Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

До суду13.01.2020. року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що [INFO] померла [PERSON] , якій на підставі договору дарування, посвідченого 03 жовтня 2006 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою належало 88/1000 частин квартири під [ADDRESS] , що в цілому складалася з сіми кімнат, загальною площею 150,4 кв.м, в тому числі житловою площею - 104,5 кв.м. Право власності [PERSON] на 88/1000 квартири [ADDRESS] було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 06 жовтня 2006 року в книзі 610пр-174, за № 436, реєстраційний номер 14636345. Належні [PERSON] 88/1000 часток квартири [ADDRESS] складалися з житлової кімнати № 3 , загальною площею 9,6 кв.м, 88/1000 коридору № 1, 88/1000 коридору № 6, 88/1000 туалету № 7, 88/1000 ванної № 8, 88/1000 кухні № 9. [INFO] в місті Одесі померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, яке належало їй на праві власності, а саме на частину квартири [ADDRESS] . Спадкоємцем після смерті [PERSON] за заповітом, посвідченим П`ятою Одеської державною 19 жовтня 2012 року, є [PERSON] . 11 травні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Першої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Того ж дня Перша Одеська державна нотаріальна контора відкрила спадкову справу № 116/2018 до майна померлої [INFO] [PERSON] . 05 листопада 2019 року за вих. № 1493/02-31 від державного нотаріуса виніс постанову про відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину, в якій зазначалося про неможливість видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину квартири [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] - у зв`язку з розбіжностями в документах, які підтверджують право власності особи на нерухомість, та рекомендовано звернутися до суду. Вказувала, що за життя спадкодавця [PERSON] частина квартири [NUMBER] , яка належала іншому співвласнику, була виділена у самостійну окрему квартиру [NUMBER] , загальною площею 66,1 кв.м, житловою площею 36,2 кв.м, на яку було видано свідоцтво про право власності виконавчим комітетом Одеської міської ради від 17 березня 2005 року, після чого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» зробило перерахунок часток квартири [ADDRESS] . Після виділення частини квартири [ADDRESS] в окрему самостійну квартиру [ADDRESS] , характеристика об`єкта, частиною якого продовжувала володіти спадкодавець [PERSON] , суттєво змінилася. Квартира в цілому стала складатися з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 68,9 кв.м, загальною площею 109,5 кв.м. Вказувала, що згідно з виконаними КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» розрахунками часток квартири [ADDRESS] за № 340272.63 від 27 березня 2012 року, [PERSON] , якій на підставі договору дарування від 03 жовтня 2006 року належало 88/1000 частин квартири [ADDRESS] , які складалися з житлової кімната № 3 , загальною площею 9,6 кв.м, 88/1000 коридору № 1, 88/1000 коридору № 6, 88/1000 туалету № 7, 88/1000 ванної № 8, 88/1000 кухні № 9, після виділу стало належити 139/1000 частин квартири [ADDRESS] , які складаються з житлової кімната № 3 , загальною площею 9,6 кв.м, 139/1000 коридору № 1, 139/1000 коридору № 6, 139/1000 туалету № 7, 139/1000 ванної № 8, 139/1000 кухні № 9. Відповідним чином після виділу змінився розмір часток у інших співвласників квартири. Частка [PERSON] , якій на підставі договору дарування від 02 червня 2006 року належали 168/1000 частин квартири [ADDRESS] , які складалися з житлової кімнати № 2, загальною площею 18,8 кв.м, 168/1000 коридору № 1, 168/1000 коридору № 6, 168/1000 туалету № 7, 168/1000 ванної № 8, 168/1000 кухні № 9, після виділу змінилася на 273/1000 частин квартири [ADDRESS] , які складаються з житлової кімнати № 2, загальною площею 18,8 кв.м, 273/1000 коридору № 1, 273/1000 коридору № 6, 273/1000 туалету № 7, 273/1000 ванної № 8, 273/1000 кухні № 9. 18 грудня 2012 року [PERSON] продала, а відповідач [PERSON] купив 273/1000 квартири [ADDRESS] . Зареєстрував своє право власності на вищезазначену частку квартири відповідач [PERSON] 09 липня 2013 року. Частка відповідачки [PERSON] , якій на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15 листопада 1995 року належало 2/10 частин квартири [ADDRESS] , які складалися з кімнати № 4, загальною площею 20,8 кв.м, 2/10 коридору № 1, 2/10 коридору № 6, 2/10 туалету № 7, 2/10 ванної № 8, 2/10 кухні № 9, після виділу змінилася на 302/1000 частин квартири [ADDRESS] , які складаються з кімнати № 4, загальною площею 20,8 кв.м, 302/1000 коридору № 1, 302/1000 коридору № 6, 302/1000 туалету № 7, 302/1000 ванної № 8, 302/1000 кухні № 9. Частка відповідача [PERSON] , якому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 жовтня 2006 року належало 180/1000 частин квартири [ADDRESS] , які складалися з житлової кімнати №5, загальною площею 19,7 кв.м, 180/1000 коридору № 1, 180/1000 коридору № 6, 180/1000 туалету № 7, 180/1000 ванної № 8, 180/1000 кухні № 9 , після виділу змінилася на 286/1000 частин квартири [ADDRESS] , які складаються з житлової кімнати №5, загальною площею 19,7 кв.м, 286/1000 коридору № 1, 286/1000 коридору № 6, 286/1000 туалету № 7, 286/1000 ванної № 8, 286/1000 кухні № 9. (139+273+302+286=1000=1) Позивачка вважає, що на теперішній час вона фактично прийняла, але юридично не оформила, як спадкоємниця за заповітом, зазначену вище спадщину і фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Проте, у зв`язку з вище викладеним, вона не може оформити та зареєструвати право власності на належну їй частку, а тому вимушена звернутися до суду, бо за життя спадкодавець [PERSON] не отримала правовстановлюючого документу, який би відповідав реальній частці належного їй нерухомого майна, що в свою чергу унеможливлює отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Ухвалою суду 16.01.2020 року провадження у справі відкрито, задоволено клопотання позивача про витребування копії спадкової справи, з призначенням підготовчого засідання на 24.02.2020 року. Витребувані докази були надані до суду 12.02.2020 року (а.с.45-74). В підготовче засідання 24.02.2020 року сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Від представника позивача надійшла письмова заява про проведення підготовчого засідання без її участі, в якій вона не заперечувала проти закриття підготовчого засідання. Ухвалою суду від 24.02.2020. року підготовче засідання по справі закрито, а справу призначено до розгляду по суті на 29.04.2020 року. 29.04.2020 року відповідачі у засідання не з`явились, суд ухвалив відкласти засідання на 21.05.2020 року. У судове засідання 21.05.2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача - адв. Безродна І.В. надала до суду заяву, згідно якої просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідачі по справі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи, звернулися до суду з письмовими заявами про визнання позову у повному обсязі та просили справу розглядати за їх відсутністю. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. За таких підстав зі згоди представника позивача, суд ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 25.05.2020 року. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали спадкових справ, з`ясувавши всі суттєві обставини, вважає позов обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] в місті Одесі померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, яке належало їй на праві власності, а саме на частину квартири [ADDRESS] . (а.с. 15-16). Спадкоємцем після смерті [PERSON] за заповітом, посвідченим П`ятою Одеської державною 19 жовтня 2012 року, є позивачка [PERSON] (а.с.53), що підтверджується з копії спадкової справи №116/2018 витребованої судом з Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса (а.с.45-73) де [PERSON] подала заяву про вступ у спадщину 11.05.2018р. за заповітом від 19.10.2012р. 11 травні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Першої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрила спадкову справу № 116/2018 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 47). Постановою держаного нотаріуса Першої Одеської нотаріальної контори Оліянчук С.С. від 05 листопада 2019 року за вих. № 1493/02-31 позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] через розбіжності в документах, які підтверджують право власності особи на нерухомість (а.с. 71). Згідно з виконаними КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» розрахунками часток квартири [ADDRESS] за № 340272.63 від 27 березня 2012 року (а.с.19), [PERSON] , якій на підставі договору дарування від 03 жовтня 2006 року належало 88/1000 частин квартири [ADDRESS] , які складалися з житлової кімната № 3 , загальною площею 9,6 кв.м, 88/1000 коридору № 1, 88/1000 коридору № 6, 88/1000 туалету № 7, 88/1000 ванної № 8, 88/1000 кухні № 9, після виділу стало належити 139/1000 частин квартири [ADDRESS] , які складаються з житлової кімната № 3 , загальною площею 9,6 кв.м, 139/1000 коридору № 1, 139/1000 коридору № 6, 139/1000 туалету № 7, 139/1000 ванної № 8, 139/1000 кухні № 9. Частка [PERSON] , якій на підставі договору дарування від 02 червня 2006 року належали 168/1000 частин квартири [ADDRESS] , які складалися з житлової кімнати № 2, загальною площею 18,8 кв.м, 168/1000 коридору № 1, 168/1000 коридору № 6, 168/1000 туалету № 7, 168/1000 ванної № 8, 168/1000 кухні № 9 , після виділу змінилася на 273/1000 частин квартири [ADDRESS] , які складаються з житлової кімнати № 2, загальною площею 18,8 кв.м, 273/1000 коридору № 1, 273/1000 коридору № 6, 273/1000 туалету № 7, 273/1000 ванної № 8, 273/1000 кухні № 9. 18 грудня 2012 року [PERSON] продала, а відповідач [PERSON] купив 273/1000 квартири [ADDRESS] . Зареєстрував своє право власності на вищезазначену частку квартири відповідач [PERSON] 09 липня 2013 року. Частка відповідачки [PERSON] , якій на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15 листопада 1995 року належало 2/10 частин квартири [ADDRESS] , які складалися з кімнати № 4, загальною площею 20,8 кв.м, 2/10 коридору № 1, 2/10 коридору № 6, 2/10 туалету № 7, 2/10 ванної № 8, 2/10 кухні № 9, після виділу змінилася на 302/1000 частин квартири [ADDRESS] , які складаються з кімнати № 4, загальною площею 20,8 кв.м, 302/1000 коридору № 1, 302/1000 коридору № 6, 302/1000 туалету № 7, 302/1000 ванної № 8, 302/1000 кухні № 9. Частка відповідача [PERSON] , якому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 жовтня 2006 року належало 180/1000 частин квартири [ADDRESS] , які складалися з житлової кімнати №5, загальною площею 19,7 кв.м, 180/1000 коридору № 1, 180/1000 коридору № 6, 180/1000 туалету № 7, 180/1000 ванної № 8, 180/1000 кухні № 9 , після виділу змінилася на 286/1000 частин квартири [ADDRESS] , які складаються з житлової кімнати №5, загальною площею 19,7 кв.м, 286/1000 коридору № 1, 286/1000 коридору № 6, 286/1000 туалету № 7, 286/1000 ванної № 8, 286/1000 кухні № 9. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. Заповітом у відповідності до ст. 1233 ЦК України є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим відповідно до ч.ч.1, 2ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно з ч. 1.ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Положеннями ч.1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У відповідності до ч. 1 ст. 1296 Глави 89 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. В ч. 1 ст. 1298 ЦК України зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності в Україні повинно спиратися на певний правовстановлюючий документ, для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Відповідно до ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при розгляді цих справ слід перевіряти наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, передумовою звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав є наявність постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», ст. 50 Закону України «Про нотаріат», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, суд вбачає, що позивачка як спадкоємець за заповітом померлої [INFO] [PERSON] прийняла спадщину, звернувшись із відповідною заявою до нотаріуса. Проте, оформити свої спадкові права не змогла через існуючу невідповідність частці, зазначеній в договорі дарування від 03 жовтня 2006 року, за яким [PERSON] набула та зареєструвала право власності на 88/1000 частин квартири [ADDRESS] , але після виділення частини квартири [ADDRESS] в окрему самостійну квартиру [NUMBER] в технічних характеристиках зазначеної квартири змінилась загальна та житлова площа, а також розмір ідеальних часток квартири спільного заселення. Таким чином суд приходить до висновку, що позивач має право на звернення до суду з позовом, оскільки її право не визнається, що підтверджується відмовою нотаріуса. Таким чином судом встановлено, що квартира [ADDRESS] в цілому складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 68,9 кв.м, загальною площею 109,5 кв.м, а частка позивачки, яку вона успадкувала, дорівнює 139/1000 цієї квартири. Згідно з виконаними КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» розрахунками часток квартири [ADDRESS] за № 340272.63 від 27 березня 2012 року, частка померлої після виділу,належно визначена на 139/1000 частин квартири і загалом частки дорівнюватимуть (139+273+302+286=1000=1). Виходячи із змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Верховний Суд у постанові від 09 квітня 2020 року по справі № 2-887/11 врахував, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Суд, оцінивши наявні у справі докази, на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, давши належну оцінку доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] є спадкоємцем за заповітом [PERSON] , спору щодо спадкового майна немає, але в позасудовому порядку позивач оформити на себе спадщину не може через через розбіжності в документах, які підтверджують право власності особи на нерухомість, а тому має право на судовий захист. Статтею 41 КонституціїУкраїни та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Outcome: approved