Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON]П, до [PERSON], [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, повернення майна та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 28 червня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, який посвідчено державним нотаріусом пятої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 31695. За договором позивач передала у власність [PERSON] належний їй будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Цегельна, буд. 238-А, а [PERSON] зобовязувався забезпечити її утриманням та доглядом довічно. 07 червня 2017 року [PERSON] помер. Спадкоємцями померлого є [PERSON] та [PERSON] Оскільки після смерті [PERSON] обовязки за договором довічного утримання спадкоємцями не виконаються, відповідачі не забезпечують [PERSON] доглядом та утриманням, позивач просить розірвати договір довічного утримання, повернути передане за договором майно та визнати за нею право власності. Ухвалою суду від 09 січня 2018 року позовна заява залишена без руху. 01 березня 2018 року, за результатом усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою суду позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 20 березня 2018 року та 21 березня 2018 року до суду надійшли клопотання та відзиви на позовну заяву відповідачів [PERSON] та [PERSON], в яких вказано про розгляд справи за її відсутності, що позовні вимоги вони визнають у повному обсязі, просять позов задовольнити. Ухвалою суду від 10 вересня 2018 року підготовче провадження у справі закрито, справи призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засідання вимоги, дали пояснення, аналогічні викладеним у позові, просили його задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], повідомлені своєчасно та належним чином, у судове засідання не зявилися, у матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи без їх участі. Вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.\~ \~ Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має\~право в порядку,\~встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 28 червня 1995 року між [PERSON]МП. та [PERSON] був укладений договір, за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] належний їй будинок за адресою: м.Запоріжжя, вул. Кирпична (Цегельна), буд. 238а, а [PERSON] зобовязався пожиттєво утримувати [PERSON], забезпечуючи її харчуванням, одягом, необхідною допомогою та зберегти у її безкоштовному по життєвому користуванні житловий будинок. Договір посвідчено державним нотаріусом пятої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 3/695, нотаріусом накладено заборону відчуження до припинення договору, зареєстровано у реєстрі для реєстрації заборон за № 28. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 425 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року (чинного на час укладення договору) за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. У свідоцтві про народження [PERSON], [INFO], батьком вказано [PERSON]. На підставі свідоцтва про укладення шлюбу від 21 жовтня 1989 року, прізвище [PERSON] змінено на [PERSON]. У свідоцтві про народження [PERSON], [INFO], батьком вказано [PERSON]. 07 червня 2017 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 393899, виданим Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис від 08 червня 2017 року № 3923. 01\~січня 2004\~року набув\~чинності ЦК\~України (від\~16\~січня 2003\~року)\~у п.\~9\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~якого, зазначено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Оскільки після набрання чинності ЦК України договір довічного утримання продовжував діяти, то до спірних правовідносин необхідно застосовувати ЦК України. Згідно зі ст. 757 ЦК України обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом. З матеріалів спадкової справи № 70/2017 після померлого 07 червня 2017 року [PERSON] вбачається, що 17 листопада 2017 року [PERSON] до приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] надано заяву про прийняття спадщини після померлого 07 червня 2017 року батька [PERSON], а [PERSON] заяву про відмову від прийняття останньої. Відповідно до ст. ст. 1273, 1275 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Враховуючи викладене, оскільки відповідач [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини, позовну заява у частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання необхідно залишити без задоволення, як таку, що предявлена до неналежного відповідача. Згідно зі ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Проте, як встановлено судом, відповідач [PERSON] не в повній мірі виконувала взяті на себе обов'язки за договором довічного утримання, а тому суд вважає, що між сторонами в подальшому існування договірних зобов'язань за вищевказаним договором є недоцільним. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №125104907 від 24 травня 2018 року, відомості щодо права власності на нерухоме майно житловий будинок № 238а по вул. Цегельна у м. Запоріжжя відсутні, вимога позивача про визнання права власності підлягає задоволенню.

Outcome: partial