Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

До Подільського районного суду м. Києва з Приморського районного суду міста Одеси надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект» про визнання недійсним договору факторингу та договору відступлення права вимоги - для розгляду за підсудністю на підставі ухвали від 29.04.2021. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 січня 2008 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №112912340000. 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №4 про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, за яким ПАТ «УкрСиббанк» передав, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв права вимоги. Позивач вважає, що на момент укладення договору факторингу існували обмеження щодо виникнення договірних зобов`язальних відносин між сторонами в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників-фізичних осіб. Окрім того, позивач стверджує, що ТОВ «Кей-Колект» не має ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, внаслідок чого оскаржувані договори є нікчемними. Крім того, відносно оспорювання договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки позивач вважає його недійсним внаслідок недійсності договору факторингу. Просить задовольнити позовні вимоги. 17 травня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою суду від 21.05.2021 в справі відкрито спрощене позовне провадження. Справу було призначено до розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. АТ «УкрСиббанк» було подано відзив на позовну заяву. По суті відзиву вважає, що правочини є правомірними, оскільки закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. ТОВ «Кей-Колект» є суб`єктом підприємницької діяльності та зареєстроване як фінансова установа і має право здійснювати фінансові послуги з факторингу. Виходячи із правового аналізу статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначений перелік видів діяльності, які потребують ліцензування. До такої діяльності надання факторингу не відноситься. Крім того, просить застосувати строк позовної давності зі звернення до суду. З урахуванням викладеного, просить відмовити в задоволенні позову. 12 липня 2017 року ТОВ «Кей-Колект» було подано відзив на позовну заяву. Відповідно до даного відзиву вказав, що ЦПК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні категорією боржників, право вимоги до яких відступається за договором факторингу. 08.12.2011 року ТОВ «Кей-Колект» було зареєстровано як фінансова установа, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи. Статтею 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлено обов`язку фінансовим установам здійснювати операції з надання послуг факторингу на підставі відповідної ліцензії. Просить відмовити в задоволенні позову та застосувати строк позовної давності. Представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача 1 АТ «УкрСиббанк» в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Представник відповідача 2 АТ ТОВ «Кей-Колект» в судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач уклав з АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту №11291234000 від 30.01.2008 року на суму 190000,00 дол. США. На забезпечення вказаного вище договору між відповідачем та позивачем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Ситніковою Ю.Д. за № 231. 11 червня 2012 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №4, відповідно до якого було відступлено право вимоги в тому числі і за договором про надання споживчого кредиту №11291234000 від 30.01.2008 року. 11 червня 2012 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення права вимоги за договорами, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., зареєстровано в реєстрі за №2459-2460, відповідно до якого було відступлено право вимоги в тому числі і за договором іпотеки 30.01.2008 року. Спір між сторонами виник з приводу наявності правових підстав для визнання недійсними договору факторингу №4 від 11.06.2012 року та договору відступлення права вимоги від 11.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., зареєстровано в реєстрі за №2459-2460. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Тлумачення глави 73 ЦК України свідчить, що за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно зі статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмежень. Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Звертаючись до суду із позовними вимогами, позивач просив суд визнати недійсним договір факторингу з огляду на відсутність у ТОВ «Кей-Колект» ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями. Судом встановлено, що ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи № 300 серія ФК, виданої Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 08 грудня 2011 року, надає такий вид фінансової послуги як факторинг. Відповідно до частин першої, другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Аналіз статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 дає підстави вважати, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Згідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначений перелік видів діяльності, які потребують ліцензування. До такої діяльності надання факторингу не відноситься. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 755/12702/16-ц (провадження № 61-28925св18) вказано, що «відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії». В той же час відповідачі просять застосувати строк позовної давності. За статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Як вбачається з рішення Апеляційного суду Одеської області від 14.12.2017 позивач звернулася із позовом 13 грудня 2016 року, тобто остання знала або могла дізнатися про порушення свого права ще у 2016 році. Разом з тим, з даним позовом [PERSON] лише у березні 2021 року. За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Таким чином, позивач пропустила строк позовної давності на звернення із даним позовом, а тому в задоволенні останнього слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed