Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON] до відповідача ДП «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 4 933, 43 грн., компенсації середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 41 199, 925 грн., та суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 30 719 грн. Вимоги позову мотивує тим, що з 15.04.1992 по 25.01.2019 перебував з відповідачем в трудових відносинах. Відповідачем була нарахована позивачу, але не виплачена заробітна плата за січень 2019 року в розмірі 4 933, 43 грн. 25.01.2019 позивач був звільнений на підставі п. 1 ст. 39 КЗпП України, за власним бажанням. Наказом про звільнення була передбачена виплата позивачу компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 98 календарних днів. При звільненні позивачу не виплачено заробітну плату за січень 2019 року та компенсацію за невикористану відпустку. На підставі викладеного позивач звертається до суду з вказаним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.07.2019 ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. 10.10.2019 ухвалою суду постановлено призначити по справі судове засідання. В судовому засіданні позивач вимоги позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підтримав в повному обсязі. Зазначив, що заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку йому виплачені. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Встановлено, сторони перебували в трудових правовідносинах на підставі Наказу Будівельного комбінату Управління справами Верховної ради України від 08.06.1993 № 1, що також підтверджується відомостями, наявними в трудовій книжці [PERSON] Наказом ДП «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» від 24.01.2019 № 21 позивача звільнено з посади з 25.01.2019 за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України Згідно з п. 2 вказаного Наказу вказано здійснити розрахунок за фактично відпрацьований час на дату звільнення, в тому числі виплату компенсації за 98 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки. З матеріалів справи вбачається, та не спростовується стороною відповідача, що станом на день звернення позивача до суду позивачу не було проведено виплату всіх сум, що належать йому при звільненні, а саме заробітної плати за січень 2019 року та компенсації за невикористану відпустку. У відповідності до довідки ДП «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» №80/1-03/20 від 04.03.2020, остаточна виплата сум, належних позивачу при звільненні була здійснена відповідачем лише 15.07.2019. Так, положеннями ст.43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпПУ заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Ч. 5 ст. 97 КЗпП передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Як закріплено ст. 24 Закону України «Про оплату праці», а також ст. 115 КЗпП України, - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як зазначено ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Під час судового розгляду встановлено та визнано сторонами по справі, що 15.07.2019 позивачу здійснено виплату заборгованості по заробітній платі та компенсацію за невикористані дні відпустки в загальному розмірі 35 059, 51 грн. У зв`язку з вказаним, вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають. Разом з тим, відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачений прямий обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Отже, не проведення розрахунку з працівником у зазначені строки в свою чергу є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, згідно з п. 21 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), далі - Порядок. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Згідно з п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З огляду на зазначені вище обставини, вбачається, що період затримки розрахунку при звільненні позивача складає: з 26.01.2019 р. по 15.07.2019 р. (106 робочих днів). У відповідності до Довідки про заробітну плату, за останні два місяці роботи позивача, а саме листопад 2019 року та грудень 2019 року заробітна плата останнього становила 9 304, 99 грн. та 12 623 грн. відповідно. Вбачається, що кількість робочих днів у листопаді 2019 року - грудні 2019 року (два місяці перед звільненням) становила 43 дні. Заробітна плата за два останні місяці роботи, що передували звільненню в загальній сумі становить 21 927, 99 грн. Виходячи з наведеного середньоденна заробітна плата позивача складала: 21 927,99 грн. / 43 дні = 509, 95 грн. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.01.2019 р. по 15.07.2019 р. складає: (509,95 (середньоденна заробітна плата) * 106 (робочих днів затримки розрахунку) 54 054, 7 грн. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази суд визнає належними і допустимими, також достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зокрема, відповідачем не надано до суду доказів на спростування викладених в позові обставин. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем доведені позовні вимоги в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а відповідачем ці доводи не спростовані, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та законними, у зв`язку з чим підлягають задоволенню в цій частині, а саме стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.01.2019 р. до дня фактичного здійснення розрахунку, а саме 15.07.2019 р., в розмірі 54 054, 7 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,8 грн.

Outcome: partial