Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

До Солом`янського районного суду міста Києва 22.05.2017 звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] та просила суд стягнути з останнього на свою користь 14 250 дол. США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на дату подання позову 376 342,50 грн., та 20 982,12 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.11.1990 по 16.05.2014, проте, через погіршення їхніх стосунків та кардинально різні погляди на життя, наприкінці 1995 року - на початку 1996 року між ними фактично припинилися подружні відносини, вони перестали вести спільне господарство та побут, спільний бюджет, а відтак шлюб остаточно набув фіктивного характеру. Позивачка посилалася на те, що внаслідок припинення шлюбних відносин та досягнення з відповідачем домовленостей щодо фінансової незалежності один від одного, роздільності майна та відсутності будь-яких майнових претензій, вона весь цей час самостійно утримує та фінансово забезпечую себе та сина [PERSON] , який також за домовленістю з відповідачем проживає з нею. Оскільки, усі фінансові питання вона вирішує самостійно, за свої особисті кошти та без будь-якої участі відповідача, то відповідно таким же чином за особисті кошти, без жодної участі [PERSON] , вона ще в 1999 році придбала для власних потреб квартиру [ADDRESS] , право власності на яку оформила відповідно на своє ім`я. Весь цей час (з 1999 року) жодних спорів щодо права власності на вказану квартиру між ними не було й будь-яких претензій на цю квартиру [PERSON] не заявляв. Вказала на те, що 10 лютого 2016 року заочним рішенням Солом 'янського районного суду м. Києва у справі за позовом [PERSON] про визнання права власності та поділ спільного майна, судом було розглянуто дану справу без її участі (в порядку заочного провадження) та ухвалено рішення про визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю та поділено її між ними на дві рівні частини. Дане рішення набрало законної сили 15 червня 2016 року - після перегляду його в апеляційному порядку. Позивачкою зазначено, що зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що визначаючи приналежність квартири до спільної сумісної власності, суд виходив з одного лише факту придбання нею вказаного майна в період, коли вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Натомість, в ході розгляду вказаної справи жодним чином не досліджувалось джерело фінансування купівлі вказаної квартири, зроблених у ній поліпшень та не було враховано фактичне припинення між сторонами шлюбних відносин в період придбання вказаного майна. З цих причин, вказане рішення було оскаржено нею в касаційному порядку й на даний момент за її скаргою відкрито касаційне провадження та призначено її розгляд у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Пояснено, що підставою оскарження заочного рішення, однаково як підставою даного позову є перш за все наявність ніким не спростованого факту придбання квартири, що була визнана спільною власністю за рахунок коштів переданих їй в дар її батьком. Більше того, на момент придбання цієї квартири - березень 1999 року - фактично їхній із відповідачем шлюб уже перестав існувати й між ними навіть була домовленість щодо відсутності взаємних фінансових та майнових претензій один до одного. Причиною тому стало релігійне захоплення відповідача під назвою «Каббала», у зв`язку з чим у нього змінився світогляд, та починаючи з 1996 року фактично відмовився від традиційних сімейних цінностей та повністю відокремився від сім`ї, внаслідок чого, починаючи з 1996 року, шлюбні відносини сторін фактично припинилися: вони перестали вести спільне господарство, припинили виконувати сімейні обов`язки по відношенню один до одного, у них були окремі бюджети та окреме особисте життя. Позивачка посилалася на те, що через недоцільність подальшого перебування в офіційному шлюбі, вона неодноразово піднімала питання про розлучення, на що відповідач запевнив, що за його канонами, Каббалою може займатися лише одружена людина, а тому він умовив її утриматися від офіційного розлучення, взамін на повну свободу, самостійність та відсутність будь-яких фінансових та майнових претензій один до одного, на підтвердження цього виступає, серед іншого і те, що наприкінці 1995 року відповідач одноосібно на власний розсуд розпорядився великою сумою коштів (22 тис. дол. США), які були виплачені на трьох членів їхньої сім`ї (на неї, відповідача та їхнього неповнолітнього сина) в якості компенсації за відселення з квартири [ADDRESS] , в якій вони до цього проживали. Зазначено, що через необхідність проведення капітального ремонту житлового будинку [ADDRESS] , усі його мешканці підлягали відселенню з наданням іншого житла. Узгодженою умовою відселення з цього будинку сторін та їхнього сина стала виплата на їхню користь грошової компенсації в сумі 22 000 дол. США, доказом чого є відповідний договір № 13 від 28.11.1995, проте, отримані кошти відповідач використав на власний розсуд, та надав їх в борг під розписку [PERSON] , що підтверджується відповідними розписками від 29.12.1995, 03.04.1996 та 14.05.1996. Позивачка вказувала на те, що за таких обставин, залишившись з малолітньою дитиною без власного помешкання та без коштів, виплачених на придбання нового житла, вона була вимушена самотужки вирішувати свої житлові проблеми. Відтак, вона звернулася по допомогу до своїх батьків, внаслідок чого її батько [PERSON] у вересні 1996 року передав їй в дар кошти в сумі 21 000 дол. США на купівлю житла для неї та сина, про що було складено відповідний нотаріально посвідчений договір дарування від 24.09.1996, реєстровий № 688. Позивачкою зазначено, що нею за зазначені кошти було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Так, 19 березня 1999 року нею було одноособово укладено договір купівлі-продажу нерухомості та в той же день сплачено продавцю - [PERSON] 24 000 дол. США за купівлю квартири, про що останнім також було складено розписку. Таким чином, на переконання позивачки, вона законно, без жодної участі відповідача придбала за рахунок її з сином [PERSON] особистих коштів вказану квартиру. Проте, як уже було зазначено вище, в подальшому заочним рішенням суду дане житло було з формальних підстав визнано спільною сумісною власністю та розділено навпіл між мною та відповідачем. За таких обставин, позивачка вважає, що витрати понесені нею на придбання квартири, яку в подальшому було визнано спільною сумісною власністю та розділено між нею та відповідачем, підлягають частковій компенсації за рахунок останнього з огляду на наступне. В обгрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що оскільки придбане за договором нерухоме майно стало об`єктом спільної сумісної власності, то на правовідносини, які виникли за вказаним договором також поширюється правило про рівні обов`язки подружжя. Виходячи з цього, в момент укладення договору купівлі-продажу нерухомості від 19.03.1999 у неї так само, як у відповідача виникли майнові зобов`язання перед продавцем квартири [PERSON] оплатити її вартість у розмірі 24 000 доларів США. Втім, вказаний обов`язок було виконано нею одноосібно за рахунок коштів, які належали їй особисто та тих, що належали їхньому сину [PERSON] на підставі договору дарування від 24.09.1996, а саме: частина суми в розмірі 10 500 дол. США була сплачена за рахунок коштів подарованих батьком позивачки їхньому з відповідачем сину [PERSON], а решта, що склала 13 500 дол. США - за її особисті кошти. З посиланням на ч. 5 ст. 175 ЦК України, враховуючи те, що в подальшому відповідач за рішенням суду отримав право власності на 1/2 частину вказаної квартири, то, на переконання позивачки, вона вправі вимагати від відповідача повернення відповідної частини витрачених на спільне майно особистих коштів, що складає 6 750 дол. США ( (24 000 дол. США - 10 500 дол. США) х 1/2 ), що на дату подання позову еквівалентно 178 267 грн. 75 коп. Також позивачка посилалася на те, що в подальшому, вона так само, за власний рахунок, та без жодної участі чи будь-якої допомоги відповідача здійснила повний дороговартісний ремонт цієї квартири включаючи її перепланування з оформленням усіх необхідних для цього документів. На оплату вказаного ремонту та інше поліпшення майна, нею було особисто отримано банківський кредит у ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» в сумі 15 000 дол. США, даний кредит був взятий та повністю виплачений особисто нею. Майновим поручителем по цьому кредиту виступила мати позивачки - [PERSON] , яка передала банку в заставу (іпотеку) власну квартиру [ADDRESS] . На переконання позивачки, джерелом фінансування поліпшення квартири, визнаної судом спільним майном, був кредит, який було погашено повністю за рахунок її особистих коштів. Позивачка посилалася, що з огляду на те, що відповідач отримав право власності на 1/2 частину вказаної квартири, де за рахунок погашеного її коштом кредиту було зроблено ремонт, то, відповідно, вона вправі вимагати від відповідача компенсації половини вказаних витрат, що складає 7 500 дол. США (15 000 дол. США х 1/2 ), що на дату подання є еквівалентно 198 075 грн. Крім того, позивачка вказала, що нею також понесені витрати, пов`язані з утриманням спільної квартири, які також підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача в розмірі пропорційному його частці у спільному майні. Відповідач, будучи співвласником квартири, зобов`язаний її утримувати, у тому числі сплачувати за комунальні послуги. Зазначено, що за фактичними обставинами, в період з жовтня 2014 року по січень 2017 року позивачкою одноосібно власним коштом було сплачено 33 407,70 грн. комунальних платежів, в тому числі на утримання будинку, за постачання та водовідведення гарячої та холодної води, за опалення, електроенергію та споживання газу. Крім того, нею також понесені витрати на забезпечення безпеки майна - омофон, охорона квартири, які склали 246,54 грн. за 2015 - 2016 р.р. та 8 310 грн. за серпень 2015 року - січень 2017 року відповідно. Отже, враховуючи розмір частки відповідача у спільній квартирі, позивачка вважає, що за рахунок відповідача їй мають бути відшкодовані половина її витрат, пов`язаних з утриманням спільного майна, що складає 20 982,12 грн. ( (33 407,7 грн. + 246,54 грн. + 8 310 грн.) х 1/2 ). Ухвалою судді від 26.05.2017 у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. 26.11.2018 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на позов. Заперечення обґрунтовані тим, що заочним рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10.02.2016 в справі № 760/19770/15-ц, залишеним без змін судами всіх інстанцій не тільки визнано спірну квартиру спільною сумісною власністю позивача та відповідача з визнанням за кожним з них права власності на Ѕ частину вказаної квартири, а й встановлено обставини, які не підлягають доказуванню в інших судових справах, про те, що [PERSON] не доведено суду, що грошові кошти, отримані нею в дар від її батька, були витрачені нею особисто на придбання спільної з [PERSON] квартири. Таким чином, відповідач вважає, що за вказаних обставин справи компенсувати [PERSON] за присуджене [PERSON] рішенням суду право на Ѕ квартири, яке отримано ним під час перебування у шлюбі з [PERSON] , в порядку зворотної вимоги (регресу) на користь [PERSON] він не зобов`язаний, а пред`явлені останньою вимоги в даній справі не можуть бути задоволені. Вказує також на те, що договір дарування грошових коштів, на підставі якого грунтуються доводи [PERSON] про придбання спільної з [PERSON] квартири нібито за подаровані [PERSON] її батьком грошові кошти та про наявність у неї зворотної (регресної) вимоги до [PERSON] , не може підтверджуватись таким договором дарування, що має всі ознаки фіктивності та вважається недійсним, та відповідач вважає, що вказаний договір не є належним доказом у справі та не може бути прийнятий судом до уваги. Відповідач посилався на те, що особистих грошових коштів за спірну квартиру [PERSON] продавцю не сплачувала, та зворотного в судах всіх інстанцій у справі № 760/19770/15-ц чи у будь-який іншій судовій справі вона не довела, відповідно права зворотної вимоги (регресу) до нього вона не набула, а тому підстав для задоволення таких вимог, немає. Також, відповідач вказав на те, що не підлягає задоволенню вимога позивачки про стягнення з нього на користь позивачки відповідної частини витрачених нею на поліпшення за рахунок кредиту банку, придбаного спільного з відповідачем майна (квартири) на суму 198 075 грн. з огляду на наступне. Вказав, що кредит, по якому [PERSON] була стороною кредитного договору, обслуговувався фактично [PERSON] , який сплачував по ньому грошові кошти банку в рахунок повернення суми кредиту та сплати суми процентів за користування кредитом. Платіжні документи по кредиту підписувалися саме [PERSON] , а не [PERSON] , а відповідні грошові кошти сплачувались банку по кредиту за рахунок особистих коштів [PERSON] , а не [PERSON] . Крім того, у наданій позивачем довідці ЗАТ «Сведбанк Інвест» від 04.06.2009 № 347/09 не зазначено, що [PERSON] як позичальник особисто сплачувала банку грошові кошти по кредиту, і також не зазначено, коли і ким саме вносились грошові кошти по кредиту до банку. У даній довідці лише зазначено, що між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір, і що зобов`язання за ним виконані у повному обсязі, тому відповідач вважає, що позивачкою не підтверджено, що саме за рахунок її особистих коштів саме вона, знаходячись на той час (у період 2005-2009 років) у шлюбі з [PERSON] , сплачувала банку грошові кошти по кредиту. Крім того, відповідач посилався на те, що позивачкою не надано доказів щодо витрачання грошових коштів кредиту особисто нею на поліпшення спільної з [PERSON] квартири, тобто спільної сумісної власності з [PERSON] . Тому, за таких обставин, у справі неможливо визначити, на що саме і яким саме чином були витрачені отримані від банку кредитні грошові кошти. Також відповідач посилався на те, що позивачка як співвласник квартири, до [PERSON] , як до співвласника квартири, за згодою на поліпшення спільного майна (квартири) та проведення, як вона зазначає у позовній заяві, повного дороговартісного ремонту квартири, не зверталась, а в матеріалах даної справи відсутні докази як про звернення [PERSON] до [PERSON] за отриманням такої згоди, так і сама згода [PERSON] на проведення такого ремонту спільного майна. Жодних доказів про наявність домовленостей між даними співвласниками про користування даною квартирою, які б надавали [PERSON] правові підстави для проведення ремонту в спільній квартирі на власний розсуд, одноосібно, позивачем [PERSON] суду не надано, і в матеріалах справи такі докази відсутні. На переконання відповідача, всупереч вимогам ч. 1 ст. 358 ЦК України позивачка діяла в цій частині без згоди іншого співвласника - [PERSON] , і, як вона наполягає у своїй позовній заяві, здійснила поліпшення квартири (ремонт), на свій власний розсуд, тобто одноосібно, без врахування думки [PERSON] як співвласника квартири та без його згоди як на сам ремонт, так і з його вартістю, та без погодження в установленому законом порядку з [PERSON] видів, обсягів ремонтних робіт, а також кошторису витрат на такі поліпшення (ремонт) спільної квартири. Відповідач також вважає, що не підлягають задоволенню і вимоги позивачки про стягнення на користь останньої, з нього, частини витрачених на утримання спільної квартири. Відповідач вказав, що він набув право власності на Ѕ квартири 24.02.2017, тобто з моменту реєстрації, а, отже, співвласником з значеною часткою у спільній з позивачем квартирі він став з 24.02.2017, і тому всі обов`язки співвласника щодо даного нерухомого спільного з позивачем майна (квартири) виникли саме з 24.02.2017. Посилався також на те, що до позовної заяви позивачкою додані дублікати квитанцій про сплату витрат на утримання квартири лише з 21.07.2016, за період з жовтня 2014 року до 21.07.2016 такі витрати позивачкою суду доказами не підтверджені. Крім того, відповідачем зазначено, що він як співвласник об`єктивно не мав можливості брати учать у витратах позивача в утриманні квартири, оскільки, позивачкою у квартиру було заселено третіх осіб, він фізично не зміг вселитися у квартиру, не проживав у ній і фактично не має можливості в ній проживати, з огляду на те, що позивачка та треті особи, які проживають на даний час у спільній квартирі, чинять йому перешкоди у вселенні. Вказав також, що він звертався письмово до комунального концерну «Центр комунального сервісу» Солом`янського районного сервісного центру по роботі зі споживачами комунальних послуг з вимогою про розділ особового рахунку по спільній з позивачкою квартирі ( [ADDRESS] ) для того, щоб взяти участь у комунальних платежів як співвласник квартири, проте, отримав відповідь про відмову у розділі особового рахунку між співвласниками квартири до укладення останніми відповідного договору або вирішення цього питання в судовому порядку, що унеможливило його участь у витратах по утриманню спільного майна та сплаті своєї частки комунальних платежів по квартирі, а також у ТОВ «Охорона - Київ» йому було відмовлено в укладенні договору з охорони його частки квартири та взяти участь у витратах на її збереження (охорону). 26.11.2018 на адресу суду від відповідача надійшла заява про застосування позовної давності, в якій відповідач просить застосувати у даній справі позовну давність та відмовити позивачці у задоволенні позову. Заява обгрунтована тим, що основне зобов`язання про оплату ціни квартири виконано 19.03.1999, тому строк позовної давності за регресними зобов`язаннями по оплаті ціни придбаної квартири закінчився 19.03.2002, а основне зобов`язання по кредиту виконане 04.06.2009, таким чином, строк позовної давності за регресними зобов`язаннями по кредиту закінчився 04.06.2012. 01.04.2019 на адресу суду від відповідача надійшла заява про розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріли справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами 03.11.1990 зареєстровано шлюб та рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16.05.2014 шлюб між сторонами було розірвано. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10.02.2016, було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності. Визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Вказане рішення суду набрало законної сили. З матеріалів справи вбачається, що за [PERSON] було зареєстровано право власності на Ѕ вказаної квартири 24.02.2017. [PERSON] , звертаючись до суду з даним позовом вказує на те, що вказана вище квартира стала об`єктом спільної сумісної власності, при цьому зазначає, що батьком [PERSON] подаровано їй та її синові суму 21000 дол. США, угоду нотаріально посвідчено. Вказує, що у момент укладення договору купівлі - продажу нерухомості від 19.03.1999 у неї та у відповідача виникли майнові зобов`язання перед продавцем квартири [PERSON] оплатити її вартість у розмірі 24000 доларів США, при цьому зазначає, що цей обов`язок виконано нею одноосібно за рахунок коштів, які належали їй особисто та тих, що належали їх сину [PERSON] на підставі договору дарування від 24.09.1996, а саме , частина суми у розмірі 10500 доларів США була сплачена за рахунок коштів подарованих [PERSON] онуку [PERSON] , а решта, що склала 13500 доларів США за її особисті кошти. В решті решт просить стягнути з відповідача 6750 доларів США з посиланням на ст. 175 ч.5 ЦК України.. Як встановлено вище, заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10.02.2016, залишеним без змін, було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності. Визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Постановою Верховного Суду від 8 серпня 2018 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року залишено без змін. У постанові ВС зазначено, що рішення судів мотивовані тим, що права та обов`язки сторін щодо спірного майна виникли в момент придбання цього майна, а саме у 1999 році, а тому правовий режим цього майна та правовідносини сторін із приводу нього регулюються нормами КпШС 1969 року. Спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя під час шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У вказаній постанові зазначено, що при цьому апеляційний суд вказав, що суду не надано об`єктивних і беззаперечних доказів, що спірна квартира була набута виключно за кошти, частина (36 960 грн, що на дату укладення договору складало еквівалент 21 000 доларів США) яких отримана відповідачкою [PERSON] 24 вересня 1996 року, тобто за два з половиною роки до укладення договору 19 березня 1999 року, в дар за нотаріально посвідченим договором від батька. За змістом вказаного договору [PERSON] та [PERSON] були подаровані гроші в сумі 36 960 грн, а 19 березня 1999 року покупець [PERSON] сплатила продавцю [PERSON] за придбану квартиру 96 000 грн. Набравшим законної сили рішенням суду в іншій справі про розірвання шлюбу було встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинились лише з листопада 2013 року. Також у вказаній постанові ВС зазначено, що у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1662цс15 зроблено висновок, що оскільки спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно було застосовувати положення КпШС 1969 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягали статті 22, 24, 28 КпШС 1969 року.Відповідно до частини першої статті 22 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 19 березня 1999 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.У частині першій статті 24 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 19 березня 1999 року) передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У частині четвертій статті 82 ЦПК України закріплено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суди встановили, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 03 листопада 1990 року. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 травня 2014 року у справі № 760/28290/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року, шлюб між сторонами розірвано. При цьому, в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року судом встановлено, що сторони по справі проживають окремо з листопада 2013 року, спільного господарства не ведуть, сімейно-шлюбні стосунки припинилися. Суди встановили, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 19 березня 1999 року, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат загальною площею 57,7 кв. м. Відповідно до розписки від 19 березня 1999 року [PERSON] передала, а [PERSON] отримав кошти в сумі 96000 грн., що за курсом на момент розрахунку еквівалентно 24 000 доларів США, при цьому зазначено, що останній у випадку пред`явлення ним позову про повернення квартири зобов`язаний повернути [PERSON] суму коштів в гривнях, що еквівалентно 24 000 доларів США.Встановивши, що квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] , суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що вимога позивачки щодо повернення суми у розмірі 6750 доларів США є необгрунтованою та до даних правовідносин не може бути застосована стаття 175 ЦК України, позовна вимога зводиться до перегляду обставин встановлених вищезазначеними рішеннями судів. Таким чином, не вбачається підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки в порядку зворотної вимоги (регресу) частини витрачених на спільне майно коштів - 6750 дол. США. Що стосується вимог позивачки щодо стягнення частини коштів витрачених на утримання спільного майна, а саме: квартири, слід зазначити наступне. Так, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь 20 982,12 грн. - половина витрат, пов`язаних з утриманням спільного майна, а саме: сплачені комунальні платежі за період з жовтня 2014 року по січень 2017 року, оплата за користування домофоном за 2015-2016 р.р. та охорону квартири за серпень 2015 року - січень 2017 року. Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст.4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Відповідно до положень ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. З матеріалів справи вбачається, що за період з жовтня 2014 року по січень 2017 року по спірній квартирі було нараховано житлово-комунальні послуги. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивачем самостійно здійснюється оплата витрат по утриманню житла та житлово-комунальних послуг, що підтверджується копіями квитанцій за період липень 2016 року - лютий 2017 року, що містяться в матеріалах справи (а.с. 36-73). Разом з тим встановлено, що за відповідачем було зареєстровано право власності на Ѕ спірної квартири, як зазначено вище, 24.02.2017, таким чином суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає відшкодуванню половина коштів, сплачена нею за житлово-комунальні послуги відповідно до квитанцій за лютий 2017 року (а.с. 36, 37) у розмірі 1139, 39 грн. (2114,67 грн. + 164,11 грн.). Суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки половини сплачених нею комунальних платежів за період з жовтня 2014 року по січень 2017 року, користування домофон за 2015-2016 р.р. та охорону квартири за серпень 2015 року - січень 2017 року, у зв`язку з тим, що за відповідачем було зареєстровано право власності на Ѕ спірної квартири 24.02.2017, а також позивачкою не надано підтвердження понесених нею витрат за користування домофоном та охорону квартири. Крім того, суд приймає до уваги також ту обставину, що у спільній квартирі з 03.08.2016 було вселено третіх осіб та відповідач фізично не міг вселитися та проживати у вказаній квартирі та користуватися домофоном та охороною квартири. Що стосується стягнення половини кредиту у розмірі 7500 дол. США, який було взято та погашено позивачкою задля зробленого ремонту у вказаній квартирі, на що суд зазначає наступне. Позивачка, посилаючись на те, що нею було отримано банківський кредит у розмірі 15 000 дол. США задля проведення повного дорого вартісного ремонту спільної квартири, та вказуючи, що останній погашено було за рахунок її особистих коштів, просить стягнути з відповідача компенсацію половини зазначених витрат у розмірі 7500 дол. США. Так, позивачкою в обґрунтування зазначеного вище, надано копію кредитного договору №332-Ф від 25.05.2015, укладеного нею з ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», копію іпотечного договору №332-Ф/ІІІ-1 від 25.05.2005, укладеного між [PERSON] (майновим поручителем [PERSON] ) та ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», копію довідки вих. №347/09 від 04.06.2009, згідно якої станом на 04.06.2009 зобов`язання за кредитним договором №332-Ф від 25.05.2009 виконані в повному обсязі, майнових претензій сторони не мають. Суд вважає. що позивачкою не підтверджено того факту, що саме з метою проведення ремонту у належній сторонам квартирі нею було отримано кредит, як і не надано належних доказів, що дійсно за вказані кошти було проведено ремонт та і взагалі підтвердження виконання ремонтних робіт, так і не надано доказів, що саме позивачкою було здійснено погашення кредиту, а клопотань про їх витребування, у свою чергу, стороною позивача не заявлялося. Так, згідно п.1.5 вищезазначеного кредитного договору цільовим призначення кредиту є споживчі потреби. Крім того, суд приймає до уваги позицію відповідача відносно того, що навіть за умови проведення ремонту, він згоди на отримання кредиту не давав. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в даній частині. З огляду на наведене, позов [PERSON] до [PERSON] про компенсацію матеріальних витрат підлягає частковому задоволенню у сумі 1139,39 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог - у сумі 11,39 грн. Суд,

Outcome: partial