Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

До Миронівського районного суду із вказаним позовом звернулася позивач та просила суд: стягнути із ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» на її користь ненарахований і невиплачений посадовий оклад за період роботи у ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» на посаді начальника відділу кадрів із 03 листопада 2010 року по 28 листопада 2014 року включно в розмірі 86 366 гривень 01 копійку; стягнути із ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» на її користь 11 277 гривень 45 копійок середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку по заробітній платі при звільненні; стягнути із ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» на її користь 26 517 гривень 25 копійок в рахунок компенсації втрати частини її доходу за порушення строків виплати посадового окладу у повному обсязі за період із грудня 2010 року по лютий 2015 року включно; стягнути із ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» на її користь ненараховану і невиплачену премію за період роботи у ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» на посаді начальника відділу кадрів із 03 листопада 2010 року по 28 листопада 2014 року включно, в розмірі 20 124 гривні 63 копійки; стягнути із ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» на її користь моральну шкоду в розмірі 21 600 гривень, завдану внаслідок порушення її трудових прав. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, у звязку із тим, що посадовий оклад установлюється згідно з штатним розписом із розрахунку від повної кількості відпрацьованих робочих днів у місяці. Відповідно премія позивачу виплачувалась від розміру посадового окладу, зазначеного у штатному розписі в розмірі до 25% від посадового окладу, а тому сума її окладу та 25% премії становить 100% заробітку. При нарахуванні заробітної плати підприємством враховується відповідний індекс інфляції і кожному працівникові виплачується компенсація втрат доходів за порушення строків їх виплати Позивачеві нараховувалась заробітна плата згідно посадового окладу та штатного розпису відповідно до кількості відпрацьованих днів та годин. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, зважаючи на наступне. Суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб (ст. 1 ЦПК України). Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Отже, у випадку порушення майнового права, особа, яка вважає що її право порушено, може звернутися до суду по його захист. Позивач звернулася до суду у звязку із порушенням відповідачем її права на оплату праці, що проявилося у не нарахуванні і не виплаті їй посадового окладу, премії, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку по заробітній платі, компенсації втрати частини доходу, внаслідок чого вона отримала моральну шкоду. Відповідно до наказу ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» від 03 листопада 2010 року № 184а/ВК позивач була призначена на роботу в цьому підприємстві на посаду начальника відділу кадрів (а.с. 12 том 1). Наказом ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» від 28 листопада 2014 року № 216-к позивача звільнено з роботи з посади начальника відділу кадрів ПрАТ «Київ-Атлантик Україна», згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України, у звязку із відмовою від продовження роботи, внаслідок зміни істотних умов праці (а.с. 13 том 1). У цьому наказі зроблено розпорядження бухгалтерії підприємства провести остаточний розрахунок із позивачем та виплатити їй компенсацію за невикористану відпустку за 9 календарних днів. Таким чином, між позивачем та відповідачем з 03 листопада 2010 року по 28 листопада 2014 року існували трудові відносини, за якими позивач працювала на посаді начальник відділу кадрів ПрАТ «Київ-Атлантик Україна». В судовому засіданні встановлено, що позивачу за період роботи з 03 листопада 2010 року по 28 листопада 2014 року виплачувався посадовий оклад в розмірі 4914 гривень 40 копійок, що зазначено у штатних розписах ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» (а.с. 255, 260, 266, 272, 275 том 1). Проте, відповідно до наказу ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» від 03 листопада 2010 року № 184а/ВК, посадовий оклад позивач становив 6143 гривні (а.с. 12 том 1). Тобто, відповідач, в супереч зазначеного наказу, не нарахував та не виплатив позивачу за період її роботи з 03 листопада 2010 року по 28 листопада 2014 рік 86 366 гривень 01 копійку її щомісячного посадового окладу (а.с. 4-6 том 1). Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про працю» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з частиною 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Колектичний договір між адміністрацією ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» та трудовим колективом укладено лише 05 вересня 2013 року, тобто на момент прийняття [PERSON] на роботу в ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» умови оплати праці колективним договором не визначалися. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної праці складається з основної заробітної плати та додаткової. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. За змістом ст. 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України (у редакції станом на 03 листопада 2010 року) укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. В матеріалах справи міститься копія заяви позивача від 03 листопада 2010 року, адресована директору із забезпечення операційної діяльності ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» [PERSON] про прийняття її на роботу на посаду менеджера з персоналу. На цій заяві міститься рукописний надпис (резолюція), зазначеної посадової особи відповідача, про виготовлення наказу про прийняття позивача на посаду із посадовим окладом в розмірі 6143 гривні (а.с. 11 том 1). Згідно наказу ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» від 03 листопада 2010 року №184а/ВК позивач прийнята на роботу на посаду начальника відділу кадрів саме з таким посадовим окладом як це зазначено на резолюція директора із забезпечення операційної діяльності ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» [PERSON] За таких обставин, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем 03 листопада 2010 року на підставі ст. ст. 21, 24 КЗпП України був укладений індивідуальний трудовий договір, за яким позивач прийнята на роботу на посаду начальника відділу кадрів ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» з посадовим окладом в розмірі 6143 гривні. Саме такого висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 27 квітня 2016 року, яка винесена за наслідками перегляду у касаційному порядку даної справи. Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача ненарахованого і невиплаченого посадового окладу за період роботи з 03 листопада 2010 року по 28 листопада 2014 року у розмірі 86 366 гривень 01 копійки, є законною обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача ненарахованої і невиплаченої премії за період роботи в ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» на посаді начальника відділу кадрів із 03 листопада 2010 року по 28 листопада 2014 року включно, в розмірі 20 124 гривні 63 копійки, також підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як зазначено вище в супереч трудового договору, укладеного між позивачем та ПрАТ «Київ-Атлантик Україна», за період часу з 03 листопада 2010 року по 28 листопада 2014 рік відповідачем не нараховано і не виплачено позивачу посадовий оклад у розмірі 86 366 гривень 01 копійки. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної праці складається з основної заробітної плати та додаткової. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Відповідно до пропозицій на доплату до основної заробітної плати за якісне виконання службових обовязків з листопада 2010 по листопад 2014 років (а.с. 156-202 том 1), та наказів про преміювання працівників ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» за період часу з листопада 2010 по листопад 2014 років (а.с. 68, 203-248 том 1), позивач з листопада 2010 по серпень 2014 років включно отримувала премію в розмірі 25 відсотків. Зазначеними наказами про преміювання працівників ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» встановлено, що премія в розмірі 25 відсотків вираховується із розміру посадового окладу працівника та індексації його заробітної плати. Позивачу не нараховано та не виплачено посадовий оклад за період роботи з листопада 2010 по серпень 2014 року в розмірі 81 727 гривень 02 копійки (а.с. 6 том 1), дана сума вирахувана судом шляхом віднімання від загальної суми недоплаченого посадового окладу в розмірі 86 366 гривень 01 копійки, сум невиплачених окладів за вересень-листопад 2014 року, оскільки за цей період позивач не преміювалася. Таким чином, 25 відсотків не нарахованої та не виплаченої премії позивача за період з листопада 2010 року по серпень 2014 року становить 20 431 гривня 76 копійок. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивач має право на виплату їй відповідачем ненарахованої та невиплаченої премії за період її роботи з листопада 2010 року по серпень 2014 року у розмірі 20 431 гривня 76 копійок, але звернулася до суду з позовом про стягнення цієї премії лише у розмірі 20 124 гривні 63 копійки (тобто меншому розмірі), то суд, з огляду на принцип диспозитивності, передбачений ст. 11 ЦПК України, вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про стягнення з ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» на користь позивача ненарахованої і невиплаченої премії за період роботи в ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» на посаді начальника відділу кадрів із 03 листопада 2010 року по 28 листопада 2014 року, в розмірі 20 124 гривні 63 копійки. Позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 26 517 гривень 25 копійок в рахунок компенсації втрати частини її доходу за порушення строків виплати посадового окладу у повному обсязі за період із грудня 2010 року по лютий 2015 року не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі Порядок індексації), відповідно до п. 1 якого, цей порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. Пунктом 1-1 Порядку індексації (в редакції чинній станом на звернення позивача з позовом до суду) встановлено, що підвищення грошових доходів громадян у звязку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держкомстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту. Пунктом 4 Порядку індексації, встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення). Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Аналізуючи зміст наведеної норми права, суд приходить до висновку, що частина грошових доходів позивача, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає. Відповідно до ст. 52 Законом України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб становив з 1 жовтня - 907 гривень, з 1 грудня - 922 гривень. Згідно з ст. 21 Законом України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб становив з 1 січня - 941 гривню, з 1 квітня - 960 гривень, з 1 жовтня - 985 гривень, з 1 грудня - 1004 гривні. Згідно з ст. 12 Законом України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб становив з 1 січня - 1073 гривні, з 1 квітня - 1094 гривні, з 1 липня - 1102 гривні, з 1 жовтня - 1118 гривень, з 1 грудня - 1134 гривні. Згідно з ст. 7 Законом України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб становив з 1 січня - 1147 гривень, з 1 грудня - 1218 гривень. Згідно з ст. 7 Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1218 гривень. Згідно з ст. 7 Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб становив з 1 січня 2015 року - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень. Згідно з довідкою ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» від 20 лютого 2015 року № 2/17 (а.с. 21-23 том 1) відповідачу за період роботи з листопада 2010 року по листопад 2014 року здійснено індексацію її доходу в розмірі 2 263 гривні 66 копійок. Вказана індексація проведена відповідачем з розрахунку окладу, який був менший ніж 6 143 гривні, як це зазначено у наказі про прийняття позивача на роботу. Відповідно до розрахунків суду, за період роботи позивача на посаді начальника відділу кадрів ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» (листопада 2010 - листопад 2014) з урахуванням розміру її посадового окладу, зазначеного у наказі від 03 листопада 2010 року № 184а/ВК (6 143 гривень) розмір індексації її доходу, що підлягав виплаті становить 3 986 гривень 20 копійок. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не нарахував та не виплатив позивачу індексацію належного їй доходу в розмірі 1722 гривень 54 копійки (3986,20-2263,66=1722,54). Відповідач відповідно до положень ст. ст. 47, 116 КЗпП України зобовязаний був здійснити повний розрахунок із позивачам, в тому числі здійснити нарахування та виплату йому індексаційних коштів в сумі 1722 гривень 54 копійки, але цього не зробив. Позивач не зверталася до суду з позовом про зобовязання відповідача перерахувати та виплатити їй ненараховану та невиплачену суму індексації її посадового окладу, а тому, зважаючи на принцип диспозитивності, передбачений ст. 11 ЦПК України суд позбавлений можливості захистити порушені права позивача в цій частині. Позивач звернулася до суду з позовом про компенсацію втрати частини її доходу за порушення строків виплати посадового окладу, обґрунтовуючи цю вимогу нормами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати». Розрахунок розміру компенсації позивача в сумі 26\~517 гривень 25 копійок (а.с. 8-9 том 1) зроблено за формулою, передбаченою ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» для обчислення компенсації нарахованого, але не виплаченого доходу. Суд не може погодитися із зазначеним розрахунком, вважає, що до спірних правовідносин не може бути застосовано Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» тому, що за правилами, визначеними ст. 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу. Оскільки відсутня умова компенсації втрати частини доходів, а саме наявність нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, не настає і відповідальність за нормами вказаного Закону. Таким чином, оскільки позивач заявила вимогу про стягнення компенсації щодо оспорюваної суми заробітної плати, а ненарахованої, така вимога задоволенню не підлягає. Зазначена позиція відповідає висновку Верховного Суду України, який 25 листопада 2015 року, усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права постановою по справі № 21-3064а15/822/504/13-а констатував, що норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» не застосовуються до нарахування компенсації щодо оспорюваної суми заробітної плати. Позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 11 277 гривень 45 копійок середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку по заробітній платі при звільненні підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне. Як зазначалось вище, в супереч законодавства України, трудового договору, укладеного між позивачем та ПрАТ «Київ-Атлантик Україна», відповідачем за період часу з 03 листопада 2010 року по 28 листопада 2014 рік не нараховано і не виплачено позивачу посадовий оклад у розмірі 86 366 гривень 01 копійки, премію у розмір 20 431 гривні 76 копійок, індексаційні виплати у розмір 1722 гривні 54 копійки. Таким чином, відповідачем під час звільнення позивача порушено вимоги ст. ст. 47, 116 КЗпП України, не здійснено з нею повний розрахунок, не виплачено 108 520 гривень 31 копійку (86 366,01+20 431,76+1722,54=108520,31). Крім того, суд касаційної інстанції, переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій по цій справі, дійшов висновку, що норми ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» покладають на роботодавця обовязок щодо компенсації невикористаної відпустки, в тому числі й встановленої ст. 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». На роботодавця покладається відповідальність за ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з його вини цих сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, що полягає у стягненні на користь працівника середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та обовязок щодо відшкодування завданої такою затримкою моральної шкоди за ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Як встановлено в ухвалі суду касаційної інстанції відповідач не виплатив під час звільнення позивача компенсацію відпустки, передбаченої ст. 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що тягне за собою відповідальність за ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Статтею 117 КЗпП України встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, зокрема у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі №1-52012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємному звязку з положеннями статтей 117, 237-1 цього Кодексу, розтлумачив, що «положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався». Зважаючи на зазначені норми законодавства, невиплату відповідачем при звільненні позивача усіх сум належних їй за припиненим трудовим договором, позивач має право на виплату їй середнього заробітку за весь час затримки ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» остаточного розрахунку з нею. В позовній заяві позивач (а.с. 2 том 1) обґрунтовувала свою вимогу про стягнення з відповідача 11 277 гривень 45 копійок середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку по заробітній платі при звільненні (45 календарних днів) тим, що відповідно до довідки ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» від 20 лютого 2015 року № 2/17 (а.с. 21-23 том 1) заробітна плата за період з листопад 2013 по жовтня 2014 року сумарно становить 69 851 гривню 69 копійок, недоплата до посадового окладу становить 21 621 гривню 05 копійок, тому сума належної до виплати заробітної плати за період листопад 2013 року жовтень 2014 року становить 91 472 гривні 74 копійки, які позивач поділила на 365 днів та дійшла висновку, що розмір її середньоденної заробітної плати становить 250 гривень 61 копійку. Зазначений розрахунок позивача зроблений з урахуванням виплат компенсації за невикористану відпустку та вихідної матеріальної допомоги, зазначених у довідці ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» від 20 лютого 2015 року № 2/17 (а.с. 21-23 том 1). Згідно з п 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Підпунктом б пункту 4 розділу 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). За таких обставин, суд не може погодитися із розрахунком позивача про розмір її середньоденного заробітку, оскільки він здійснений із врахуванням одноразових виплат (компенсації за невикористану відпустку, вихідної матеріальної допомоги), що не відповідає вимогам п. 4 розділу 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивач має право на виплату їй відповідачем середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за 45 календарних днів, то суд, з огляду на принцип диспозитивності, передбачений ст. 11 ЦПК України, вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню лише частково. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про стягнення з ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» середнього заробітку за час затримки у виплаті позивачу всіх сум, що належать їй відповідно до трудового договору, за період часу з 28 листопада 2014 року по 12 січня 2015 року (45 календарних днів), виплату якої здійснити за розрахунком, зробленим з урахуванням всіх вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Позовна вимога про стягнення з ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» на користь позивача відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її трудових прав у розмірі 21 600 гривень, підлягає задоволенню частково, зважаючи на наступне. Як зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року, якою скасовано рішення Миронівського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 липня 2016 року, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції, невиплата роботодавцем з його вини, у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, сум належних працівникові за трудовим договором, тягне за собою обовязок щодо відшкодування завданої такою затримкою моральної шкоди за ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Згідно з ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, серед іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Частиною 3 ст. 23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода відшкодовується у тому числі грішми. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пленум Верховного Суду України в пункті 3 постанови від 30 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», звернув увагу судів про те, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як зазначалося вище, відповідачем було допущено порушення права позивача щодо отримання повної заробітної плати за трудовим договором, передбаченого ст. 94 КЗпП України та ст. ст. 1, 21 Закону України «Про оплату праці», а також порушення обовязку, передбаченого ст. ст. 47, 116 КЗпП України, в частині не виплати позивачу в день її звільнення всіх сум, які належать їй від підприємства. Як зазначено в позові, позивач внаслідок незаконних дій відповідача відчувала моральне пригнічення, була позбавлена можливості повною мірою реалізувати свої матеріальні потреби. Для поновлення порушених прав, позивач була змушена звернутися до суду та протягом тривалого часу відстоювати свої права у судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позивачу внаслідок протиправних дій ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» було заподіяно моральну шкоду, що проявилась у моральному стражданні (пригніченні), а тому є підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди на користь позивача. В позові позивач оцінила свою моральну шкоду, завдану відповідачем в розмірі 21 600 гривень, яка розрахована за формулою 400 гривень за кожний місця зниження її посадового окладу помножено на 49 місяців (19\~600 гривень) та 2000 гривень за затримку остаточного розрахунку з нею при звільненні. Зважаючи на те, що внаслідок порушення ПрАТ «Київ-Атлантик Україна» трудових прав, позивач отримала моральну шкоду у вигляді морального пригнічення, що проявилося лише після її звільнення з роботи та змусило її звернутись по судовий захист свого порушеного права, суд приходить до висновку про невідповідність заявленого розміру моральної шкоди фактичним обставинам справи (моральні страждання до звільнення не підтверджені доказами). Як випливає з п. 3 ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на те, що позивач отримала моральне пригнічення (моральне страждання) після її звільнення, внаслідок саме цього морального страждання позивач була змушена звернутись по судовий захист, з урахуванням вимоги про розумність і справедливість розміру моральної шкоди, суд приходить до висновку, про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 2\~000 гривень моральної шкоди, завданої порушенням її трудових прав. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ст. 79 ЦПК України). Згідно з ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно з ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 1218 гривень. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 травня становить 1450 гривень. Аналізуючи зміст зазначених норм законодавства України, суд приходить до висновку, що максимальний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 487 гривень 20 копійок (1218*40%=487,20) за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні в 2015 році та 580 гривень (1450*40%=580) в 2016 році. Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру № 5 від 18 березня 2015 року позивач сплатила адвокату [PERSON] по договору № 04/01/15 від 15 січня 2015 року 2300 гривень (а.с. 29 том 1). Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру № 24 від 08 червня 2016 року позивач сплатила адвокату [PERSON] по договору № 04/01/15 від 15 січня 2015 року 8700 гривень (а.с. 75 том 2). Тобто, всього позивач сплатила її представнику за надання їй правової допомоги по даній справі 11 000 гривень (2300+8700=11000). В матеріалах справи наявний Договір про надання правової допомоги у цивільній справі від 15 січня 2015 року №04/01/15, укладений між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON], який відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №5257/10 має право на за заняття адвокатською діяльністю (а.с. 30 том 1). Згідно з розрахунком оплати витрат за надання правової допомоги адвокатом [PERSON] в 2015 році витрачено 1 годину на попередню консультацію щодо характеру спірних правовідносин, 1 годину на вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, 3 години 50 хвилин на підготовку позовної заяви, які разом (5год. 50 хв.) оцінено в 2300 гривень (а.с. 32 том 1). Крім того, згідно з розрахунком оплати витрат за надання правової допомоги адвокатом [PERSON] в 2015 році витрачено 2 години 40 хвилин на підготовку та написання апеляційної скарги на рішення Миронівського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року, 3 години 20 хвилин на підготовку та написання касаційної скарги на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 липня 2015 року, які разом (6 год.) оцінено в 3 100 гривень (а.с. 77 том 2). Тобто позивач сплатила адвокату 5400 гривень (3100+2300=5400) за надання їй правової допомоги, що не включає представництво її інтересів у суді. Таким чином, позивачем понесено витрати на надання їй у 2015 році правової допомоги, без врахування витрат на представництво її інтересів в суді, в розмірі 5400 гривень, який не перевищує 40 відсотків мінімальної заробітної плати, що у даному випадку становить 5846 гривень 40 копійок (487.20*12=5846,40). Також позивач сплатила адвокату за представництво її інтересів у Миронівському районному суді Київської області 2400 гривень в 2015 та 3200 гривень в 2016 році (а.с. 77 том 2). Із матеріалів справи вбачається, що судові засідання по справі, за участі представника позивача відбувалися: 07 квітня 2015 року з 12 години 14 хвилин по 12 годину 19 хвилин, тобто 05 хвилин (а.с. 71 том 1); 08 квітня 2015 року з 12 години 07 хвилин до 12 години 44 хвилини, тобто 37 хвилин (а.с. 73 том 1); 07 травня 2015 року з 10 години 01 хвилини до 10 години 04 хвилини, тобто 03 хвилини (а.с. 97 том 1); 21 травня 2015 року з 10 години 00 хвилин до 11 години 44 хвилини, тобто 1 година 44 хвилини (а.с. 290-294 том 1); 26 травня 2015 року з 11 години 24 хвилини до 11 години 48 хвилин, тобто 24 хвилини (а.с. 325-326 том 1); 07 липня 2016 року з 10 години 24 хвилини до 11 години 01 хвилини, тобто 37 хвилин (а.с. 94-95 том 2) та 21 липня 2016 року з 11 години 34 хвилин до 15 години 07 хвилин (виходу суду в нарадчу кімнату). Тобто, представник позивача брав участь у судових засіданнях по справі в 2015 році протягом 2 години 53 хвилини, граничний розмір компенсації за які згідно Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» становить 1461 гривню 60 копійок (3 години * 487,20=1461,60) та в 2016 році протягом 4 години 10 хвилин, граничний розмір компенсації за які становить 2900 гривень (5 годин *580=2900). Таким чином, позивачем понесено витрати на представництво адвокатом її інтересів в суді, у 2015 році в розмірі 2400, які на 938 гривень 40 копійок (2400-1461,60=938,40) перевищують 40 відсотків мінімальної заробітної плати за цей рік, а також у 2016 році в розмірі 3200, які на 300 гривень (3200-2900=300) перевищують 40 відсотків мінімальної заробітної плати у 2016 році. Зважаючи на норми ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмір 9\~761 гривні 60 копійок (11000-1238,4=9761,60). Враховуючи викладене, на підстав ст. ст. 16, 23 Цивільного кодексу України, ст.ст. 21, 24, 47, 83, 94, 95, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 1, 2, 24, 21 Закону України «Про оплату праці», ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», ст. 24 Закону України «Про відпустки», ст. 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», підпункту б пункту 4 розділу 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100,

Outcome: partial