Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

До Решетилівського районного суду у серпні 2019 року звернувся [PERSON] з позовом про захист прав споживачів та визнання частково недійсним Договору про надання споживчого кредиту №2008878816 від 17 червня 2014 року. На обґрунтування вимог зазначав, що 17 червня 2014 року між ним та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №2008878816,згідно умов якого він прийняв на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, які повинен був надати йому банк у вигляді кредиту, сплати відсотків та інших платежів за користування кредитом. Пунктом 1.4.4 кредитного договору №2008878816 передбачено сплату комісії щомісячно за управління кредитом, розмір якої зазначено в Графіку платежів, який є додатком №1 до договору та його невід`ємною частиною, в сумі 405,65 грн щомісячно, а всього 13353,45 грн за весь час дії договору. Посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів», статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», позивач вважає, що дана умова договору не відповідає вимогам справедливості та має бути визнана судом недійсною з моменту укладення договору. У січні 2015 року позивач звернувся до Решетилівського районного суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним в частині сплати комісії в сумі 1113,72 грн за оформлення кредиту. Заочним рішенням Решетилівського районного суду від 11 квітня 2016 року по справі №546/28/15-ц позовні вимоги задоволено в повному обсязі та визнано недійсним п.1.1 договору про надання споживчого кредиту №2008878816 від 17 червня 2014 року в частині сплати комісії на користь відповідача за оформлення кредиту в сумі 1113,72 грн. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 17 серпня 2016 року це рішення залишено без змін та вступило в законну силу. У березні 2019 року позивач звертався до відповідача із вимогою про повернення безпідставно набутого майна та надання розписки про отримання АТ «ОТП Банк» виконання зобов`язання по Договору №2008878816 від 17.06.2014, посилаючись на рішення Решетилівського районного суду від 11 квітня 2016 року, яке відповідачем не виконане. Крім цього, діями банку позивачу було завдано моральну шкоду. Незважаючи на законну вимогу про повернення безпідставно набутого майна та надання розписки про отримання АТ «ОТП Банк» виконання зобов`язань по кредитному договору, яка була надіслана відповідачу в березні 2019 року, дана вимога залишилася без відповіді. Натомість позивачу та його рідним телефонують невідомі та вимагають сплати неіснуючого боргу. Телефонують з різних телефонних номерів, надсилають неодноразові СМС - повідомлення з вимогою сплатити певну суму, щоразу іншу, щоразу погрожуючи позивачу приїхати до нього додому групою осіб для вирішення питання боргу. До того ж банком без згоди позивача розповсюджується інформація про його персональні дані та банківська таємниця. Через це позивач остаточно втратив можливість бути клієнтом у відповідача. Враховуючи наведене, позивач [PERSON] просив визнати недійсним пункт 1.4.4 Договору про надання споживчого кредиту №2008878816 від 17 червня 2014 рокуз моменту його укладення; зобов`язати відповідача ПАТ «ОТП Банк» зробити перерахунок заборгованості за Договором №2008818816 про надання споживчого кредиту від 17.06.2014, укладеного між позивачем та відповідачем; зобов`язати відповідача після перерахунку заборгованості повернути йому зайво нараховані проценти та комісії за кредитним договором №2008818816; зобов`язати відповідача надати витяг про рух коштів з позичкового рахунку [NUMBER] , на який повинні бути зараховані сплачені позивачем кошти, згідно договору споживчого кредиту №2008818816; зобов`язати відповідача надати повний фактичний розрахунок заборгованості за договором №2008818816 від 17.06.2014 з відображенням ставок та сум, які бралися за основу при розрахунках, періоду нарахування боргу з урахуванням погашених сум; повернути позивачу зайво сплачені кошти на користь відповідача «ОТП Банк» шляхом перерахування на адресу заявника через Укрпошту; стягнути з ПАТ ОТП Банк» на користь позивача моральну шкоду в сумі 15000,00 грн. Провадження у справі було відкрито ухвалою судді Лизенко І.В. від 11.09.2019, яка була відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 р. №175/о/15-19 строком на один рік. 19 листопада 2019 року до суду надійшли письмові пояснення представниці відповідача [PERSON] з додатками, в яких вона зазначила, що відповідно до рішення Решетилівського районного суду від 11 квітня 2016 року по справі №546/28/15-ц відповідач не повинен здійснювати перерахунок заборгованості за договором № 2008818816 від 17.06.2014, тому що відповідно до цього рішення, він повинен визнати недійним п.1.1. Договору про надання споживчого кредиту № 2008818816 в частині сплати комісії на користь позивача за оформлення кредиту в сумі 1113,72 грн та сплатити судовий збір. Крім того, відповідно до договору факторингу від 13.06.2016 договір про надання споживчого кредиту № 2008818816 був переуступлений ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». Щодо завдання моральної шкоди представниця відповідача [PERSON] зазначила, що позичальник активував картку та почав регулярно знімати грошові кошти надані банком і тому у нього виникла прострочена заборгованість. Через це співробітники банку здійснюють позивачу телефонні дзвінки та пропонують в досудовому порядку добровільно погасити прострочену заборгованість за картковим рахунком № [NUMBER] . Посилаючись на викладені обставини просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області [PERSON] . Ухвалою суду від 10.08.2020 року по справі призначено підготовче засідання на 10 вересня 2020 року. 10 вересня 2020 року по даній цивільній справі проведено підготовче засідання і справу призначено до розгляду по суті на 12 листопада 2020 року, яке було відкладено за клопотанням представника позивача [PERSON] на 18 січня 2021 року, а в подальшому в зв`язку з відсутністю електроенергії в приміщенні суду розгляд справи було відкладено на 03 березня 2021 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, з позовною заявою позивачем було надано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, в яких позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує (а.с.20). У судовому засіданні засідання представник позивача Голуб В.В., який діє на підставі довіреності, позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, підтримав та просив їх задовольнити. В подальшому, позовну вимогу про зобов`язання відповідача надати витяг про рух коштів з позичкового рахунку [NUMBER] , на який повинні бути зараховані сплачені позивачем кошти, згідно договору споживчого кредиту №2008818816 просив не розглядати. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.а.с.98, 104). Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів та визнання частково недійсним Договору про надання споживчого кредиту №2008878816 від 17 червня 2014 рокупідлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 17 червня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту №2008878816 (а.с.7). Відповідно до п.1.1. договору Банк надає позичальнику споживчий кредит, а позичальник отримує його на наступних умовах: на споживчі цілі - 12374 грн 64 коп., на сплату комісії за оформлення кредиту - 1113 грн 72 коп., загальна сума кредиту - 13488 грн 36 коп; строк кредиту - 36 місяців: з 17 червня 2014 року по 17 червня 2017 року; розмір процентної ставки - 0,01% річних. Пунктом 1.4.2 договору визначено, що сума отриманого кредиту погашається щомісяця в Дату платежу та в розмірі, зазначених в графіку платежів. Згідно пункту договору 1.4.4. за управління кредитом позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в графіку платежів, що є невід`ємною частиною даного Договору. Додатком 1 до договору про надання споживчого кредиту №2008878816 від 17 червня 2014 року визначено графік платежів з 17 липня 2014 року по 17 червня 2017 року в розмірі 779,65 грн щомісячно (375,00 грн - в липні - вересні 2014 року). Загальна сума сплачених платежів має становити 26843,89 грн (а.с.8). Заочним рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2016 року визнано недійсним п.1.1. Договору про надання споживчого кредиту №2008878816 від 17.06.2014 в частині сплати комісії на користь відповідача за оформлення кредиту в сумі 1113,72 грн. Рішення Решетилівського районного суду від 11.04.2016 набрало законної сили 17.08.2016 (а.с.106-107). Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Щодо посилання представника позивача на те, що умови пункту договору 1.4.4., відповідно до якого за управління кредитом позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в графіку платежів, що є невід`ємною частиною даного Договору, не відповідають нормам чинного законодавства суд зазначає наступне. Положеннями частини 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно частини 1 статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Положеннями статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, яка була чинною на час укладення Договору про надання споживчого кредиту № 2008818816, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за управління кредитом. А тому умови договору про встановлення щомісячної комісії за управління кредитом в розмірі, зазначеному в графіку платежів, що є невід`ємною частиною даного Договору,які зазначені в пункті 1.4.4 Договору про надання споживчого кредиту № 2008818816 є недійсними. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі за №6-1746цс16 від 16.11.2016 року. Як вказував позивач та представник позивача, позивачем [PERSON] на погашення кредиту було сплачено кошти в сумі 26220,00 грн, що підтверджується наданим стороною позивача графіком погашення заборгованості по договору про надання споживчого кредиту та копіями квитанцій (а.с.а.с. 17-18, 108-122). Відповідно до письмових пояснень представника відповідача, станом на 13.11.2019 у позичальника [PERSON] наявна заборгованість у розмірі 11488,84 грн. Тобто, факт часткового погашення заборгованості сторона відповідача визнає. В той же час, суд не приймає посилання представника позивача [PERSON] про повне погашення позивачем заборгованості, а саме про сплату 26220,00 грн, оскільки як наданий позивачем графік погашення заборгованості (а.с.17), так і надані копії квитанцій (а.с.108-122), підтверджують сплату позивачем заборгованості з грудня 2013 року, в той час як договір про надання споживчого кредиту №2008878816 було укладено між сторонами 17 червня 2014 року. Тому суд ставить під сумнів, що подані позивачем докази про сплату заборгованості стосуються саме кредитного договору №2008878816. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отримані банком кошти у вигляді комісії є безпідставно набутим майном у розумінні статті 1212 ЦК України, а вимоги позивача зводяться саме до повернення банком безпідставно набутих коштів. Однак враховуючи, що встановлення дійсного розміру сплати позивачем [PERSON] заборгованості за кредитним договором не є предметом спору, вимога про повернення зайво сплачених коштів на користь ПАТ «ОТП Банк» шляхом їх перерахування на адресу позивача є передчасною та до задоволення не підлягає. З огляду на те, що рішенням суду від 11.04.2016 було встановлено, що комісія у розмірі 1113,70 грн була нарахована безпідставно, та визнавши умови договору про встановлення щомісячної комісії за управління кредитом в розмірі, зазначеному в графіку платежів, що є невід`ємною частиною даного Договору,які зазначені в пункті 1.4.4 Договору про надання споживчого кредиту № 2008818816 недійсними, враховуючи, що банком сума щомісячних платежів із урахуванням відсотків була визначена на суму заборгованості із врахуванням комісії, що підтверджується Додатком №1 до договору про надання споживчого кредиту №2008878816 від 17.06.2014, суд приходить до висновку про необхідність зобов`язати відповідача - Акціонерне товариство «ОТП Банк» провести перерахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №2008878816 від 17 червня 2016 року, яка була нарахована з моменту укладення договору, без урахування комісії за оформлення кредиту в сумі 1113 грн 70 коп та комісії, передбаченої п.1.4.4 кредитного договору. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно зазначити таке. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз`яснено, що відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В той же час ні в позовній заяві, ні в судових засіданнях сторона позивача не надала жодного доказу на підтвердження спричинення позивачу моральної шкоди. А тому в цій частині позов задоволення не підлягає. За загальним правилом, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як було встановлено, позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Позов судом задовольняється частково, тому судові втрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволеної частини вимог на користь держави. Представник позивача в судовому засіданні відмовився від однієї із позовних вимог. Отже, всього позивачем було заявлено п`ять самостійних вимог як майнового, так і немайнового характеру: 1) визнати недійсним пункт 1.4.4 Договору про надання споживчого кредиту №2008878816 від 17 червня 2014 рокуз моменту його укладення; 2) зобов`язати відповідача ПАТ «ОТП Банк» зробити перерахунок заборгованості за Договором №2008818816 про надання споживчого кредиту від 17.06.2014, укладеного між позивачем та відповідачем; 3) зобов`язати відповідача після перерахунку заборгованості повернути йому зайво нараховані проценти та комісії за кредитним договором №2008818816; повернути позивачу зайво сплачені кошти на користь відповідача «ОТП Банк» шляхом перерахування на адресу заявника через Укрпошту; 4) зобов`язати відповідача надати повний фактичний розрахунок заборгованості за договором №2008818816 від 17.06.2014 з відображенням ставок та сум, які бралися за основу при розрахунках, періоду нарахування боргу з урахуванням погашених сум; 5) стягнути з ПАТ ОТП Банк» на користь позивача моральну шкоду в сумі 15000,00 грн. На час подання позову (12.08.2019 р.) за вимогу майнового або немайнового характеру сплачувався судовий збір в розмірі не менше як 768,40 грн. Отже, позивач [PERSON] при подачі позову мав б сплатити 3842 грн. Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, зокрема до задоволення підлягає три позовні вимоги, то з відповідача у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2305,20 грн на користь держави. На підставі ст.ст. 526,1054, 1212 ЦК України,

Outcome: partial