Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси, 26.11.2013 року звернулось Колективне підприємство «[PERSON] пересувна механізована колона № 8» із позовом до [PERSON] міського господарства [PERSON] міської ради, [PERSON], яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] про позбавлення права власності на квартиру № 7 «а» у будинку № 1 по вул. Колонтаївській в м. Одесі. Позивач неодноразово звертався до суду із доповненнями до позовної заяви та згідно останньої редакції позовної заяви позивач змінив субєктний склад спору, залучивши в якості співвідповідачів: [PERSON] міського господарства [PERSON] міської ради, [PERSON] районну адміністрацію [PERSON] міської ради, просив позбавити [PERSON], [PERSON] права власності на квартиру № 7 «А», по вул. Колонтаївській, 1 в м. Одесі, визнавши недійсними п. 3.6 розпорядження [PERSON] районної адміністрації [PERSON] міської ради від 30.06.2011 року № 591, щодо укладення договору найму житлового приміщення з [PERSON] та видачі особового рахунку; договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 11.07.2011 року, укладеного [PERSON] районною адміністрацією [PERSON] міської ради з [PERSON] на квартиру № 7 «А», у будинку № 1 по вул. Колонтаївський в м. Одесі; розпорядження органу приватизації від 17.08.2011 року № 219100 про передання в приватну спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] спірної квартири; свідоцтво про право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] від 17.08.2011 року. Крім того, позивач просив виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] із квартири № 7 «А» у будинку № 1 по вул. Колонтаївській в м. Одесі без надання іншого жилого приміщення (том 1, а.с. 198). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідно до рішення виконкому [PERSON] міської ради від 13.12.2012 року № 527 позивач є забудовником земельної ділянки за адресою м. Одеса, вул. Мечнікова, 82. Позивач зобовязаний до початку будівництва зазначеного жилого будинку здійснити відселення громадян із квартир, що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Колонтаївська 1. Відповідачі по справі, проживаючи у квартирі № 7 «А» у будинку № 1 по вул. Колонтаївська в м. Одесі, набули у власність вказану квартиру незаконно. Обгрунтовуючи незаконність набуття у власність спірної квартири, позивач зазначив, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 27.05.2011 року, [PERSON] районну адміністрацію [PERSON] міської ради було зобовязано укласти договір найму житлового приміщення. Розпорядженням [PERSON] районної адміністрації [PERSON] міської ради від 30.06.2011 року № 591 було постановлено укласти договір найму житлового приміщення з [PERSON] на квартиру № 7 «А» по вул. Колонтаївській, 1 в м. Одесі та 11.07.2011 року вказаний договір був укладений. На підставі договору найму, [PERSON] міського господарства [PERSON] міської ради, 17.08.2011 року було прийнято розпорядження № 219100 про передачу дітям [PERSON] - [PERSON], [PERSON] у спільну часткову власність квартиру № 7 «А», по вул. Колонтаївській, 1 в м. Одесі, а 17.08.2011 року було видане відповідне свідоцтво про право власності на житло. Оскільки заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.2011 року було скасоване ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19.02.2013 року, правовстановлювальні документи, що були видані на підставі скасованого судового рішення мають бути визнані недійсними, у звязку з чим, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Крім того, із позовною заявою звернулась третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача [PERSON] міська рада, згідно якої просила зобовязати [PERSON], [PERSON], [PERSON] звільнити самовільну зайняту квартиру № 7 «А», у будинку № 1 по вул. Колонтаївській у м. Одесі, шляхом виселення, зазначаючи, що відповідач [PERSON] на спірну квартиру ордер не отримувала, судове рішення, яке стало підставою для укладення договору найму, скасовано, а відтак [PERSON] не мала підстави для укладення договору найму квартири. Оскільки право на проживання у вказаній квартирі [PERSON], [PERSON] є похідним від відповідного права [PERSON], відповідачі набули право власності на спірну квартиру безпідставно (том 2, а.с. 16) У судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] підтримали доводи позовної заяви в останньої редакції, зазначили, що відповідачі безпідставно набули у власність спірну квартиру шляхом приватизації, спірна квартира не придатна для проживання неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], діти на момент розгляду справи у вказаній квартирі не проживають. Крім того, зазначили, що вказана квартира не є житловою, є колишнім сараєм, який без будь-яких правових підстав, набув статус житлового приміщення. Надали суду письмові додаткові пояснення, згідної яких, зазначили, що позивач має право на захист чужого речового права, позивач як особа, якій надано дозвіл на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки в оренду для будівництва жилого будинку, а також з якою виконкомом ОМР укладено договір пайової участі у розвитку інфраструктури від 28.08.2014 року є таким, що має право на захист свого права (том 3, а.с. 135 ). Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] міської ради - [PERSON] у судовому засіданні підтримав доводи поданої позовної заяви, не заперечував проти задоволення позовної заяви Колективного підприємства «[PERSON] пересувна механізована колона № 8». Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час і місце судового засідання неодноразово, у встановленому процесуальним законом порядку повідомлялась рекомендованою та курєрською кореспонденцією, причину неявки суд не повідомила, заяву про розгляду справи за її відсутності суду не надала. Залучений в якості законного представника неповнолітніх [PERSON], [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Зазначив, що на момент розгляду справи, відповідачі не проживають по вказаній адресі, у звязку з лікуванням [PERSON] у іншому місті, крім того, зазначив, що вказане приміщення є житловою квартирою, набутою у встановленому законом порядку. [PERSON] має інвалідність, страждає на низку тяжких захворювань, іншого зареєстрованого за відповідачами житла немає, у отже просив відмовити в задоволенні позову. Представник прокуратури Приморського району м. Одеси [PERSON] у судовому засіданні 08.10.2014 року позовну заяву не визнала, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] міського господарства [PERSON] міської ради у судові засідання не зявився, однак надав суду заяву, згідно якої зазначив, що приватизація квартири здійснювалась на підставі заяви на приватизацію, довідки про склад сім?ї наймача та займаних приміщень, технічного паспорту, однак у звязку зі скасуванням заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.2011 року, розпорядженням [PERSON] від 16.08.2013 року було скасовано розпорядження органу приватизації № 219100 від 17.08.2011 року на квартиру № 7 «А» по вул. Колонтаївській, 1 в м. Одесі. Просили розглянути справу за відсутності представника департаменту міського господарства [PERSON] міської ради (том 1, а.с. 145). Представники відповідачів [PERSON] районної адміністрації [PERSON] міської ради, [PERSON] міського господарства [PERSON] міської ради у судове засідання не зявились, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином, причину неявки суд не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. Представники органу опіки та піклування [PERSON] районної адміністрації [PERSON] міської ради у судове засідання не зявились, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, рекомендованою кореспонденцією. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, у задоволенні позову [PERSON] міської ради слід відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] є батьками неповнолітніх [PERSON], [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження, виданими повторно Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, 25 вересня 2015 року (том 3, а.с. 148,149). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] була власником квартири [ADDRESS], на підставі договору дарування від 16 грудня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 5-1575 (том 2, а.с. 208), проте вказану квартиру відчужила на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу від 06.08.2011 року (том 3, а.с. 41). Під час перебування вказаної квартири у власності [PERSON], остання звернулась до суду із позовом до [PERSON] районної адміністрації [PERSON] міської ради про зобовязання укласти договір найму на іншу квартиру квартиру № 7 «А» по вказаній адресі. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.2011 року було зобовязано [PERSON] районну адміністрацію [PERSON] міської ради укласти з [PERSON] договір найму житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS]. В описовій частині рішення, було зазначено, що позивачем, з підстав необхідності поліпшення житлових умов, була зайнята пустуюча квартира під номером 7 «А», в будинку № 1, по вулиці Колонтаївській в м. Одесі, яке перебувала в занедбаному стані та в якій ніхто не проживав (том 1, а.с. 7). З копії витягу з розпорядження [PERSON] райадміністрації [PERSON] міської ради № 591 від 30.06.2011 року «Про взяття на квартирний облік та надання житлової площі громадянам», вбачається, що п.3.6 вказаного розпорядження було постановлено укласти договір найму житлового приміщення з [PERSON] на квартиру № 7-А, загальною площею 44,0 кв.м., будинку № 1 по вул. Колонтаївській в м. Одесі та видати особовий рахунок. Судом встановлено, що на виконання вищезазначеного розпорядження, 11.07.2011 року між [PERSON] районною адміністрацією [PERSON] міської ради та [PERSON] був укладений договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, згідно якого [PERSON] районна адміністрація [PERSON] міської ради надала [PERSON] у безстрокове користування квартиру № 7 «А», в будинку № 1 по вул. Колонтаївській в м. Одесі (том 1, а.с. 191). Згідно довідки [PERSON] районної адміністрації [PERSON] міської ради від 01.07.2011 року, на імя [PERSON] був відкритий особовий рахунок № 131 на займану площу квартири [ADDRESS]. (том 1, а.с. 193), а відповідно до довідки виписки про склад сімї та реєстрацію, видану КП ЖКС «Порто-франківський» від 12.05.2014 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за вказаною адресою з 13.07.2011 року. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] звернулась до міського агентству з приватизації житла, надавши відповідні документи: довідку про відкриття особового рахунку (том 1, а.с. 193) довідку про склад сімї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення (том 2, а.с. 194), договір найму та витяг з розпорядження [PERSON] районної адміністрації [PERSON] міської ради № 591 від 30.06.2011 року. Розпорядженням органу приватизації від 17.08.2011 року № 219100 від 17.08.2011 року квартира № 7 «А» по вул. Колонтаївська в м. Одесі, була передана у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON] в рівних частках. (том 1, а.с. 210), на підставі чого, 17.08.2011 року було видане відповідне свідоцтво про право власності на житло, зареєстроване і записано у реєстрову книгу за № 8-23535. Однак, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19.02.2013 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.2011 року було скасовано. Вказаним судовим рішенням було зазначено, що спірна квартира не надавалася [PERSON] в порядку, передбаченому ст.ст. 51, 58 ЖК України, оскільки ордер на жиле приміщення не видавався, тому відсутні підстави, передбачені ч.2 ст. 61 ЖК України для укладення з [PERSON] договору найму житлового приміщення відсутні. Крім того, зазначено, що рішення суду першої інстанції порушує права колективного підприємства «[PERSON] пересувна механізована колона № 8», яке є забудовником території, на якій розташований будинок № 1 по вул. Колонтаївський в м. Одесі. В задоволені позову про зобовязання укласти договір найму житлового приміщення було відмолено. (том 1, а.с.8). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.07.2013 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 19.02.2013 року було залишено без змін. Таким чином, рішенням Апеляційного суду Одеської області було встановлено преюдиційну обставину щодо наявності у позивача права на забудову вказаної земельної ділянки та право на захист від посягань на нього з боку інших осіб. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Так, рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 24.06.2009 року була надана згода на розроблення містобудівного обґрунтування розміщення 9-поверхового жилого будинку з вбудованими приміщеннями та дворівневим паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Мечникова, 82, (вул. Колонтаївська, 1) позивача зобовязано прийняти участь у розробці детального плану території жилого району «Молдованка-2». (том 1, а.с. 39) Згідно договору № 88, укладеного між [PERSON] міською радою та КП «ОПМК № 8», 17.04.2012 року, [PERSON] міська рада надала, а КП «ОПМК № 8» приймало в строкове, платне користування обєкту, що розташований за адресою м. Одеса, вул. Мечникова, 82, (вул. Колонтаївська, 1). Згідно п. 4.1. вказаного договору, місце розташування обєкту передається виключно для будівництва 9-поверхового житлового будинку (том 3, а.с. 32). Рішенням виконкому [PERSON] міської ради від 13.12.2012 року був затверджений договір пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси між виконавчим комітетом [PERSON] міської ради та Колективним підприємством «[PERSON] пересувна механізована колона № 8» при будівництві 9-поверхового жилого будинку з вбудованими приміщенням та дворівневим паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Мечнікова, 82, крім того, було зобовязано КП «ОПМК № 8» до початку будівництва вказаного будинку здійснити відселення громадян, згідно відповідного списку, при цьому, до вказаного списку, виконком не зобовязував здійснювати відселення відповідачів з наданням іншого благоустроєного житла(том 3, а.с. 32 ). Судом встановлено, що рішенням [PERSON] міської ради від 25.06.2014 року № 5161 VI був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, за адресою м. Одеса, вул. Мечникова, 82, для будівництва 9-поверхового жилого будинку з вбудованими приміщенням. З п. 10 висновку Головного управління держземагенства в Одеській області Управління держземагенства у м. Одесі Одеської області від 17.05.2015 року № 316/13 вбачається, що проект землеустрою на вищезазначену земельну ділянку був погоджений. Крім того, висновком Управління охорони обєктів культурної спадщини [PERSON] обласної державної адміністрації від 20.01.2015 року, вказаний проект був також погоджений (том 3, а.с.34 ). Так, відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна. Враховуючи викладене, судом встановлена наявність у позивача права вимоги за відповідним позовом. Надаючи оцінку посиланням позивача на наявність підстав для визнання недійсними правовстановлювальних документів та розпоряджень органу приватизації, суд зазначає, що дійсно, оскільки судовий акт, на підставі якого, з відповідачем [PERSON] був укладений договір найму житлового приміщення був скасований, суд вбачає наявність підстав для задоволення позовної заяви в цієї частині. Так, згідно позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові №6-332цс15 27 травня 2015 року, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Розглянувши вимоги позивача в частині скасування п.3.6. розпорядження [PERSON] районної адміністрації [PERSON] міської ради від 30 червня 2011 року № 591 щодо укладення договору найму житлового приміщення з [PERSON], суд зазначає, що вказане розпорядження ухвалене на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.2011 року (том 1, а.с. 13). Таким чином, скасування рішення суду є підставою для визнання недійсним відповідної частини вказаного розпорядження, оскільки мотивом його постановлення був виключно зобовязальний характер судового рішення. Оскільки підставою для укладення договору найму від 11.07.2011 року було розпорядження органу приватизації, існують передбачені законом підстави, для визнання вказаного договору недійсним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Таким чином, відсутність виданого на імя [PERSON] ордеру на жиле приміщення свідчить про недодержання [PERSON] районною адміністрацією [PERSON] міською ради та [PERSON] вимог закону, на момент укладення договору, а відтак вказаний договір має бути визнаний недійсним. Надаючи оцінку законності приватизації спірної квартири, суд зазначає, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Разом з тим, згідно інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] першим власником вказаної квартири є [PERSON], [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло, а згідно схематичного та поверхового плану перших поверхів, які розташовані за адресою м. Одеса, вул. Колонтаївська, 1, станом на 1955 рік, приміщення спірної квартири, були зазначені на технічному плані літерою Г пральня, Д сарай, тобто є нежитловими (том 1, а.с. 214-216). Таким чином, вказане приміщення до постановлення оскаржуваних розпоряджень та укладення договору найму було нежитловим, при цьому будь-яких документів вводу в експлуатацію вказаного приміщення як житлового чи надання йому статусу житлового, матеріали інвентаризаційної справи не містять. Суд вказує, що переведення нежитлового приміщення у житлове не передбачено діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством, а тому й при скасуванні підстав виникнення права власності на спірну квартиру до вказаного приміщення повертається статус нежитлового. За таких обставин, суд вважає, що вказана квартира не може бути обєктом приватизації, відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.ст.\~1,\~6,\~8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~і Наказу Міністерства з питань ЖКГ України від 16.12.2009 року № 396 передача займаних квартир, здійснюється в приватну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цих квартирах, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника. З урахуванням викладеного, суд вважає, що приватизація квартири частиною членів сім'ї наймача не допускається,\~ Крім того, суд враховує також ту обставину, що у [PERSON] та [PERSON] районної адміністрації [PERSON] міської ради було відсутнє право на укладення договору найму, у відповідачів був відсутній ордер на житлове приміщення, а отже й відсутні правові підстави проживання у спірному приміщенні. Таким чином, суд вважає, що спірне приміщення не може бути обєктом приватизації, розпорядження про передачу у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON] квартири є недійсним, незаконним та таким, що підлягає скасуванню. З тих ж підстав, суд доходить до висновку щодо недійсності й відповідного свідоцтва про право спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] на спірну квартиру. Таким чином, позовні вимоги в цієї частині підлягають задоволенню. Розглянувши вимоги в частині виселення відповідачів із спірної квартири, суд зазначає, що підстави для задоволення позову в цієї частині відсутні. Суд зазначив, що вказане спірне приміщення, до його приватизації було нежитловим, рішення щодо його переведення з нежитлового до житлового фонду не приймалось. Таким чином, при визнанні недійсними правовстановлювальних документів на квартиру, спірне приміщення втрачає статус житлового. Заявлені позивачем вимоги про виселення відповідачів з спірного приміщення не можуть вважатись належним способом захисту порушеного права, оскільки вказаний засіб захисту порушеного права може бути застосований виключно стосовно житлового приміщення. Разом з тим, суд зазначає, що згідно автономного тлумачення терміну житла Європейським судом з прав людини, поняття житла є ширшим ніж за національним законодавством. Так, «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем Тому, відмовляючи в задоволенні позову в частині виселення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення «Кривіцька та Кривіцький проти України».\~Так, згідно п. 44 вказаного рішення, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.\~Крім того, втручання у право на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8\~Конвенції. Враховуючи те, що ухвалення рішення про виселення неповнолітніх дітей, фактично може зробити їх безпритульними, відсутність доказів наявності у неповнолітніх іншого житла ставить під сумнів баланс інтересів суспільної необхідності та інтересів неповнолітніх дітей. Відмовляючи в задоволенні позовної заяви третьої особи [PERSON] міської ради про виселення відповідачів зі спірного приміщення, суд також керується вищевикладеними підставами. Крім того, зазначає, що вимоги про виселення без заявлення відповідних вимог про визнання недійсними правовстановлювальних документів, не можуть вважатись належним засобом захисту порушеного права, оскільки без судової констатації самоправного зайняття відповідачами спірного приміщення, підстави для застосування ст. 116 ЖК України відсутні. Підтримання вимог про визнання недійсними відповідних правовстановлювальних документів за позовом Колективного підприємства «[PERSON] пересувна механізована колона № 8» не звільняє третю особу від обовязку заявлення самостійних вимог на предмет спору, які є необхідними при розгляді позову про виселення. За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні позову в частині виселення, а також в задоволення позовної заяви третьої особи [PERSON] міської ради.

Outcome: partial