Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вищевказаним позовом звернулася позивач та просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовувала тими обставинами, що вона є спадкоємцем померлої [PERSON] за законом. Приватний нотаріус Миронівського районного нотаріального округу Київської області Шепітко В.В. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, господарські будівлі і споруди, оскільки померла не мала правовстановлюючого документу на будинок. В судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області в судове засідання не з'явився. В надісланій до суду заяві сільський голова. Музичка Л.А. просила слухати справу у відсутності представника сільської ради, вказала, що проти задоволення позову не заперечує. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши позовну заяву, додані до неї документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є визнання судом цього права. Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання права на власність, особа право якої порушується, оспорюється чи не визнається має право звернутися до суду по його захист шляхом визнання такого права. Позивач звернулася за судовим захистом у зв'язку із порушенням її права на отримання в порядку спадкування права власності на житловий будинок, господарські будівлі і споруди, що розташовані по [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON], яка померла [INFO], в зв'язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу. Частиною 1 статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 12 березня 2003 року Потіцькою сільською радою Миронівського району Київської області, актовий запис № 8. Спадковим майном після смерті [PERSON] був житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Позивач є спадкоємицею померлої [PERSON] за законом згідно ст. 529 Цивільного кодексу УРСР, оскільки являється її дочкою. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим повторно 09 червня 1971 року Дзержинським відділом ЗАГС міста Перм. За правилами частини 1 статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з ст. 548 Цивільного кодексу УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Київської області Шепітко В.В., позивач є єдиною спадкоємицею за законом, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, яка прийняла спадщину, що відкрилася [INFO] після смерті [PERSON], оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном. Факт вступу позивача в управління та володіння спадковим майном не заперечувався відповідачем, який відповідно до ст. 1277 Цивільного кодексу України, має право на перехід права власності на спірний будинок у випаду визнання спадщини відумерлою, тому на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК суд вважає цей факт таким, що не підлягає доказуванню. На час набрання чинності ЦК України 2004 року спадкові права на житловий будинок не оформлені. У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до пункту 4.15 ч. 1 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. На звернення позивача про видачу свідоцтва про право власності на спадщину на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], приватний нотаріус Миронівського районного нотаріального округу Київської області Шепітко В.В. листом від 15 вересня 2016 року за № 679/02-14 відмовила позивачу у видачі свідоцтва. Відмову нотаріус мотивувала відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно у виді житлового будинку. Спадкоємець не може оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, питання щодо порушення права на спадщину підлягає захисту шляхом його визнання в судовому порядку. Судове рішення буде юридичним документом, що дає підставу для оформлення права власності на спадкове майно. Судом встановлено, що будинок під номером [ADDRESS] був побудований на земельній ділянці, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Вказана обставина підтверджується довідкою № 02-33/509, виданою виконкомом Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області 16 вересня 2016 року. Житловий будинок був побудований у 1956 році. Вказана обставина підтверджується технічним паспортом, який виготовлено 15 липня 2015 року приватним підприємством «Архітектурно-правовий центр», у якому не відображено, що будинок відноситься до категорії самовільних, має ознаки перепланування, перебудови чи реконструкції. Не отримання за життя [PERSON] правовстановлюючого документу на право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], не спростовує право власності останньої на цей будинок. Після її смерті в порядку спадкування за законом право на житловий будинок набула позивач. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі і житловий будинок та інші споруди, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На підтвердження того, що у спадкодавця [PERSON] було право власності на вищевказаний житловий будинок, позивачем надано дублікат договору купівлі-продажу будинку від 17 березня 1987 року, посвідчений секретарем виконкому Потіцької сільської ради народних депутатів 17 березня 1987 року, зареєстрований в реєстрі під номером 27. За умовами цього договору [PERSON] продала, а [PERSON] купила будинок з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до довідки виконкому Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області від 12 серпня 2015 року № 02-33/355, власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], була [PERSON], про що в погосподарській книзі виконкому сільської ради 17 березня 1987 року зроблено відповідний запис під № 7, особовий рахунок [NUMBER] (а.с. 18). Запис в погосподарській книзі може бути доказом права власності на будинок, якщо він зроблений до 19 січня 1996 року. Оскільки саме в цей день втратила чинність Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена 31.01.66 Міністерством комунального господарства УРСР. Відповідно до цієї інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. При вирішенні цього спору суд керується законодавством, яке регулювало виникнення у спадкодавця права на житловий будинок, зокрема, положеннями Закону СРСР «Про власність в СРСР» від 1990 року, Законом України «Про власність» від 1991 року, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Згідно з ст. 3 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності можуть бути земля, будівлі, споруди та інше майно. Статтею 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» встановлено, що у власності громадян можуть бути жилі будинки. Статтю 6 Закону СРСР «Про власність в СРСР» передбачено, що власність громадян створюється і примножується за рахунок інших трудових доходів. Для ведення селянського й особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилих будинків і задоволення інших потреб, передбачених законом, громадянам надається земля в довічне успадковуване володіння. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Отже, запис померлої [PERSON] в книгах погосподарського обліку з 1987 року в якості власника будинку підтверджує факт належності будинку під номером [ADDRESS] саме їй. У матеріалах справи відсутні докази того, що спадкодавець [PERSON] втратила право власності на вказану нерухомість. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 3, 6, 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР», ст. 12 Закону України «Про власність», ст. 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст. 328, 1216, 1217, 1218, 1270, 1296, 1297 ЦК України,

Outcome: approved