Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом, який у ході розгляду справи уточнила, та остаточно просила зобов'язати приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Агакішеву Т.А. виключити з реєстру запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за Договором іпотеки, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Астра Банк» 19.09.2012 р., а саме - нерухоме майно - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON]; Іпотечний договір від 19.09.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Агакішевою Т.А., укладений між [PERSON] та ПАТ «Астра Банк», згідно якого [PERSON] виступає майновим поручителем ТОВ «ТЕХНО-МАГІСТРАЛЬ», визнати недійсним; стягнути з ПАТ «Дельта Банк» 2 000 000 грн. за завдану моральну шкоду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні у повному обсязі. Представник Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в судовому засіданні з позовом не погодилася, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, надала суду заперечення на позов. Треті особи у судове засідання не з'явилися, сповіщалися належним чином, причини неявки не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 19 вересня 2012 року між ПАТ «АСТРА БАНК» та ТОВ «ТЕХНО-МАГІСТРАЛЬ» було укладено Генеральний кредитний договір № 699000012454014, відповідно до якого Банком було відкрито позичальнику відновлювальну кредитну лінію з лімітом у розмірі 1 759 000,00 грн., терміном до 18.09.2015 року. В забезпечення виконання позичальником умов Кредитного договору 19.09.2012 року між ПАТ «АСТРА БАНК» та [PERSON] був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Агакішевою Т.А. 19.09.2012 року за реєстр. № 634, предметом іпотеки за яким стала квартира [ADDRESS] Відповідно до Договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 02.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством «АСТРА БАНК» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», останній набув права вимоги за Генеральним кредитним договором № 699000012454014 та усіма договорами забезпечення, що підтверджується належними доказами, наданими Відповідачем. Позивач просить суд скасувати заборону відчуження нерухомого майна та визнати Іпотечний договір недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що Відповідач не повідомив [PERSON] як іпотекодавця, про заміну кредитора, крім того, позивач вважає Іпотечний договір припиненим у зв'язку зі спливом строку, на який його було укладено. Також Позивачка посилалася на те, що спірного правочину були внесені зміни без її відома, а ПАТ «Астра Банк» як кредитор не зберіг банківську таємницю відносно не неї під час уступки прав вимоги. Саме зазначені обставини позивач зазначив як підставу для визнання іпотечного договору недійсним відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, законодавством не встановлено обов'язку кредитора повідомляти позичальника та поручителя про заміну кредитора. Крім того, п. 3.2 спірного Іпотечного договору встановлено, що уступка права вимоги відбувається без згоди Іпотекодавця. Відповідно до ст. 511 Цивільного кодексу України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. З аналізу викладених норм та оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що Договір уступки прав вимоги не створює нових обов'язків для позивача, які змінювали б ті умови, на які останній погодився при укладенні спірного договору, що зумовлює безпідставність вимог позивача. Заміна кредитора не тягне зміну зобов'язань за договором. Укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги не потягло за собою зміни жодного з пунктів кредитного договору, оскільки, згідно зі ст.515 ЦК України до нового кредитора переходять права в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу прав. Відповідно, усі положення Іпотечного договору залишилися незмінними. Крім того, суд погоджується з посиланням відповідача на те, що укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року мало місце під час виконання умов спірного Іпотечного договору, а не в момент його укладення, тому дана обставина не впливає на дійсність Іпотечного договору. З огляду на зазначене, також є необґрунтованими посилання позивачки на те, що без її згоди були внесені зміни до Іпотечного договору, оскільки остання навіть не зазначає, які саме зміни вона має на увазі, тим більше, що ст. 515 ЦК України передбачено набуття новим кредитором права вимоги за договором без зміни його умов. Стосовно посилань позивачки на те, що строк дії Іпотечного договору закінчився, тому вона не вважає себе поручителем за ним, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до п. 7.2 Іпотечного договору цей Договір діє до виконання основного зобов'язання в повному обсязі або до припинення права іпотеки за іншими підставами, передбаченими діючим законодавством. Тобто, строк дії спірного правочину встановлений не датою, як про це помилково стверджує Позивач, а певною подією - виконанням основного зобов'язання. На сьогоднішній день кредитні кошти не повернуті, основне зобов'язання не виконане, що не спростовано позивачем. Між тим, суд погоджується з правовою позицією відповідача, а саме з тим, що питання припинення Іпотечного договору не впливає на визнання його недійсним, а тому вказані докази не доводять позовних вимог позивачки про визнання Іпотечного договору недійсним. Також суд вважає необґрунтованим посилання позивачки у позовній заяві без уточнень на ч. 4 ст. 559 ЦК України як на підставу визнання Іпотечного договору недійсним. Так, відповідно до п. 23 Постанови № 5 Пленуму ВССУ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про заставу», ст.ст. 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодовцем. Відповідно до ст. 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (ст. 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотеко держателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. У зв'язку з викладеним, солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена. Також необґрунтованими є посилання позивача на незаконність розкриття банківської таємниці ПАТ «Астра Банк» під час уступки права вимоги, оскільки ст. 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Враховуючи, що ст. 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на відступлення прав за іпотечним договором без необхідності отримання згоди іпотекодавця, тим самим закон передбачає і право на передачу новому іпотекодержателю необхідної інформації, яка стосується укладеного правочину. При цьому, як вбачається зі змісту укладеного договору іпотеки від 30.05.2008 року, сторони погодили у пункті 3.1 договору іпотеки про те, що відступлення прав за цим договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, з одночасним відступленням права вимоги за кредитним договором. Таким чином, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги про визнання Іпотечного договору недійсним не підлягають задоволенню, відповідно вимоги про скасування заборони відчуження нерухомого майна та виключення з реєстру запису про іпотеку також підлягають відхиленню. Окрім зазначеного, позивач просить стягнути 2 000 000 грн. за завдану моральну шкоду. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд відмовляє у задоволені вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди, оскільки підстав для задоволення зазначених вимог позивач не навів. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі наведеного, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed