Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

До Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулись [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з позовом до територіальної громади Межівської селищної ради та Васильківської державної нотаріальної контори про визнання права власногсті та встановлення факту належності документу. В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилаються на те, що 09 вересня 1993 року [PERSON] в рамках безкоштовної приватизації розпорядженням №71 Межівського райагробуду передано у власність трикімнатну квартиру по [ADDRESS] . У свідоцтві про право власності на вказане житло зазначено право сумісної власності за позивачами та [PERSON] по ј частці кожного. У зв`язку зі смертю останнього його частка в порядку спадкування за законом 28 грудня 2004 року перейшла у власність [PERSON] , однак нотаріусом при видачі відповідного свідоцтва помилково зазначено номер будинку, де розташована успадкована частина квартири, тобто вказано будинок [ADDRESS] замість вірного №2. Правильність зазначення номеру будинку за №2 міститься у технічному паспорті на квартиру, технічній інвентаризації на неї та у відомостях з БТІ. У вказаній вище квартирі добудови та самочинне будівництво не проводилось. З огляду на втрату позивачами правовстановлюючих документів на квартиру вони не можуть повною мірою розпоряджатись власним майном, а також отримати дублікат свідоцтва про право власності на житло, оскільки підприємство, яке його видавало припинило свою діяльність. Помилковість запису номеру будинку у свідоцтві про право власності на спадщину за законом та відсутність дублікату свідоцтва про право власності на житло змушують позивачів звернутись до суду за захистом майнових прав. Позивач і у судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позов підтримують та просять його задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їхньої участі. Беручи до уваги, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам: Розпорядженням органу приватизації №71 від 09 вересня 1993 року [PERSON] , як наймачу, на підставі його заяви на приватизацію квартири по [ADDRESS] передано зазначену квартиру у приватну спільну власність. Межівському райагробуд у десятиденний строк укласти договір з [PERSON] на участь у його витратах на обслуговування та ремонт будинку. Межівському районному БТІ оформити свідоцтво про власність. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 29 вересня 1993 року Межівський райагробуд посвідчує, що квартира по [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво видане згідно розпорядження від 09 вересня 1993 року №71. Квартира [ADDRESS] зареєстрована Межівським БТІ на праві приватної, спільної (сумісної або часткової власності на підставі свідоцтва про право власності і записана в реєстрову книгу за №20-56. Оголошенням ТОВ «Редакція газети «Межівський меридіан» підтверджується, що свідоцтво на право власності на житло, видане 29 вересня 1993 року Межівським райагробудом згідно розпорядження (наказу) від 09 вересня 1993 року №71 на ім`я [PERSON] вважати недійсним. Згідно повідомлення Межівського ВП №52.2/26-11263 від 17 грудня 2020 року по факту втрати в 2004 році свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 29 вересня 1993 року звернень від [PERSON] не надходило, кримінального провадження по даному факту немає. Довідкою КП «Коменсервіс» Межівської селищної ради» №367 від 02 грудня 2020 року підтверджується, що згідно розпорядження Межівського райагробуд №71 від 29 вересня 1993 року за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровано по ј частини права власності на квартиру по [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Межівської державної нотаріальної контори 28 грудня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №3568 спадкоємцем майна [PERSON] у вигляді Ѕ частки квартири по [ADDRESS] є його дружина [PERSON] . На підставі зазначеного свідоцтва за [PERSON] зареєстровано ј частка права приватної власності на квартиру, індексний номер витягу:227099500, номер запису про право власності/довірчої власності:38541748, зареєстрованого 05 жовтня 2020 року. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Межівським райвідділом ЗАГС 12 жовтня 1983 року, актовий запис №72 [PERSON] народилася [INFO] , батьком якої записано [PERSON] та [PERSON] , які 19 вересня 1984 року розірвали шлюб. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого відділом РАЦС Амур-Нижньодніпровського РУЮ м.Дніпро 24 грудня 2004 року, актовий запис №1077 [PERSON] після реєстрації шлюбу з [PERSON] присвоєно прізвище як « [PERSON] ». Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Межівським районним відділом ЗАГС 11 жовтня 1985 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб після чого останній присвоєно прізвище як « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Межівським райвідділом ЗАГС 05 вересня 1986 року, актовий запис №133 [PERSON] народилася [INFO] батьком якої записано [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Амур-Нижньодніпровським відділом ДРАЦС Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровській області 09 вересня 2011 року. актовий запис №752 [PERSON] після реєстрації шлюбу з [PERSON] присвоєно прізвище як « [PERSON] ». Письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] , які за даними домових книг зареєстровані по [ADDRESS] та [ADDRESS] свідчать про те, що вони все своє життя проживали по сусідству з родиною [PERSON] її доньками та чоловіком [PERSON] , який згодом помер, а його дружина [PERSON] оформила спадкові права на його частку квартири. За весь час проживання поштова адреса будинку не змінювалась та їм не відомо з яких причин документи на спадщину видані на будинок під [ADDRESS] , що не відповідає дійсності. Письмовим повідомленням виконавчого комітету Межівської селищної ради Дніпропетровської області №94 від 17 березня 2021 року підтверджується, що відповідно до Протоколу зборів уповноважених представників господарств-учасників Межівського райагробуду від 25 листопада 1998 року Межівських райагробуд ліквідований. Правонаступники зазначеної юридичної особи відсутні. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України, регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у постанові від 24 червня 2015 року № 6-318цс15, яка, з точки зору ч. 4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 07 жовтня 2015 року по справі №6-1622цс15 зазначила, що відповідно до ч. 5 ст.11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до змісту ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли в інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення претендування на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом під час розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів. Отже, у випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та осново-положних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Спадеа і Скалабріно проти Італії», «Іммобільяре Саффі» проти Італії», «Максименко та Герасименко проти України», «Новоселецький проти України» тощо, втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах; а також таке втручання передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і і основних свобод людини ( протокол ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Необхідно зазначити, що Європейський суд з прав людини самостійно оцінює визначення терміну «майна», при цьому воно відрізняється від того, яке зазвичай застосовується у внутрішньому (національному ) праві. Відповідно до прецедентної практики Суду поняття «майно» включає в себе як «фактичне майно», так і майнові цінності, в тому числі боргові вимоги. Питання про майно виникає тільки тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право. Саме по собі право на майно може розглядатися за змістом ст.1 Першого Протоколу, якщо таке право буде конкретним і належним чином визначеним у заявах, які подаються до ЄСПЛ. У справі «Копеський проти Словаччини» ЄСПЛ зазначає, що «майном» може бути як «наявне майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія, та мають ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, наприклад судовому вердикті. Аналіз змісту норми ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в частині словосполучення «кожна фізична чи юридична особа має право на мирне володіння майном» дає підстави стверджувати про закріплення принципу рівності у здійсненні, а також у захисті права власності. За Конституцією України принцип рівності здійснення прав і свобод людини є однією з юридичних гарантій набуття, реалізації і захисту суб`єктивних прав, зокрема на транспортний засіб. Відповідно до ст.263 ч.6 ЦПК України, якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ст.206 ч.ч.1,4 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідачі позов визнали, відповідно до ст. ст.206 ч.4 та ст.. 263 ч.6 ЦПК України, суд приймає визнання позову відповідачами, яке на думку суду не суперечить вимогам закону, позов є законним та для його задоволення маються всі законні підстави. Статтею 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. В судовому засіданні достовірно встановлено, що у позивачів втрачено оригінал правовстановлюючого документу, що посвідчує право власності на належну їм квартиру, яка розташована по [ADDRESS] та не мають можливості отримати його дублікат, при цьому право власності на вказане нерухоме майно підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами. Стосовно вимоги встановлення факту належності документу слід зазначити наступне. Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Судом з`ясовано, що при оформленні спадкових прав [PERSON] державним нотаріусом допущено помилковий запис адреси будинку за якою розташована квартира, тому за таких обставин, враховуючи, що розбіжності у документах, що підтверджують право власності надані позивачами докази на підтвердження майнових прав у контексті положень статей 77-80 ЦПК України є належними, допустимими, достовірними та достатніми. Враховуючи вищенаведене, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved