Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 07 червня 2019 року звернувся [PERSON] з позовом до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] про визнання незаконною та скасування реєстрації права власності, в якій просив визнати незаконною та скасувати реєстрацію Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] , номер запису про право власності 24868166 від 12 лютого 2018 року; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 12 лютого 2018 року державний реєстратор Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Хабло К.О. провів державну реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року у справі № 2-6675/11. Проте даним рішенням зазначена квартира була розподілена між сторонами таким чином, що за [PERSON] і за [PERSON] визнано право власності на «S» частини квартири за кожним. Оскільки [PERSON] було відмовлено у здійсненні державної реєстрації права власності на підставі такого судового рішення саме через некоректне визначення частини квартири в копії рішення, отриманої позивачем в суді, а за [PERSON] державним реєстровому було зареєстровано право власності на підставі цього судового рішення, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом і просив його задовольнити. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 07 червня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.32). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.33). Ухвалою суду від 11 червня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] про визнання незаконною та скасування реєстрації права власності (а.с.34-35). До суду 21 червня 2019 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.37). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву і у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на їх безпідставність і необґрунтованість, оскільки в оригіналі рішення суду у справі № 2-6675/11 зазначені частки в розмірі 1/2 і у виданій [PERSON] копії рішення, на підставі якого була здійснена оскаржувана реєстрація права власності, також визначені частки сторін в квартири [ADDRESS] по 1/2. Суд, вислухавши позивача і представника відповідача, дослідивши матеріали справи, а також матеріали цивільної справи № 2-6675/11, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2011 року був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про поділ сумісно нажитого майна, а саме встановлений факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] ; визнано нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] та складається з 1,2,4 -житлові кімнати, 3- кладова, 5- кухня, 6 -туалет, 7 -ванна кімната, 8 -коридор, І -лоджія, загальною площею 73,3 кв. м., яка на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 жовтня 2006 року зареєстрована за [PERSON] , спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] ; виділено [PERSON] 1/2 частку житлової квартири [ADDRESS] та складається з 1,2,4 -житлові кімнати, 3- кладова, 5- кухня, 6 -туалет, 7 -ванна кімната, 8 - коридор, І -лоджія, загальною площею 73,3 кв. м., яка на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 жовтня 2006 року зареєстрована за [PERSON] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлової квартири [ADDRESS] та складається з 1,2,4 -житлові кімнати, 3- кладова, 5- кухня, 6 -туалет, 7 -ванна кімната, 8 -коридор, І -лоджія, загальною площею 73,3 кв. м., яка на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 жовтня 2006 року зареєстрована за [PERSON] ; виділено [PERSON] 1/2 частку житлової квартири [ADDRESS] та складається з 1,2,4 -житлові кімнати,3- кладова, 5- кухня,6 -туалет, 7 -ванна кімната, 8 -коридор, І -лоджія, загальною площею 73,3 кв. м., яка на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.10.2006 року зареєстрована за [PERSON] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлової квартири [ADDRESS] та складається з 1,2,4 -житлові кімнати,3- кладова, 5- кухня,6 - туалет, 7 -ванна кімната, 8 -коридор, І -лоджія, загальною площею 73,3 кв. м., яка на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 жовтня 2006 року зареєстрована за [PERSON] ; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в якості відшкодування судових витрат державне мито в розмірі 103 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. З копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №156827993 від 19 лютого 2019 року вбачається, що державним реєстратором Хабло К.О. Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області на підставі зазначеного судового рішення від 22 листопада 2011 року на ім`я [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 8-9). До позовної заяви позивачем додана копія рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року, ухваленого у справі № 2-6675/11, в якій виділені судом сторонам у справі частки вказаної квартири, на які також визнано право власності за позивачем і відповідачем, записані як «S» (а.с. 10-12). Така редакція рішення стала підставою для відмови [PERSON] у здійсненні реєстрації за ним права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 15). Аналогічна зміна 1/2 частини на букву «S» міститься в тексті рішення, опублікованому в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 13-14). Однак представником відповідача [PERSON] до суду надана належним чином завірена копія рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року, яке набрало чинності 10 лютого 2012 року, на підставі якого було проведено реєстрацію її 1/2 частки, де частка спірної квартири зазначена як 1/2 (а.с. 82-83) Зазначеним спростовуються доводи позивача про те, що реєстрація права власності за [PERSON] проведена на підставі рішення суду, в якому зазначена S частина спірної квартири. Законом України «Про доступ до судових рішень» закріплено, що кожен має право на доступ до судових рішень, яке забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України. Єдиний державний реєстр судових рішень автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судового рішення. Пунктом 11 частини 1 Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, затвердженого рішенням Вищою радою правосуддя № 1200/0/15-18 від 19 квітня 2018 року визначено, що знеособлення - процедура маскування в тексті електронного примірника судового рішення або окремої думки судді відомостей, що не можуть бути розголошені відповідно до вимог законодавства за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення з подальшою вибірковою візуальною перевіркою результатів такого маскування. Результатом процедури знеособлення є створення образу електронного документа. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 5 зазначеного Порядку зареєстровані електронні примірники судових рішень та окремих думок суддів протягом трьох робочих днів із дня їх реєстрації в Реєстрі обробляються та знеособлюються в автоматичному режимі в порядку черговості їх надходження. Оброблення електронних примірників ухвал слідчих суддів здійснюється не пізніше наступного робочого дня із дня їх реєстрації в Реєстрі. Електронна копія судового рішення складений в суді у вигляді електронних даних ідентичний судовому рішенню за документарною інформацією та реквізитами електронний документ, засвідчений електронним цифровим підписом особи, що підписала зазначене рішення, який може бути перетворений електронними засобами у візуальну форму (п.4 ч.3 Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень). Згідно ст.7 Закону України «Про доступ до судових рішень» у текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу через оприлюднення на офіційному веб-порталі судової влади або офіційне опублікування, не можуть бути розголошені відомості, що дають можливість ідентифікувати фізичну особу. До таких відомостей, зокрема належить ім`я, по батькові, прізвище фізичних осіб, інші відомості. Згідно п. 10 ч.1 ст. 146 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Порядком ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, визначено, що адміністратор відповідного реєстру здійснює технічне та програмно-технологічне забезпечення функціонування Реєстру. Адміністратор Реєстру перед оприлюдненням тексту судового рішення для загального доступу опрацьовує в порядку черговості надходження текст електронної копії судового рішення з метою запобігання ідентифікації фізичної особи і розголошенню відомостей, що не можуть бути відкриті для загального доступу. Для ведення Реєстру адміністратор використовує відповідне програмне забезпечення. Однією з унікальних функцій вказаного програмного забезпечення є визначення окремих фрагментів тексту (слів) та відокремлення їх за допомогою інструментів інтерфейсу програмного забезпечення, як таких, що є ідентифікаційною інформацією фізичних осіб учасників судових процесів, для подальшої обробки. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин) реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Інформаційна взаємодія між Державним реєстром прав та Єдиним державним реєстром судових рішень здійснюється інформаційно-телекомунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Міністерством юстиції України спільно з Державною судовою адміністрацією України. Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви (ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин)). Таким чином, беручи до уваги, що в оригіналі рішення суду у справі № 2-6675/11 зазначено про виділення сторонам по 1/2 частині квартири і визнання за кожним права власності на ці частки, враховуючи те, що суду не було надано доказів на підтвердження того, що державному реєстратору при реєстрації права власності за відповідачем 1/2 частини квартири була надана копія рішення, частка в якій зазначена як «S», крім того у державного реєстратора є можливість зробити офіційний запит до суду щодо уточнення відповідних даних, зазначених в судовому рішенні, а у сторони у справі також наявне право на звернення до суду для отримання аналогічного оригіналу копії рішення, суд приходить до висновку про недоведеність і необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Суд також вважає за можливе зазначити, що на протязі судового розгляду цієї справи, в якому було призначено шість судових засідань, позивач не скористався належним чином своїми процесуальними правами і не звертався до суду з клопотанням про витребування копій документів, на підставі яких була здійснена оскаржувана реєстрації права власності [PERSON] . Проте в будь-якому випадку судом було ухвалено рішення у справі № 2-6675/11 про визнання за кожною стороною по 1/2 частинам спірної квартири. Це рішення підлягало апеляційному перегляду і ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області підтверджена його законність і правомочність. При цьому, згідно із ч. 1 ст. 129 Конституції України обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території. Статтею 18 ЦПК України передбачено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, щоб ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19.03.97 у справі «Hornsby v. Greece», п.40). З огляду на викладене суд вважає за необхідне відмітити, що проведення державним реєстратором реєстрації права власності за відповідачем [PERSON] на підставі судового рішення у справі № 2-6675/11 без порівняння його з копією, опублікованою в Державному реєстрі судових рішень (у разі якщо така обставина мала місце бути, оскільки належних доказів цього суду надано не було) не може бути підставою для скасування такої реєстрації, тому що в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що за [PERSON] і [PERSON] було визнано по 1/2 частині квартири. Це рішення є чинним і має бути виконано. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed