Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , законним представником яких є [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Золотоніської міської ради Черкаської області про\~визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка вказує, що є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстровані, але не проживають з грудня 2018 року [PERSON] та її діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Оскільки те, що відповідачі зареєстровані у будинку позивача, хоча ним не користуються, створює позивачці незручності та заважає повноцінно користуватися вказаним житлом, порушує право позивачки володіти, користуватися, розпоряджатися своїм нерухомим майном. Тому позивачка звернулась до суду з позовною заявою про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження\~без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 25.02.2020. Вказаною ухвалою відповідачам наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями\~проти розгляду справи\~в порядку спрощеного позовного провадження, а також\~строк для подання відзиву на позов. Відповідачі\~відзиву на позов,\~заяви із\~обґрунтованими\~запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, чи\~клопотанням про розгляд справи за участю сторін до суду не направили. Ухвала суду та судові повістки повідомлення надсилались на адресу місця реєстрації відповідачів та повернулись до суду з відміткою «Укрпошти» про неможливість їх вручення адресату, у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Також відповідачі повідомлялись про розгляд даної справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відтак, враховуючи положення ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд висновує, що відповідачі вважаються повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Згідно з ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин суд вважає за можливе\~розглянути справу за наявними\~матеріалами справи. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. З матеріалів справи судом встановлено, що 03.07.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Шипович Я.І., та зареєстрований в реєстрі за № 1520. Відповідно до вказаного договору [PERSON] передала, а позивачка прийняла у власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , з усіма надвірними спорудами на земельній ділянці площею 0,0455 га, кадастровий номер 7110400000:09:005:0515. Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 172420302 від 03.07.2019 власником житлового будинку загальною площею 44.3 кв.м, житлова площа: 22 кв.м за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до Домової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за вказаною. Згідно з довідкою голови квартального комітету від 07.10.2019 № 109 за даною адресою зареєстровані, але фактично не проживають з 26.12.2018 [PERSON] та її діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту обстеження домоволодіння від 23.12.2019 комісією в складі начальника відділу внутрішньої політики Золотоніської міської ради в присутності свідків та власника проведено обстеження будинку за адресою: [ADDRESS] , під час якого, було встановлено, що у даному будинку зареєстровані, але фактично не проживають з грудня 2018 року відповідачі, їх речі в будинку відсутні, речі, які б свідчили про проживання в будинку інших осіб не виявлено. Факт непроживання відповідачів у будинку за вказаною адресою з грудня 2018 року також підтверджується письмовими поясненнями [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Із заяви представника Органу опіки та піклування Золотоніської міської ради від 13.10.2020 судом встановлено, що обстеження умов проживання відповідача на встановлення її фактичного місця проживання провести не вдалося, оскільки [PERSON] не проживає у м. Золотоноша, місце проживання відповідача невідоме. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке. Статтею 47 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України встановлено, що\~суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Водночас згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. З системного аналізу наведених норм вбачається, що виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Судом встановлено, що власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є позивачка, яка придбала його у [PERSON] , якій відповідно вказане майно належало на праві особистої власності, оскільки отримане у спадщину. Відповідачі зареєстровані у даному будинку, але фактично не проживають з грудня 2018 року. Обстеження умов проживання [PERSON] на встановл ення її фактичного місця проживання Органом опіки та піклування Золотоніської міської ради провести не вдалося, у зв`язку з тим, що [PERSON] не проживає у м. Золотоноша, місце її проживання невідоме. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Згідно з ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Доказів на підтвердження наявності у відповідачів правових підстав для користування вказаним жилим приміщенням сторони суду не надали. При цьому судом встановлено, що відповідачі зареєстровані у даному будинку, але фактично не проживають з грудня 2018 року, що обмежує право позивачки на власність та вільного розпорядження нею, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що належить задовольнити повністю. Згідно\~ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підстави заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою).

Outcome: approved