Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до договору купівлі - продажу від 03 серпня 2004 року він є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Без права власності у вказаній квартирі з 14 серпня 2004 року зареєстрований відповідач. Однак з 2006 року [PERSON] у квартирі не проживає, його речі у квартирі відсутні, не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших втрат по утриманню квартири та не бере участі у спільному побуті, а тому просив у судовому порядку визнати відповідача таким, що втратив право на користування даною квартирою. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів і підстав, викладених у заяві, та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, клопотання про розгляд справи за його відсутності не надав, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у дій даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі - продажу квартири від 03 серпня 2004 року серії ВВК № 231093, посвідченого державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області Шепітко В.В., зареєстрованого у реєстрі за № 4153; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації від 18 серпня 2004 року; витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 17 серпня 2004 року /а.с.8-11/. Частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення осіб у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до довідки Центральненської сільської ради Миронівського району Київської області від 16 листопада 2017 року № 02/33-1232, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але за вказаною адресою не проживає /а.с.14/. Згідно актів обстеження від 17 листопада 2017 року, 20 жотня 2017 року, 18 вересня 2017 року, 18 серпня 2017 року, 20 липня 2017 року, 23 червня 2017 року, 22 травня 2017 року, 21 квітня 2017 року, 21 березня 2017 року, 20 лютого 2017 року, 20 січня 2017 року, 18 листопада 2016 року та 18 жовтня 2016 року вбачається, що відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає, його особистих речей не виявлено /а.с.15-27/. Із довідки КП «Комунальник» с. Центральне від 04 листопада 2017 року № 244 вбачається, що з 2004 року і по даний час за комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] сплачує [PERSON] /а.с. 7/. Таким чином із матеріалів справи судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] понад рік відсутній без поважних причин за місцем своєї реєстрації в квартирі [ADDRESS] та за вказаною адресою не проживає. Частиною 2 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права розпорядження своїм майном. Відповідач, який без поважних причин був відсутній понад один рік у будинку за вказаною адресою, втратив право на користування ним, а тому у позивача як власника будинку виникло право на звернення до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS], яка належить позивачу на праві власності. Цим правом позивач правомірно скористався у спосіб, передбачений ст. 405 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими. Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: approved