Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 30.11.2015 року звернулася позивач з позовною заявою, зазначаючи, що вона є співвласницею квартири [ADDRESS], іншими співвласниками квартири є відповідачі, які в квартирі не проживають, комунальних платежів не сплачують, ремонт квартири позивач здійснювала за власні кошти. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що виділ частки позивача із спільної часткової власності є неможливим у звязку із недостатньою площею квартири, позивач просить припинити право відповідачів на належні їм частки квартири з компенсацією вартості частки квартири відповідачам в розмірі 62\~500,00 грн. кожному. У судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, зазначаючи, що позивач намагається протиправно позбавити їх права власності. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що розпорядженням центральної райадміністрації м. Одеси №860 від 06.09.2000 року на імя позивача відкрито особовий рахунок на житлову площу, що складається із однієї кімнати за адресою: [ADDRESS]. Розпорядженням органу приватизації від 30.01.2001 року №157408 233/1000 частини зазначеної квартири передано у спільну часткову власність позивача та відповідачів, які мешкають в одній кімнаті квартири спільного заселення загальною площею 22,6 кв. м. Згідно свідоцтва про право власності від 30.01.2001 року 133/1000 частин квартири належать позивачу та відповідачам в рівних частках. Згідно довідки про склад сімї, виданої КП «ЖКС «Порто-Франківський» в зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON], яка є матірю позивача, з 30.01.1987 року та [PERSON] сестра позивача, з 21.10.1999 року, [PERSON], [INFO], син позивача, [PERSON], [INFO], племінниця позивача. Актом про непроживання від 22.11.2014 року, затвердженого начальником КП «ЖКС «Порто-Франківський», засвідчено факт непроживання відповідача в спірній квартирі, що підтверджується і безпосередньо відповідачами в судовому засіданні, однак дану обставину суд не вважає підставою для позбавлення відповідачів права власності на належну їм частку квартири, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно ч.2 ст.364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позивач зазначила, що самостійно суттєво поліпшила житлові умови та здійснила ремонт квартири за власні кошти, в результаті чого, на сьогоднішній день вартість квартири становить 15\~000,00 доларів США згідно отриманої оцінки вартості квартири. Однак, всупереч вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України позивачем не надано жодних доказів на підтвердження зазначених обставин. Судом встановлено, що відповідачам та позивачеві спірна квартира належить в рівних частинах, тож спростовуються посилання позивача на те, що частка відповідачів є незначною, а вимога припинення права власності не відповідає положенням ст. 365 ЦК України. Крім того, судовий розгляд по суті розпочався 15.02.2016 року, після доповідді головуючого про зміст заявлених вимог. Незважаючи на ту обставину, що справа перебувала в провадженні суду з 30.11.2015 року, а судом, зокрема в судовому засіданні 24.02.2016 року розяснювалось про необхідність призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи, представнику позивача надавався час на підготовку вказаного клопотання до 30.03.2016 року. Проте, в судові засідання 30.03.2016 року. 18.05.2016 року, 22.06.2016 року представник позивача із зазначеним клопотанням до суду не звертався. В судовому засіданні, 15.08.2016 року звернувся до суду із клопотанням про призначення судової будівельно-технічної експертизи, при цьому не мотивував неможливість звернення із відповідним клопотанням до розпочатку судового розгляду по суті. Вищезазначені дії позивача призвели до не доведення обставин щодо неможливості технічного поділу спірної квартири. Крім того, позивач, всупереч ч. 2 ст. 365 ЦК України не сплатив на депозитний рахунок суду попередню вартість спірної частки квартири, при цьому судом враховано висновки ЄСПЛ, викладені в п.43 рішення «[PERSON] проти України», згідно яких, вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, а якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. При відмові в задоволенні позову, судом також враховуються правові висновки Верховного Суду України, викладені в Постанові від 2013.05.15 по справі № 6-37цс13 До того ж, обовязковою умовою припинення права особи на частку у спільному майні є відсутність порушення інтересів такого співвласника. Відмовляючи в задоволенні позову, суд враховує відсутність згоди відповідачів на компенсацію їх частки та припинення права власності, тому вважає, що припинення права на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed