Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про заселення у житло та усунення перешкод у володінні житлом. Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ним та [PERSON] 18 березня 2006 року було укладено шлюб, від якого [INFO] був народжений спільний син [PERSON] . 19 листопада 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси було винесено заочне рішення, яким було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , а місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначено разом з матір`ю - [PERSON] . Згідно договору купівлі - продажу нерухомості від 29 січня 2010 року, а також витягу з Державного реєстру правочинів №8202499 від 29 січня 2010 року [PERSON] прийняла у власність належну продавцям [PERSON] та [PERSON] на праві власності, квартиру з двох кімнат та підсобних приміщеннях під [ADDRESS] загальною площею 42,6 кв.м. у тому числі житловою площею 29,5 кв. метрів. Таким чином, вказана квартира придбана під час перебування у шлюбі на спільні кошти та є спільною сумісною власністю, однак відповідач чинить йому перешкоди у доступі до спірної квартири, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду та просити вселити його у квартиру [ADDRESS] та усунути йому перешкоди у володінні та користуванні житлом. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] та визнати квартиру [ADDRESS] , її особистою приватною власністю. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначала, що дійсно в період шлюбу з [PERSON] , який було розірвано заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.11.2015р., нею та з дозволу [PERSON] , була придбана квартира [ADDRESS] , вказана квартира була придбана за кошти, отримані від продажу 28.01.2010 року квартири [ADDRESS] , на придбання якої [PERSON] оформила кредитний договір №10606996000 від 28.03.2006 року в ПАТ «УкрСиббанк» та самостійно його погашала. Після відчуження зазначеної квартири за договором купівлі продажу №7-134 від 28.01.2010 року, посвідченого першою Одеською державною нотаріальною конторою, за отримані від продажу кошти [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Крім того, у зв`язку з відсутністю коштів на погашення отриманого кредиту [PERSON] уклала договір позики зі своїм батьком [PERSON] , що підтверджується розписками, згідно яких [PERSON] передав позичальнику [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 32440,00 доларів США. Лише після розірвання шлюбу [PERSON] почала частково погашати заборгованість, тобто здійснювала це самотужки, без участі [PERSON] Основну суму позики [PERSON] не повернула, зобов`язання виконала частково в загальному розмірі 30 150,00 доларів США, у зв`язку з чим залишок боргу становив 2 290,00 доларів США (62 173,50 гривень). В зв`язку з зазначеним, [PERSON] звернувся до суду для врегулювання спору та Малиновським районним судом м. Одеси винесено рішення у справі № 521/6010/17 від 21.09.2017 року, яким позов [PERSON] до [PERSON] був задоволений повністю. Лише після рішення суду [PERSON] виконала свій обов`язок та погасила зазначений борг. Посилаючись на викладене [PERSON] просила визнати квартиру [ADDRESS] загальною площею 42 кв. м., житловою площею 29,5 кв. м., її особистою приватною власністю. Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 02.04.2019р. за заявою [PERSON] його позовну заяву залишено без розгляду. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) та її представник в судове засідання не з`явились, надали до суду заяву, в якій заперечували проти задоволення позову [PERSON] та наполягали на задоволенні зустрічного позову [PERSON] , а також зазначили, що проти заочного розгляду справи та слухання справи у їх відсутності не заперечують. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, заслухавши відповідача (позивача за зустрічним позовом) та її представника, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб 18 березня 2006 року, від якого [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14 березня 2009 року. (т.1 а.с.15) Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2015 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , а місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначено разом з матір`ю - [PERSON] . (т.1 а.с.118 - 121) Вказаним рішенням суду було встановлено, що ведення спільного господарства та фактичні шлюбні стосунки між [PERSON] та [PERSON] було припинено з 01.05.2014 року. Окрім зазначеного, судом також встановлювалось місце проживання [PERSON] .. Так, згідно відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області - [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та знятий з обліку 30.11.2012 року, вибув до Молдови, м. Тирасполь. (том 1 а.с.116) 26 вересня 2013 року [PERSON] уклав договір про надання послуг сотового мобільного зв`язку №2200082 з СЗАТ «Интерднестрком», в якому адреса проживання [PERSON] зазначена, як [ADDRESS] (т.1 а.с.122) Отже, [PERSON] та [PERSON] не проживають разом, не ведуть спільного сумісного господарства, між ними не існує спільного побуту з 01.05.2014р. Окрім іншого, судом встановлено та не заперечується сторонами, що згідно договору купівлі-продажу нерухомості від 29 січня 2010 року [PERSON] прийняла у власність належну [PERSON] та [PERSON] на праві власності квартиру з двох кімнат та підсобних приміщень під [ADDRESS] загальною площею 42,6 кв.м., у тому числі житловою площею 29,5 кв. метрів. (т.1 а.с.123-124) Судом встановлено, що 03.04.2006 року за [PERSON] було зареєстровано квартиру [ADDRESS] , згідно договору купівлі продажу №р.835 від 28.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кисельовою О.В. (т.2 а.с.50). Для придбання зазначеної квартири [PERSON] оформила кредитний договір №10606996000 від 28.03.2006 року в ПАТ «УкрСиббанк» та самостійно його погашала, про що свідчить довідка АТ «УкрСиббанк» від 18.01.2017р. та копія квитанції про сплату кредиту від 27.01.2010р.(т.2 а.с.93-94) . Після відчуження зазначеної квартири згідно договору купівлі продажу №7-134 від 28.01.2010 року, посвідченого першою Одеською державною нотаріальною конторою, за отримані від продажу кошти [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (т.2 а.с.175) Сама [PERSON] , для погашення отриманого кредиту протягом 2006-2013р. уклала низку договорів позики зі своїм батьком [PERSON] на загальну суму 32440,00 доларів США, що підтверджується копіями розписок, які наявні в матеріалах справи. (т.2 а.с.101-119,121) Лише після розірвання шлюбу [PERSON] почала частково погашати заборгованість, тобто здійснювала це самотужки, без участі [PERSON] (т.2 а.с.122-123). Вказане підтвердила позивач, яка була допитана в якості свідка, та свідок [PERSON] Вони також зазначили, що [PERSON] жодних коштів на придбання спірної квартири не надавав, оскільки фактично не працював. Оскільки основну суму позики [PERSON] вчасно не повернула, [PERSON] звернувся до суду для стягнення цього боргу. Малиновським районним судом м. Одеси винесено рішення у справі № 521/6010/17 від 21.09.2017 року, яким позов [PERSON] до [PERSON] був задоволений повністю та лише після цього [PERSON] повернула всю суму цього боргу. (т.2 а.с.98-100) Що стосується посилань [PERSON] на той факт, що він 21.11.2014р. отримав у ВАТ Ексімбанк» кредит в сумі 4500 дол.США на сімейні потреби, суд зазначає, що як встановлено заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 19.11.2015р. сторони припинили спільне подружнє життя з 01.05.2014р., тобто до того часу, коли [PERSON] отримав вказані кредитні кошти, а отже вони на сімейні потреби витрачатися не могли. Суд критично ставиться до посилань [PERSON] щодо отримання ним 26.02.2010р. у борг у [PERSON] грошових коштів в розмірі 9750 дол.США, оскільки матеріали справи доказів зазначеного взагалі не містять. Таким чином, судом було встановлено, що об`єкт за адресою: [ADDRESS] , було набуто [PERSON] , за її особисті кошти, які було отримано в борг від батька та за кошти отримані від продажу квартири [ADDRESS] , що не спростовується відповідачем за зустрічним позовом у справі. Згідно зі ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі - Постанова пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р.), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Окрім іншого, 01.07.2016 р. Верховний Суд України у справі № 6-612цс15 прийшов до наступних висновків: «Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: ?майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; ?майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя». Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу (не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016 року. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної заяви [PERSON] , так як це підтверджується зібраними по справі письмовими доказами, іншими доказами, що наявні в матеріалах справи, та відсутністю спростування вказаних доказів відповідачем, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно ст.ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за зустрічним позовом було сплачено судовий збір в сумі 7016грн., що підтверджується квитанцією від 18.09.2018р. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] , з відповідача підлягає стягненню сума судового збору, яка сплачена [PERSON] , в розмірі 7016 грн.

Outcome: approved