Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання з матір`ю. В позові вказано, що в 2005 році сторони зареєстрували шлюб, в якому в 2006 р. народилась дитина. Однак міцної сім`ї сторони не створили, спільно не проживають, конфліктують, відповідач не здійснює матеріальне утримання дитини, позивачка просила суд шлюб розірвати, дитину залишити проживати з матір`ю, присудити відповідачу сплату аліментів в розмірі 1/4 частини його доходів. Відповідач подав до позивачки зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з ним. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов, крім прохання про зміну прізвища, яке просили залишити без розгляду. В судовому засіданні відповідач та його представник заперечили позов та підтримали зустрічний позов. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про шлюб № 016510 16/08/2005 р. сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області. Відповідно до свідоцтва про народження № 030626 03/03/2006 р. у сторін народився син [PERSON]. Відповідно до висновку органу опіки та піклування від №498 від 10/09/2015 р. він просив визначити місце проживання дитини із матір`ю. Відповідно до довідки №5 відповідач характеризується позитивно ТзОВ «Маневр». Відповідно до довідки ТзОВ «Маневр» №60 відповідач працює на посаді торгового агента та отримує заробітну плату. В п. 3 ст. 105 СК України вказано, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~ статті 110\~ цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до п. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином судом встановлено, що позов обґрунтовано належними правовими підставами в частині розірвання шлюбу, оскільки протягом тривалого часу сторони не підтримують сімейних відносин, позивачка не бажає перебувати в шлюбі з відповідачем у зв`язку з його поведінкою та ставленням до неї. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до п. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином позов обгрунтовано в частині обов`язку відповідача сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 грудня 1959 року малолітня дитина не повинна бути розлучена з матір`ю, крім виключних випадків. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved