слід визнати позивача. А тому, саме за [PERSON] необхідно визнати право власності на спірну квартиру. Відповідач [PERSON], безпосередньо у судових засіданнях під час надання пояснень вказувала на те, що позов не підлягає задоволенню, оскільки з відповідачем [PERSON] вона уклала саме договір дарування спірної квартири, інших договорів з нею не укладала. Грошові кошти, які надсилала їй позивач, мали своїм призначенням придбання ліків для їх рідної матері. Представник відповідача [PERSON]: [PERSON], безпосередньо у судових засіданнях під час надання пояснень вказувала на те, що вимоги позивача про визнання договору дарування недійсним не підлягають задоволенню у зв'язку з недоведеністю, у задоволенні вимог про визнання договору дарування договором купівлі-продажу - слід відмовити у зв'язку з пропуском позовної давності, вимоги про визнання позивача покупцем спірної квартири є необґрунтованими, а у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на спірну квартиру за позивачем слід відмовити за відсутністю законних підстав. Відповідач [PERSON], безпосередньо у судових засіданнях під час надання пояснень позовні вимоги визнала у повному обсязі. Подала про це письмову заяву та просила проводити слухання справи без її участі. Суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи письмового та речового доказу у вигляді лазерного диску, окремо, а також у їх сукупності, при цьому у співставленні та з оцінкою показань свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], встановив наступні обставини та відповідно до них визначив такі правовідносини: Дванадцятого жовтня 2001 року, [PERSON] надіслала [PERSON] 1400 (одну тисячу чотириста) німецьких дойч марок, які були отримані [PERSON] (а.с.6,13,138 та показання [PERSON], як свідка). Вісімнадцятого жовтня 2001 року, [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS]. Вказаний договір був укладений у письмовій формі, засвідчений приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу [PERSON] (№ у реєстрі 4870), а також зареєстрований у Рубіжанському бюро технічної інвентаризації 11 грудня 2001 року (а.с.44). Восьмого липня 2010 року, [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] 08 липня 2010 року і зареєстрований у реєстрі за №1490, відповідно до якого на випадок своєї смерті, заповіла належну їй квартиру [ADDRESS], своїй сестрі громадянці [PERSON] [PERSON] (а.с.9). Десятого липня 2010 року, [PERSON] підписала підтвердження, написане [PERSON] на копії договору дарування квартири [ADDRESS] (а.с.165). Двадцять шостого червня 2012 року, [PERSON] скасувала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] 08 липня 2010 року і зареєстрований у реєстрі за №1490, яким заповідала на випадок своєї смерті, своїй сестрі громадянці [PERSON] [PERSON], квартиру [ADDRESS] (а.с.45,9). Сьомого серпня 2013 року, [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом, яким оспорює дійсність укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору дарування, вважаючи його таким, що був вчинений між ними для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, за яким покупцем майна у вигляді квартири [ADDRESS] слід визнати її, у зв'язку з чим за нею необхідно визнати право власності (а.с.2-4). Із встановлених обставин вбачається, що між відповідачами мали місце цивільні (зокрема, зобов'язальні) правовідносини з приводу дарування нерухомого майна у вигляді квартири в будинку, які виникли на підставі правочину у вигляді договору. А позивач, не будучи стороною вказаного договору, заперечує його дійсність, вважаючи його удаваним. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому із наступних мотивів: Відповідно до положень статті 235 Цивільного кодексу України (надалі за тестом - ЦК України) удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Виходячи із системного тлумачення наведеної норми права, для її використання, необхідним є те, щоб два суб'єкти цивільних відносин вчинили між собою два правочини, один з яких для приховання іншого, який вони насправді вчинили. Отже, той правочин, який вони насправді вчинили повинен передувати за часом вчинення тому правочину, який його приховує. При цьому, обидва правочини повинні бути вчинені одними й тими ж суб'єктами, між собою. Якщо під час розгляду справи, суд встановить, що другий за часом виникнення правочин дійсно вчинено з метою приховати перший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей перший правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей перший правочин. І тільки, якщо правочин, який насправді вчинено його сторонами, буде визнано таким, що суперечить закону, суд повинен ухвалити рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Необхідність використання положень статті 235 ЦК України саме у такому розумінні, підтверджується роз'ясненнями Верховного Суду України, що надані ним у пункті 25 Постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Таким чином, з огляду на зазначене та те, що відповідно до положень частини 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимоги і заперечень, крім випадків звільнення від доказування - саме позивач повинен довести наявність усіх обставин, що є необхідними для застосування положень статті 235 ЦК України. Позивач посилається на те, що між відповідачами [PERSON] та [PERSON] у 2001 році було вчинено два правочини: договір купівлі - продажу квартири та договір дарування. При цьому останній, для приховання договору купівлі-продажу, який вони насправді вчинили. Вирішуючи питання про те чи дійсно між вказаними особами, як суб'єктами цивільних відносин у 2001 році було вчинено такі договори, суд виходить з наступного: Відповідно до положень частини 1 статті 58 Основ цивільного законодавства Союзу РСР і Республік та статті 153 Цивільного кодексу Української РСР (які діяли на момент укладення договорів, які на думку позивача мали місце) договір вважається укладеним, якщо між сторонами, в потрібній у належних випадках формі, досягнуто згоди по всіх істотних його умовах. Істотними є умови про предмет договору, умови, які визнані істотними законодавством або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, відносно яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. З огляду на зміст положень статей 224-240 Цивільного кодексу Української РСР та 74-78 Основ цивільного законодавства Союзу РСР і Республік, які були присвячені договору купівлі-продажу, та встановлювали істотні умови договору купівлі-продажу квартири як нерухомого майна та вимоги щодо форми такого договору, суд вважає, що позивач не надав належних, достовірних та допустимих доказів наявності тієї обставини, що [PERSON] та [PERSON], як громадяни, досягли у належній для договорів купівлі-продажу нерухомого майна формі (тобто у письмовій формі, із засвідченням договору нотаріусом та реєстрацією у виконавчому комітеті Рубіжанської місцевої ради народних депутатів) згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу спірної квартири, та взагалі сам факт того, що вказані суб'єкти цивільних відносин мали намір вчинити між собою саме договір купівлі-продажу, про що б домовлялись саме між собою, як продавець в особі власника майна, та покупець в особі суб'єкта цивільних відносин, який бажає його придбати. Не підтверджується це і показаннями усіх свідків, які були допитані у судових засіданнях. Натомість, належними, достовірними та допустимими доказами, які є в матеріалах справи (а.с.44 та показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]) підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] вчинили між собою тільки один правочин - договір дарування квартири [ADDRESS]. При цьому, досягнувши між собою згоди щодо усіх істотних умов договору даного виду, які були необхідними на той час та у належній для цього формі. За таких обставин, підстави для застосування положень статті 235 ЦК України відсутні, а тому для визнання вказаного договору дарування - удаваним правочином, а також договором купівлі-продажу, із застосуванням вказаних у цій статті правових наслідків, не має підстав. І саме тому, на підставі положень частини 4 статті 174 ЦК України, вважаючи, що визнання відповідачем [PERSON] суперечить закону, суд відмовляє [PERSON] у прийнятті визнання нею позову. Відповідно до положень частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України (надалі за тестом - ЦК України), якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Застосовуючи наведену норму права, суд враховує роз'яснення, що надані Пленумом Верховного Суду України в абзаці 5 пункту 5 Постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до яких вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист саме свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, чи свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, але за захистом саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на встановлені судом обставини та докази, що є в матеріалах справи, суд вважає, що позивачем не доведено факт того, що договором дарування, укладеним між відповідачами, були порушені, невизнані або оспорені будь-які його цивільні права чи законні інтереси. А тому, суд вважає, що у позивача відсутнє право чи законний інтерес, які необхідно було б захистити тим способом захисту, який обрав та просить позивач. Тому, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed