Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 27.05.2016 року звернувся ПАТ « Укрсоцбанк» з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ « Укрсоцбанком» за договором кредиту №2006/13-2.06/981 від 29.11.2006 року у розмірі 102182,51 доларів США в гривневому еквіваленті на дату прийняття рішення, шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів. Згідно заяви від 28.10.2016 року позивачем були уточнені позовні вимоги в частині встановлення початкової ціни реалізації квартири на рівні, не нижчому 1415344,00 гривень. До судового засідання 03.02.2017 представник позивача не з'явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Відповідачі до судових засідань не з'являлись, заяв та клопотань не заявляли. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], до судового засідання 30.11.2016 року та 03.02.2017 року не заявлялась, надавала заяви про відкладення розгляду справи з різних підстав. У відповідності до вимог ч.2 ст. 169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Частиною четвертою вищезазначеної статті визначено, що у разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В даному випадку, суд, враховуючи тривалий термін розгляду справи, пов'язаний із викликами учасників процесу та проведенням додатково оцінки вартості предмета іпотеки, для усунення порушення прав учасників процесу на вирішення спору у розумні строки, вважає за доцільне розглянути справу на підставі наданих сторонами доказів, без участі сторін, та їх представників, приймаючи до уваги, що у сторін було достатньо часу на ознайомлення з матеріалами справи та надання необхідних доказів. Як встановлено у судовому засіданні 29.11.2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку « Укрсоцбанк» ( правонаступником якого є ПАТ « Укрсоцбанк») та [PERSON] уклали договір споживчого кредиту №2006/13-2.06/98 ( а/с 4), відповідно до якого позивач надав кредит в сумі 70000,00 доларів США, з встановленим порядком повернення кредиту і сплатою 13.00 відсотків річних, та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості до 28 листопада 2026 року, або достроково у випадках, передбачених умовами договору. Відповідно до п.3.3.7-3.3.8 Договору кредиту, [PERSON] зобов'язався, після отримання кредитних коштів, у встановлений договором строк, щомісячно, сплачувати визначені договором частини заборгованості та сплачувати проценти і комісію, які встановлені п. 1.1.1. Договору кредиту. Заява про видачу готівки №9-11 від 29.11.2006 року підтверджує факт отримання [PERSON] кредитних коштів у розмірі 70000 доларів США у вигляді еквівалентної суми 353500,00 гривень (а/с 19). Розрахунок заборгованості від 18.02.2016 року , наданий банком, свідчить, що з 10.08.2009 року [PERSON] перестав сплачувати заборгованість за тілом кредиту, оплативши останній раз прострочену заборгованість 01.11.2012 року, та з 12.11.2012 року перестав оплачувати і заборгованість по нарахованим відсоткам, у зв'язку із чим виникла заборгованість у загальному розмірі 102182,51 доларів США, яка складається з суми заборгованості за кредитом - 59773,84 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 33725,24 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 3176,78 доларів США та пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 5506,65 доларів США ( а/с 25-26). Згідно п. 4.5 Договору кредиту, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п.3.3.7, 3.3.8 цього Договору, протягом більш, ніж 60 (шістдесят) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредиту та нараховані штрафні санкції ( штраф, пеню). Тотожні вимоги визначені і у п. 7.4 Договору ( заключні положення). В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 29.11.2006 року між позивачем та [PERSON] та [PERSON] ( як майновими поручителями), було укладено іпотечний договір ( а/с 15). У пункті 1.1. Іпотечного договору сторонами визначено, що іпотекодавці ( [PERSON] та [PERSON] )передають в іпотеку іпотекодержателю (АКБ « Укрсоцбанк») в якості забезпечення виконання позичальником ( [PERSON]) основного зобов'язання по кредитному договору №2006/13-2.06/98 від 29.11.2006 року, наступне нерухоме майно: двохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Пунктом 4.1 Іпотечного договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпеченні вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Правовідносини, яки виникли між сторонами, і пов'язані із стягненням заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК), та Законом України від 5 червня 2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон ). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, крім того згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до Закону іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Визначення іпотеки міститься і у ст. 575 ЦК, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (ч. 4 ст. 3 Закону). Дійсне зобов'язання повинне ґрунтуватися на чинних правових підставах виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених законом, якими є договір або інший правочин, закон, рішення суду (ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК), і повинне бути спрямоване на реальне настання юридичних наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону № 898-ІV іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, встановлених ст. 12 Закону № 898-ІV, а саме: у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Правом дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки наділений іпотекодержатель та у разі порушення іпотекодавцем обов'язків щодо збереження чи страхування предмета іпотеки (ч. 2 ст. 12 Закону № 898-ІV). Згідно зі ст. 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК суди розглядають питання можливості застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. У відповідності до постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства, що регулює кредитні правовідносини, пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надав судам роз'яснення, зокрема, про те, що враховуючи положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Враховуючи вищенаведене суд прийшов до наступних висновків: У [PERSON], як позичальника по кредитному договору №2006/13 - 2.06/981 від 29.11.2006 року, у зв'язку із невиконанням своїх зобов'язань виникла заборгованість перед кредитодавцем - ПАТ « Укрсоцбанк», у загальному розмірі 102182,51 доларів США, яка складається з суми заборгованості за кредитом - 59773,84 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 33725,24 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 3176,78 доларів США та пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 5506,65 доларів США. У зв'язку із невиконанням позичальником свої зобов'язань по основному зобов'язанню - сплати кредиту та процентів за користуванням кредитом, у ПАТ « Укрсоцбанк» виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки, яким було забезпечено зобов'язання по кредитному договору. Однак, на момент звернення ПАТ « Укрсоцбанк» з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки - 27.05.2016 року, сплив термін позовної давності, визначений у ст. 257 ЦК - три роки, з моменту спливу терміну повернення кредиту, який закінчився через 60 днів починаючи з останньої оплати за кредитом і процентами - 12.11.2012 року, тобто з 12.02.2013 року. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, та з урахуванням п.7 ч.11. ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів», суд вважає що сплив строк позовної давності до основного зобов'язання - кредитного договору №2006/13 - 2.06/981 від 29.11.2006 року, і до іпотечного договору від 29.11.2006 року, як похідного від кредитного договору, що є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed