Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, яке було набуте в період шлюбу, а саме ? частину майнових прав на обєкт забудови, згідно договору «Ассоциированого членства в потребительском обществе» укладеного між споживчим товариством «Будова-Оптима» та [PERSON] на будівництво квартири, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Михайлівська, 8, секція, 2, 15 поверх, кв. 103, «ЖК Михайлівський городок» (адреса забудовника 65012, м. Одеса, вул. Осипова, 25). В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 22.09.2009 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, однак на даний час спільне життя не склалось через систематичні сварки, з грудня 2017 року не ведуть спільного господарства, а тому вважає, що шлюбу підлягає розірванню. Також, позивач зазначає, що в період шлюбу було укладено договір забудови паю на спільну квартиру, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Михайлівська, 8, секція, 2, 15 поверх, кв. 103, «ЖК Михайлівський городок», а тому вважає це майно спільно сумісною власністю подружжя та просить поділити його, шляхом визнання за ним права власності на ? частину майнових прав на цей обєкт. Позивач та його представник приймали участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволені. Відповідач позовні вимоги визнала в частині розірвання шлюбу, не заперечувала проти їх задоволення. Щодо поділу спільно сумісного майна подружжя, то вона визнала їх частково, не заперечувала проти поділу майна, однак просила визнати за нею право власності на 3/4 частини, так як з нею мешкають двоє спільних малолітніх дітей, посилаючись на норму ч. 3 ст. 70 СК України, відповідно до якої за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вислухавши думку учасників по справі, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 22 вересня 2009 року між сторонами укладено шлюб, про що Відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції зроблено актовий запис №1197 (свідоцтво про укладення шлюбу серії І-ЖД №309468). В період шлюбу у сторін народились діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], 21.06.2014 року. Сторони припинили шлюбні стосунки, спільне господарство між ними не ведеться. Основною причиною припинення сімейних відносин є те, що сторони втратили почуття любові і поваги один до одного, у сторін різні погляди на подружнє життя та сімю. Відповідно до ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб може бути розірваний за заявою одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Прізвища сторін після розірвання шлюбу залишити без змін. Враховуючи те, що сторони наполягали на розірванні шлюбу, суд задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України) та не може будуватись на примушуванні сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі, а тим більш в подружніх відносинах. Витрати по оплаті держмита при оформленні реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС у розмірі 17 (сімнадцять) гривень суд вважає за необхідне покласти на позивача. Що стосується вимог позивача про поділ спільно сумісного майна подружжя, суд вважає за необхідно задовольнити їх частково, визнавши за позивачем право власності на 1/3 частину майна, а за відповідачем право власності на 2/3 частини спірного майна, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в період шлюбу, а саме 03.11.2015 року укладено договір №2/103 «Ассоциированого членства в потребительском обществе» між споживчим товариством «Будова-Оптима» та [PERSON] на будівництво квартири, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Михайлівська, 8, секція, 2, 15 поверх, кв. 103, «ЖК Михайлівський городок» (адреса забудовника 65012, м. Одеса, вул. Осипова, 25). Даний будинок в експлуатацію не прийнятий, тому суд визнає не право власності на майно, а право власності на майнові права. За загальним правилом\~статті 60 СК України,\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Під час розгляду справи ані позивач, ані відповідач не заперечували проти того, що спірне майно є спільно сумісною власністю подружжя. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено\~ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3\~ст. 61 СК України\~кореспондує ч. 4\~ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно з ч.1\~ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2\~статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Так, при обґрунтовані своєї позиції стосовно поділу майна, відповідач посилається на ч. 3 ст. 70 СК України, відповідно до якої за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідач зазначила, що разом з нею мешкають спільні з позивачем малолітні діти, що підтверджується копією висновку щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей №1203/02-20 від 10.07.2018 року, виданий Виконавчим комітетом Вилківської міської ради Одеської області; копією акту обстеження житлово побутових обставин проживання від 16.01.2018 року, виданий Виконавчим комітетом Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області; копією довідки про місце проживання та склад сімї №1490 від 07.12.2017 року, виданої Виконавчим комітетом Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області. Вказані докази знаходяться у матеріалах справи та були дослідженні під час розгляду справи. Також, суд враховує той факт, що відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 30.10.2018 року, АСВП 57436602, виданого державним виконавцем А.В. Анісімовою, встановлено заборгованість по аліментам боржника [PERSON] у розмірі 27\~010 (двадцять сім тисяч десять) гривень 74 (сімдесят чотири) копійки. Ці обставини свідчать про те, що позивач уникає добровільної сплати аліментів на утримання своїх малолітніх дітей, які були встановлені на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.08.2018 року по справі №643/16626/17 про стягнення аліментів з [PERSON] Наведені відповідачем докази у їх сукупності свідчать про те, що існують підстави для застосування норми частини 3 статті 70 Сімейного Кодексу України при поділі спільно сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини. що мають істотне значення. Таким чином, при визначені розміру часток кожного з подружжя, суд враховує, в першу чергу, інтереси малолітніх дітей, які мешкають разом з відповідачкою, та той факт, що у матері [PERSON] немає свого житла та на даний час вона мешкає у своїх батьків. Як роз'яснив Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 77, 78) в порядку, передбаченому статтями 235, 237, 239 ЦПК України в новій редакції. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, у звязку з частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає розподілити судові витрати шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сплачену ним суму судового збору у розмірі 5\~211 (пять тисяч двісті одинадцять) гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи, а тому, вважає за необхідне касувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21.05.2018 року, якою накладено арешт на майнові права обєкту забудови, згідно договору «Ассоциированого членства в потребительском обществе» укладеного між споживчим товариством «Будова-Оптима» та [PERSON] на будівництво квартири, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Михайлівська, 8, секція, 2, 15 поверх, кв. 103, «ЖК Михайлівський городок» (адреса забудовника 65012, м. Одеса, вул. Осипова, 25).

Outcome: partial