Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] із вказаним позовом, який обґрунтував тим, що після смерті його матері [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина на майно, що було спільним сумісним майном покійних матері та батька. За твердженням сестер, 10 березня 2016 року матір склала заповіт, яким усе належне їй майно на випадок смерті заповіла [PERSON] та племінниці [PERSON] . Вважає заповіт від 10 березня 2016 року, який складений ніби від імені матері [PERSON] таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства по тій причині, що не відображає реальну волю заповідача, не був підписаний нею особисто та складений з порушенням вимог закону щодо порядку складання та завірення заповіту, у зв`язку з чим просив визнати заповіт [PERSON] від 10 березня 2016 року недійсним. Стороною відповідачів було подано відзив на вказану позовну заяву, яку вважають безпідставною та такою, що не відповідає обставинам справи. Зокрема, позивачу було відомо про складення заповіту, оскільки особисто спадкодавець [PERSON] повідомила про її волю та розпорядження, викладені у заповіті, позивача [PERSON] та в його присутності і з його ж телефону повідомила [PERSON] про дане розпорядження. Крім того, спадкодавець [PERSON] не мала фізичних вад, через які не могла би прочитати заповіт і на момент складення заповіту була дієздатною. В судовому засіданні позивач та його представник, кожен зокрема, підтримали позов та просили задовольнити. Відповідачі та їх представник просили у задоволенні позову відмовити, так як вважають його безпідставним. Заслухавши вступне слово сторін процесу, показання свідків та дослідивши письмові докази у даній справі, суд приходить наступного висновку. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті. Якщо з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення,є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до частин першої - третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом міністерства юстиції України №3306/5 від 11 листопада 2011 року (далі - Порядок) визначено порядок посвідчення заповіту. Так, у пункті 1.2. розділу І вищевказаного порядку зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. При вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії (пункти 2.1., 2.3. розділу ІІ Порядку). У пункті 1.4. розділу ІІІ Порядку зазначено, що посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який підписаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятних технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписанням. Судом установлено, що [INFO] померла спадкоємець [PERSON] (а.с.6). На випадок своїй смерті [PERSON] 10 березня 2016 року склала заповіт, яким все належне майно, яке до дня смерті буде їй належати та де б воно не знаходилося, в тому числі житловий будинок із надвірними будівлями та земельні ділянки, які належать їй на праві приватної власності, заповіла [PERSON] та [PERSON] Даний заповіт був посвідчений секретарем Цмінівської сільської ради Маневицького району Волинської області [PERSON] за проханням заповідача та у зв`язку з її хворобою на дому [PERSON] . об 11 годині 10 хвилин 10 березня 2016 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що спадкодавець розуміла значення своїх дій і зміст заповіту, який попередньо був прочитаний вголос, та відповідав її волевиявленню. Ідентифікаційний код та паспорт для оформлення заповіту давала сама [PERSON] , яка необхідність бажання оформити заповіт на дому пояснила старістю та складністю пересуватися без сторонньої допомоги на більші відстані. Твердження сторони позивача про відсутність у секретаря Цмінівської сільської ради Маневицького району Волинської області [PERSON] повноважень для вчинення нотаріальних дій спростовується розпорядженням Цмінівської сільської ради №3-р від 6 листопада 2015 року про розподіл функціональних обов`язків між посадовими особами та працівниками сільської ради, а також іншими письмовими доказами (а.с.61 - 62, 51-58). Із висновку експерта №259 від 20 грудня 2018 року вбачається, що підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» примірника заповіту [PERSON] від 10 березня 2016 року (а.с.180) та підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» примірника заповіту [PERSON] від 10 березня 2016 року (а.с.181) - виконані не [PERSON] , а іншою особою; підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» примірника заповіту [PERSON] від 10 березня 2016 року (а.с.180) та підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» примірника заповіту [PERSON] від 10 березня 2016 року (а.с.181) - виконані не [PERSON] , а іншою особою (а.с.193 - 211). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість письмового доказу висновку експерта №259 від 20 грудня 2018 року суд вважає доцільним зазначити наступне. Під час проведення даної судової почеркознавчої експертизи судовим експертом в якості порівняльного матеріалу використовувалися зразки підписів у відомостях на виплату пенсій, соціальної допомоги, однак свідок [PERSON] , яка працює поштаркою та приносила виплати пенсіонерам, в судовому засіданні дала показання про те, що про отримання пенсії не завжди підпис ставила особисто [PERSON] , були випадки, що замість баби розписувалася онука [PERSON] Незважаючи на те, що під час допиту свідок [PERSON] заперечувала факт підпису про отримання пенсії за [PERSON] , суд критично оцінює такі показання, оскільки свідок є дочкою позивача, а тому, відповідно, є зацікавленою у задоволенні позову. Щодо клопотання представника відповідачів про визнання зазначеного висновку експерта недопустимим доказом, то суд не вбачає для задоволення даного клопотання, оскільки в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження порушення, що вказаний письмовий доказ одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, а наявність описки судового експерта не може ставити під сумнів законність всього висновку. Разом з тим, згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. За вимогами частини ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про те, що волевиявлення [PERSON] , спрямоване на передачу майна саме [PERSON] і [PERSON] та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 20 червня 2017 року було вільним та відповідало її волі. Доказів протилежного позивач та його представник, всупереч ст.81 ЦПК України, не надали. Зі змісту заповіту вбачається, що його складено у письмовій формі, із зазначенням дати, місця його складення і засвідченням гербовою печаткою. На думку суду, твердження сторони позивача про наявність численних суттєвих порушень норм законодавства щодо форми та порядку засвідчення заповіту, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Також суд вважає безпідставним включення [PERSON] до спадкового майна, що підлягає розподілу між спадкоємцями після смерті [PERSON] , будинку [ADDRESS] , оскільки він з 2002 року належить дочці покійних [PERSON] [PERSON] , яка проживала разом із батьками та здійснювала за ними догляд, про що також дала показання під час допиту в якості свідка (а.с.109 - 114). Свідки [PERSON] та [PERSON] , які були сусідами [PERSON] , підтвердили, що [PERSON] , незважаючи на хворобу ніг, до дня смерті була при пам`яті та усвідомлювала значення своїх дій. Свідок [PERSON] зазначила, що покійна їй розповідала про заповіт, який склала на [PERSON] , бо вона примирить [PERSON] та [PERSON] , а також на [PERSON] . Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі ст.ст. 203, 1233, 1247, 1251 - 1252, 1257 ЦК України,

Outcome: dismissed