Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

До Оратівського районного суду Вінницької області 02.06.2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до Оратівської селищної ради Оратівського району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на земельну частку (пай) за законом. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , [INFO] , яка до дня смерті була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] та котра заповіту не залишила. Спадкова справа до майна померлої матері у нотаріуса не заведена. До спадкоємців першої черги за законом згідно ст. 529 ЦК УРСР в ред. 1963 року, належать діти спадкодавця: позивач [PERSON] та син спадкодавця (брат позивача) [PERSON] , який від прийняття спадщини відмовився, про що написав відповідну заяву. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається з земельної частки (паю), розташованої на території Оратівської селищної ради Вінницької області за межами населеного пункту площею 4,85 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0342808, виданим 21.05.1997 року Оратівською районною державною адміністрацією Вінницької області. Проте, у вказаному правовстановлюючому документі прізвище власника зазначено як « [PERSON] », а тому є необхідність у судовому порядку встановити факт належності правовстановлюючого документу. Оформити прийняття спадщини нотаріальним шляхом позивач позбавлена можливості, у зв`язку з необхідністю встановленням факту належності правовстановлюючого документу, а тому позивач [PERSON] просить суд встановити факт, що має юридичне значення, про те, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0342808 площею 4,85 в умовних кадастрових гектарах виданий Оратівською районною державною адміністрацією Вінницької області 21 травня 1997 року на ім`я [PERSON] дійсно належить [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Угарове, Оратівського району Вінницької області, та визнати за нею право на земельну частку (пай) для ведення тованого сільськогосподарського виробництва площею 4,85 га, розташованої на території Оратівської селищної ради Оратівського району Вінницької області за межами населенного пункту, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0342808 виданого Оратівською районною державною адміністрацією Вінницької області 21.05.1997 року, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Угарове, Оратівського району Вінницької області. Ухвалою суду від 23.03.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 27.04.2021 року. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про час, день та місце судового засідання, в судове засідання не з`явилася. Натомість, подала до суду заяву про розгляд справи у судовому засіданні без її участі, яку зареєстровано канцелярією суду 06.04.2021 року за № 1130/21-Вх., згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач Оратівська селищна рада Вінницької області, будучи належним чином повідомлена про час, день та місце судового засідання, в судове засідання не з`явилася, повноваженого представника не направила. При цьому, до суду 21.03.2021 року надійшла заява Оратівського селищного голови Лошак Г.В. ( № 975/21-Вх) про розгляд справи без участі представника селищної ради, позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує. Як вбачається із матеріалів справи, від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, у зв`язку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За правилами ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з свідоцтва про народження (повторного) серії [NUMBER] виданим 25 вересня 2009 року Службою цивільного стану Республіка Молдова, актовий запис про народження № 91 від 15 грудня 1975 року, [PERSON] народилася [INFO] у м. Кишинів, Республіки Молдова. Батьком записаний [PERSON] , матір`ю записала [PERSON] . Переклад українською з молдавської мови здійснено у Республіка Молдова перекладачем Luca Svetlana , яка ліцензована у іноземних мовах та засвідчено її підпис нотаріусом ADRIAN ZAPOROGANU , місцезнаходження бюро: [ADDRESS] . 21, 19 вересня 2019 року, що зареєстровано у реєстрі за № 16891. Згідно Витягу № 00004114585 від 12.07.2010 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, 04 червня 1994 року Лукашівською сільською радою Монастирищенського району Черкаської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу змінено на [PERSON] . При цьому, відповідно до з свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] та Витягу № 00004114585, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 30.04.1999 року зроблено актовий запис за № 43. Прізвище після розірвання шлюбу позивача залишено « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Оратівської адміністрації Вінницької області 13.05.1998 року, [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0342808, виданому на підставі рішення Оратівської районної державної адміністрації від 24.04.1997 року № 94 [PERSON] належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Угарівське» розміром 4,85 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Як вбачається з довідки Оратівської селищної ради Оратівського району Вінницької області від 11 вересня 2019 року № 2-152 [PERSON] внесена до Списку членів КСП «Угарівське», які мають право на отримання сертифікатів на земельну частку (пай) за № [NUMBER] , розмір 4,85 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж з вартістю у 21 156 грн. та нею отримано сертифікат на земельну частку (пай) серії ВН № 0342808 виданий Оратівською районною державною адміністрацією Вінницької області 21.05.1997 року, але земельна ділянка помилково не запроектована. Згідно із звітом про експертну грошову оцінку права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Угарівське» розміром 4,85 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), оцінна вартість вказаної земельної ділянки складає 80 025 грн. В довідці Оратівської селищної ради Оратівського району Вінницької області від 11.09.2019 року № 2-151 зазначено, що відповідно до запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Угарівської сільської ради № 3 за 1996-2000 роки, особовий рахунок № [NUMBER] , померла [PERSON] , яка народилася [INFO] в селі Дубровиця, Лазовський район, Молдавія на день смерті [INFO] була зареєстрована і постійно проживала в [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] за вказаною адресою осіб, які б були зареєстровані та спільно проживали з спадкодавцем, в тому числі малолітніх та неповнолітніх осіб, не значиться. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 64096460 від 25.03.2021 року інформація про відкриття спадкової справи після смерті [PERSON] відсутня. Як вбачається з заяви від 29 січня 2020 року [PERSON] , громадянин Республіки Молдова, [INFO] , від належної йому частки спадкового майна, яке залишилося після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , відмовляється на користь своєї сестри, [PERSON] , [INFO] . Справжність підпису [PERSON] засвідчено нотаріусом Республіки Молдови [PERSON] та зареєстровано у реєстрі за № 277, переклад якої здійснено [PERSON] , перекладачем, який має право на переклад з румунської на українську мову та котра підтверджує справжність перекладу зі змістом документа посвідченої оригінал своїм особистим підписом 31 січня 2020 року зареєстровано за № 60. Повноваження перекладача та його підпис засвідчено нотаріусом Гамурарь Світланою Республіка Молдова та зареєстровано в реєстрі за №743. Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] як між матір`ю та сином підтверджується копією свідоцтва про народження останнього серії [NUMBER] , відповідно до якого [PERSON] народився [INFO] , в графі «мати» вказано « [PERSON] ». Згідно листа в.о. державного нотаріуса Оратівської ДНК № 139/01-16 від 06.04.2021 року у зв`язку з відсутністю факту прийняття спадщини та розбіжністю у правовстановлюючих документах, [PERSON] рекомендовано звернутись до суду. Визначаючись щодо спірних правовідносин, суд керується наступним. Приписами п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998 р., в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Також згідно з п. 12 вищевказаної Постанови, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Як вбачається з п.п. 4, 5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини, до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу УРСР. Отже, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми, у тому числі щодо обсягу спадкової маси та кола спадкоємців за законом ЦК УРСР 1963 року. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК УРСР). Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Відповідно до ст.529 ЦК УРСР 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР). Частиною першою статті 549 ЦК УРСР 1963 року визначено дії, що свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 560 ЦК УРСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Відповідно до положень статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини. Аналогічні положення містяться і у статті 47 Закону УРСР від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини). При цьому ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. За змістом розділу VІІ ЦК УРСР 1963 р., прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об`єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Згідно з п. 3 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмова у вчиненні нотаріальної дії за загальним правилом здійснюється в усній формі, а у випадку наявності вимоги особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, - виноситься відповідна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Положеннями ст. 5 Земельного кодексу України (1991 року) передбачалося, що земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. В результаті проведеної процедури паювання земель колективної власності передбачалася видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та проведення їх реєстрації відповідною районною державною адміністрацією. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) зокрема мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Як встановлено судом та підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0342808 зареєстровано на ім`я [PERSON] , яка померла [INFO] . Від так, підтверджується факт належності спадкодавцеві [PERSON] вказаного сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0342808. При цьому, позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом на вказане спадкове майно, оскільки інший спадкоємець за законом першої черги - [PERSON] від прийняття спадщини після смерті матері відмовився. Однак, через розбіжності в написанні прізвища спадкодавця у правовстановлюючому документі позивач не може реалізувати свого законного права на нотаріальне оформлення спадщини, що підтверджується листом в.о. державного нотаріуса Оратівської ДНК № 139/01-16 від 06.04.2021 року. А відповідач згідно поданої заяви від 21.03.2021 року не заперечує проти задоволення позовних вимог. За вказаних обставин, суд, враховуючи норми чинного цивільного законодавства України на час виникнення спірних правовідносин, коло спадкоємців та склад спадкового майна після померлої [PERSON] , той факт, що спадкодавець за час свого життя отримала право на земельну частку (пай), а також приймаючи до уваги повне і безумовне визнання позову відповідачем, та те, що задоволення позову не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню з метою захисту спадкового майнового права позивача. На підставі ст.ст. 524-527, 529, 548, 549, 560, 561 ЦК УРСР 1963 року,

Outcome: approved