Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокатка Малькевич Н.В., з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Росія» про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем по справі позивачка перебувала в трудових відносинах з 01.10.2003 року. Наказом від 25.02.2020 року № 18/к позивачка була звільнена ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. В день звільнення відповідач не провів остаточний розрахунок, у зв`язку з чим на день подачі позову утворилася заборгованість у розмірі 63415,96 гривень. Довідку про заборгованість з заробітної плати відповідач на адвокатський запит не надав, про розмір заборгованості позивачці повідомили при звільненні. В день звільнення позивачка не працювала, тому 07.10.2020 року вона направила на адресу відповідача заяву про проведення остаточного розрахунку, яка була отримана відповідачем 12.10.2020 року. На думку позивачки, враховуючи положення статті 117 КЗпП України, відповідач повинен сплати їй середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення, а саме з 13 жовтня 2020 року по день ухвалення рішення. Середньоденний заробіток позивачки - 628,71 гривня. Позивачка просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Росія» на її користь заборгованість з заробітної плати у сумі 63415,96 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 жовтня 2020 року по день ухвалення судового рішення, розмір якого станом на 28.10.2020 року складає 6915,81 гривень. Ухвалою суду від 30.10.2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 30 листопада 2020 року до судового засідання не з`явився представник відповідача у зв`язку з чим розгляд справи відкладено та витребувано у відповідача довідку про заборгованість по заробітній платі [PERSON] та довідку про розмір її середньоденної заробітної плати. 22 грудня 2020 року судове засідання відкладено за клопотання представника відповідача, який просив ознайомитися з матеріалами справи для можливості складання відповідачем відзиву. 22 січня 2021 року до судового засідання представник відповідача не з`явився, відзиву не надав, будь-яких клопотань, заяв суду не направив. Позивачка надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає, заперечень проти заочного розгляду справи не має. Відповідно до частини 3 статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; Частина 4 цієї статті передбачає, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Частина 1 статті 280 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про поважність причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 11 розділу ІІІ ЦПК України. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до наказу № 18к від 25.02.2020 року [PERSON] звільнено з ПрАТ «ЦЗФ «Росія» за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (а.с.4-6, 7). [PERSON] звернулась до підприємства з заявою про проведення з нею остаточного розрахунку у зв`язку зі звільненням 7.10.2020 року (а.с.10). Заява отримана відповідачем 12.10.2020 року (а.с.11). У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У статті 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Суду не надано доказів того, що позивач в останній день 11.01.2020 року не працював, тому відповідно до статті 116 КЗпП України, підприємство повинно було провести в цей день остаточний розрахунок. Суд зазначає, що дана стаття не вказує на обов`язок працівника у день звільнення звертатися до каси підприємства з вимогою про проведення розрахунку, а навпаки, ця стаття, прокладає на роботодавця обов`язок провести відповідний розрахунок. Ухвалою суду від 30.11.2020 року витребувано у відповідача довідку про заборгованість по заробітній платі [PERSON] та довідку про розмір її середньоденної заробітної плати. Вимоги даної ухвали відповідачем не виконані, витребувані документи суду не надано. З розрахункових листків [PERSON] вбачається, що заборгованість по заробітній платі на кінець серпня 2020 року становила 63415,96 гривень. Позивачка стверджує, що ця сума є заборгованістю по заробітній платі. Відповідачем не надано доказів відсутності заборгованості або її часткового погашення. Таким чином, заборгованість в розмірі 63415,96 гривень підлягає стягненню з відповідача в примусовому порядку. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Судом встановлено, що на момент розгляду справи в суді заборгованість перед позивачкою по заробітній платі не була сплачена. Зважаючи на те, що у день звільнення позивачка не працювала, відповідно до положень статті 116 КЗпП України, сума заборгованості мала бути виплачена роботодавцем не пізніше наступного для після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Заяву про проведення остаточного розрахунку підприємство отримало 12.12.2020 року. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку за період з 13.10.2020 року (наступний день після отримання заяви про проведення остаточного розрахунку) по 22.01.2021 року (день постановлення рішення суду). Середньоденна заробітна плата позивача складає 628,71 грн. Розрахунок середнього заробітку: середньоденна заробітна плата - 628,71 гривень, кількість робочих днів - 70, 628,71*70 = 44009,70 гривень. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи викладене, позовні вимоги обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Позивачем заявлено дві позовні вимоги, сплачено при зверненні до суду 840,80 гривень. Таким чином з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 гривень та 840,80 гривень на користь позивача.

Outcome: approved