Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд до АР Крим, яка обґрунтована тим, що 24.02.2007 року між сторонами було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів громадянського стану міста Слов`янськ. Від даного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . На даний час шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем фактично припинені, проживають сторони окремо. [PERSON] разом із донькою на даний час фактично мешкають на тимчасово окупованій території АР Крим, де донька відвідує навчальний заклад. Позивач зазначає, що на підконтрольній Україні території проживають її знайомі та батько дитини - [PERSON] , але [PERSON] не може виїжджати разом з дитиною на підконтрольну територію, тому що відповідач уникає спілкування із нею, в тому числі з приводу надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини в АР Крим. Тобто відповідач фактично відмовляється у встановленому законодавством порядку приїхати до нотаріуса, для нотаріального посвідчення згоди на перетин дитиною адміністративного кордону з АР Крим у супроводі матері або у супроводі уповноваженої нею особи, що унеможливлює повернення з дитиною додому на тимчасово окуповану територію. Відповідно до викладених обставин, а також з метою виховання дитини, як громадянки України, справжнього патріота своєї держави та особи, яка розділяє та поважає європейські цінності, здобутки української демократії, можливості вивчення української мови безпосередньо на підконтрольній Україні території, можливості відвідування культурних заходів та закладів мистецтва та культури України - дитина повинна мати можливість це робити безперешкодно, за умови гарантованого повернення до місця свого постійного проживання на тимчасово окупованій території, для того, щоб дитина мала можливість спілкуватись зі своїм батьком, необхідно щоб вона мала можливість перетину адміністративного кордону України з АР Крим, який зараз здійснюється в порядку передбаченому для перетину державного кордону України. Зазначає, що ні батько, ні мати, ні дитина постійного місця проживання на підконтрольній Україні території не мають і опинившись на підконтрольній території мати та дитина не будуть мають можливості повернутись до території де знаходиться помешкання, в якому вони проживають, відвідувати навчальний заклад, який зазвичай відвідує дитина, спілкуватись з батьком. На підставі чого просить суд надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , у її супроводі або у супроводі уповноважених нею осіб до тимчасово окупованої території АР Крим до досягнення [PERSON] 16 років без дозволу та супроводу батька [PERSON] . Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, до судового засідання не з`явилися, від представника надійшла заява, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити та розгляд справи провести без його участі, а також вказав, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.64). Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані численні судові повістки та виклики за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] , однак в жодне із призначених судових засідань відповідач не з`явився, як і не з`явився до поштового відділення для отримання судової кореспонденції, про що свідчать відповідні відмітки на повернутих конвертах. У зв`язку із цим, про місце, дату та час розгляду справи відповідач був повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Втім, відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у свою відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання повторно не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзив, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив таке. Згідно копії паспорта серії [NUMBER] , виданого 18.12.2000 року Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області на ім`я [PERSON] , [INFO] , відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-14). Відповідно до копії паспорта серії [NUMBER] , виданого 16.08.2007 року Слов`янським МВ ГУМВС України в Донецькій області на ім`я [PERSON] , [INFO] , остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.4-8). [INFO] народилася [PERSON] та її батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 09.06.2010 року, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області (а.с.11). [PERSON] , [INFO] , 03.07.2015 року органом № 1455 було видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER] (а.с.10). З копії повідомлення про прийняття та встановлення на облік на тимчасово окупованій території АР Крим від 17.06.2019 року слідує, що зареєстрованим місцем перебування [PERSON] є адреса [ADDRESS] . Термін перебування до 17.06.2020 року (а.с.51). Згідно довідки Державного бюджетного освітнього закладу міста Севастополя «Середня загальноосвітня школа № 34 ім. Олександра Шостака» № 319-С від 23.07.2019 року, [PERSON] , [INFO] , навчається у Державному бюджетному освітньому закладі міста Севастополя «Середня загальноосвітня школа № 34 ім. Олександра Шостака» у 3-В класі (а.с.52). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року,вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: -за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; -без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Дійсно, за правилами п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Однак при цьому йдеться про відсутність спору між батьками з цього питання. Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правові відносини, що виникають у державі. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року визначено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 цьогоЗакону, для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, зазначаючи у позовній заяві територію, до якої позивач має намір отримати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини, а саме тимчасово окуповану територію АР Крим, термін та мету перебування дитини за кордоном України, [PERSON] не вказала адреси, за якою буде перебувати дитина у разі надання судом такого дозволу. Крім того, з копії повідомлення про прийняття та встановлення на облік на тимчасово окупованій території АР Крим від 17.06.2019 року, що наданий [PERSON] не вбачається, що [PERSON] мешкає разом із матір`ю за однією адресою, а саме: [ADDRESS] . В матеріалах справи взагалі відсутня інформація щодо зареєстрованого місця проживання дитини. Більш того, вимога позивача надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , у її супроводі або у супроводі уповноважених нею осіб до тимчасово окупованої території АР Крим до досягнення [PERSON] 16 років без дозволу та супроводу батька [PERSON] , тобто надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини фактично на 7 років без чіткого зазначення періоду даної поїздки є необґрунтованою. В матеріалах справи також відсутні будь-які докази прямування [PERSON] разом із донькою [PERSON] до тимчасово окупованої території АР Крим, а саме квитки на потяг, авіаквитки тощо. До того ж суду не було надано доказів, що [PERSON] має намір повернути дитину на територію України. Крім того, позивачем не було надано до суду належних доказів відмови відповідача [PERSON] від надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд [PERSON] до АР Крим. Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17 виклав наступну правову позицію щодо розгляду подібної категорії справ. Так, сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. На підставі вищевикладеного та з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Отже, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed