Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 20 вересня 2019 року надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд на територію Російської Федерації на строк до одного місяця, з дня набрання рішенням суду законної сили, малолітньому [PERSON] , [INFO] , у супроводі його бабусі [PERSON] . Вимоги позову мотивовані тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не перебували і не перебувають у зареєстрованому шлюбі, однак мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Батько дитини - [PERSON] є співмешканцем [PERSON] , проживає окремо від неї та не виконує своїх батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні неповнолітнього сина, не надає будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини. Мати дитини - [PERSON] є донькою позивача, вона зареєстрована та фактично проживала разом з позивачем, однак останніх півроку відповідач за місцем проживання відсутня. Вона ніде не працює, зловживає спиртними напоями, вихованням дитини не займається. У зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення, [PERSON] перебувала у розшуку з 02 травня 2019 року по 23 липня 2019 року за Центральним ВП ГУНП в Донецькій область. На даний час місце знаходження [PERSON] позивачу невідоме. Малолітній [PERSON] постійно проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Позивач має намір виїхати на відпочинок за кордон, а саме до міста Курган Російської Федерації, де мешкає її друга донька - [PERSON] , 1989 року народження, однак відповідач [PERSON] не надає згоди на виїзд дитини за кордон, а місцезнаходження відповідача [PERSON] позивачу невідоме, хоча вона ніколи не заперечувала проти поїздки неповнолітнього сина за кордон до Російської Федерації. Посилаючись на указані обставини та положення ст. 313 ЦК України, Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, ч. 1 ст. 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», позивач просила позовні вимоги задовольнити. Відповідачі своїм правом не скористалися та відзив на позов до суду не подали. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначені судові засідання, роз`яснено сторонам їх право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив, письмових заперечень та відповідно пояснень. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 січня 2020 року вирішено провести заочний розгляд справи. Позивач та її представник до судового засідання не з`явилися, попередньо подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином повідомлені про день та час розгляду справи. Представник третьої особи - Мамаєва С.В. до судового засідання не з`явилася, попередньо подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилався позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон у супроводі баби. Фактичні обставини справи, установлені судом. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 12 лютого 2019 року № 08-141-2795, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 18 серпня 2005 року по теперішній час. Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 19 вересня 2015 року № 00015787354, 06 лютого 2009 року вчинений актовий запис про шлюб, зокрема про те, що [PERSON] 15 січня 2009 року уклала шлюб із [PERSON] , після шлюбу їй присвоєне прізвище - [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності від 24 жовтня 2006 року № 36514/н, квартира [ADDRESS] на праві часткової власності належить [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про народження від 03 жовтня 2014 року серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , про що вчинений актовий запис № 1221, батьки: [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження від 31 березня 1988 року серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] , про що вчинений актовий запис № 548, батьки: [PERSON] , [PERSON] Центральний ВП ГУНП в Донецькій області листом від 23 серпня 2019 року № 104/зі/101/04-19 повідомив [PERSON] про те, що [PERSON] перебувала в активному розшуку за Центральним ВП ГУНП в Донецькій області як особа, яка засуджена до адміністративного (кримінального) покарання не пов`язаного з позбавленням волі, відсутня з невідомих причин за місцем мешкання від 02 травня 2019 року ОРС № 17-566. 23 липня 2019 року розшук [PERSON] припинений у зв`язку із встановленням її місцезнаходження. Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради 23 грудня 2019 року склав висновок, в якому вважав недоцільним надання дозволу на виїзд з території України [PERSON] , без письмового дозволу батька - [PERSON] та матері - [PERSON] у супроводі бабусі - [PERSON] , оскільки остання не надала членам комісії юридично оформлених належним чином документів на малолітню дитину. Оцінка доказів. У суду відсутні мотиви для відхилення представлених доказів та про їх відхилення не заявлено клопотань жодною із сторін. Представлені суду докази відповідають змісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. Досліджуючи представлені суду докази, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з наступних мотивів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення статті 141 СК України визначають, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Приписи статті 257 СК України визначають, що баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Аналіз наведеної норми матеріального права визначає право баби, діда на спілкування з внуками та прийняття участі у їх вихованні, яка має на меті забезпечення бабі та діду права на нормальні родині відносини з внуками. Спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу (ст. 263 СК України). Стаття 159 СК України регулює питання вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Сімейний кодекс України у статті 258 СК України наділив бабу і діда правом на захист внуків. Згідно зі ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до її переміщення або утримування, при умові, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або могли б здійснюватися, якби не переміщення (утримування). Так, право піклування означає сукупність прав, які стосуються турботи про дитину, а право доступу включає право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати її на обмежений час у інше місце, ніж місце постійного проживання (ст. 5 Конвенції). Відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Якщо має місце факт переміщення або утримування дитини особою, якій не належать права піклування про неї, положення Гаазької Конвенції на такі правовідносини не поширюються. У цьому випадку будуть мати місце дії, які містять ознаки кримінального злочину. За змістом ст. 150 СК України виключно на батьків покладається обов`язок здійснювати піклування за своїми дітьми. Отже наведені норми не наділяють діда та бабу правом на пересування з малолітніми онуками за межами території України без згоди батьків, адже вони не замінюють собою батьків. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Як норма статті 313 ЦК України, так і наведена постанова Кабінету Міністрів України не визначає можливості виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі баби за рішенням суду, оскільки таке може мати місце лише за нотаріальною згодою обох батьків, а за рішенням суду можливий виїзд лише дитини з одним з батьків без згоди та супроводу іншого. Правом на звернення до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дитини, наділений той з батьків, якому інший з батьків не надав згоду на виїзд дитини за межі України, посвідчену нотаріально, або уповноважена одним з батьків особа. Таким чином, законодавством передбачена можливість вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд дитини, лише у спорі, що виник між батьками дитини, а не у разі спору між матір`ю/батьком дитини та її бабою/дідом. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У даному випадку суд не застосовує положення статті 258 СК України, якою передбачено право звернення баби та діда до суду за захистом прав та інтересів малолітніх онуків без спеціальних на те повноважень, оскільки звернення до суду з вимогами про надання дозволу на виїзд дитини не пов`язано із здійсненням захисту прав дитини. Отже позивач, яка не є ані усиновлювачем, ані піклувальником малолітнього [PERSON] , не наділена правом на звернення до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батьків, тому її вимоги не підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат у цивільній справі здійснюється відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому з урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову, такий покладається на сторону позивача.

Outcome: dismissed