Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

До суду 17.11.2020 року надійшов позов [PERSON] в інтересах [PERSON] до Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі та Головного управління Національної поліції в Одеській області про зняття арешту з нерухомого майна. Згідно обґрунтування позову, вона, [PERSON] , на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської рали від 18.11.2015 року №798 призначена опікуном малолітньої [PERSON] , [INFO] .. [INFO] помер рідний батько дитини - [PERSON] . [PERSON] є спадкоємницею квартири [ADDRESS] , власником якої був її батько, на підставі заповіту, складеного 16 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., зареєстрованим у реєстрі за №3186. Посилалась на те, що вона як опікун дитини 19 квітня 2016 року звернулась до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі з заявою про прийняття спадщини під №352 та була заведена спадкова справа №147/2016. Листом від 04.04.2019 року Приморська державна нотаріальна контора у місті Одесі повідомила, що свідоцтво про право на спадщину не видавалось у зв`язку з тим, що на квартиру накладено арешт. Із інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 10.11.2008 року Першою державною нотаріальною конторою було зареєстровано обтяження, а саме арешт, р/н обтяження: 8168861 щодо об`єкта: квартира, адреса [ADDRESS] , на підставі постанови, б/н 11.11.1996 року, СО «ОП» СУ УМВС України в Одеській області. Відповідно до архівної довідки від 28.12.2018 року №2711-01-18, в Одеському державному нотаріальному архіві дійсно міститься постанова слідчого СО «ОП» СУ УМВС України в Одеській області Попова Д.М. про накладення арешту на майно, на особисту власність на квартиру [ADDRESS] , власник [PERSON] від 12.11.1996 року за №669/96. Відомості про зняття арешту відсутні. Посилалась на те, що відповідно до порядку ведення ЄРДР відомості до реєстру почали вноситись лише в 2012 році, тому встановити слідчого, в якого перебували матеріали кримінального провадження №019600129, та місцезнаходження матеріалів кримінального провадження встановити неможливо. З посиланням на те, що арешт на квартиру було накладено постановою слідчого СО «ОП» СУ УМВС України в Одеській області від 11.11.1996 року, власником якої на той час був [PERSON] , проте 03.09.2004 року фактично змінився власник квартири та остання була придбана батьком [PERSON] , беручи до уваги що на сьогоднішній день орган досудового розслідування не має інформації відносно підстав накладення/зняття арешту, позивачка вважає, що права дитини порушуються та вважають за необхідне звернутись до суду з дійсним позовом. Матеріали позову суддя отримала 18.11.2020 року. З 23.11.2020 року по 04.12.2020 року суддя перебувала на лікарняному, 10.12.2020 року - у відпустці. Ухвалою суду від 11.12.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 14.01.2021 року. Через неявку сторін розгляд справи призначений на14.01.2021 року був відкладений на 23.02.2021 року. У підготовче засідання 23.02.2021 року сторони не з`явились, 23.02.2021 року [PERSON] та представник позивача - адв. [PERSON] надали суду заяви щодо розгляду справи за їх відсутністю. Також представник позивача подала до суду клопотання, згідно якого просила витребувати докази по справі. Розгляд справи відкладено на 16.03.2021 року. Ухвалою суду від 26.02.2021 року витребувано докази по справі, а саме: - з Одеського державного нотаріального архіву інформацію, яка міститься в матеріалах архівного фонду №37, а саме завірену копію постанови слідчого СО «ОП» СУ УМВС України в Одеській області Попова Д.М. про накладення арешту на особисту власність [PERSON] , а саме квартиру [ADDRESS] ; - із Приморської державної нотаріальної контори завірену копію спадкової справи №147/2016 до майна [PERSON] , померлого [INFO] . У підготовче засідання призначене на 16.03.2021 року з`явилася [PERSON] , інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися. Протокольною ухвалою розгляд справи відкладено на 30.03.2021р. у зв`язку з невиконанням ухвали суду про витребування доказів. На виконання ухвали суду від 26.02.2021 року з Одеського державного нотаріального архіву 23.03.2021 року надійшла належним чином завірена копія постанови про накладення арешту на майно (а.с.69-70). У підготовче засідання призначене на 30.03.2021 року сторони не з`явилися, [PERSON] , яка досягла повноліття, через канцелярію суду надала заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутністю. Також просила закрити підготовче засідання та призначити її до розгляду по суті. У матеріалах справи міститься заява представника Приморської державної нотаріальної контори у м.Одеса щодо розгляду справи за їх відсутністю. Також в матеріалах справи міститься клопотання ГУНП в Одеській області від 16.03.2021 року про продовження строку надання відзиву, проте станом на 30.03.2021 року відзив від відповідача не надходив. Ухвалою суду, повний текст якої складено 31.03.2021 року, підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 01.06.2021 року. Витребувані матеріали спадкової справи були надані до суду 01.04.2021 року. У судове засідання 01.06.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявні заяви представника позивача, представника нотаріальної контори, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності. Представник Головного управління Національної поліції в Одеській області поважність причин неявки суду не повідомив та заяв по суті справи своєчасно не надав. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Суд, зважаючи на строки розгляду справи, належне сповіщення сторін, у відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін, без технічної фіксації процесу. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення судового рішення є 09.06.2021 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до наступних висновків. Із матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який проживав та був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме вищевказана квартира [ADDRESS] . Вказана квартира належала померлому на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №1034 від 06.12.1999 року, укладеним між [PERSON] і [PERSON] . Згідно технічного паспорту, виданого КР «БТІ та РОН» від 12.08.2004 року на ім`я [PERSON] , загальна площа квартири становить 47,3 кв.м.. Згідно довідки про склад сім`ї. вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] та неповнолітня [PERSON] .. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 21.03.2003 року Першим відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського райуправління юстиції м. Одеси, актовий запис №90, батьком [PERSON] були [PERSON] , а матір`ю [PERSON] . Згідно розпорядження Приморської районної адміністрації ОМР від 18.11.2015р. опікуном малолітньої [PERSON] призначено [PERSON] .. Згідно розпорядження Приморської районної адміністрації ОМР від 12.02.2016р. [PERSON] надано статус дитини-сироти (а.с.13). Із матеріалів витребуваної судом спадкової справи №147д/2016 вбачається, що [PERSON] 16.08.2013 року склав нотаріально посвідчений заповіт (номер у спадковому реєстрі 54896515), згідно якого квартиру [ADDRESS] заповів [PERSON] (а.с.14). Згідно відповіді КП «БТІ» ОМР від 11.10.2016 року (а.с.49), вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору №1034 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого товарною біржою «Одеська Універсальна біржа товарів та послуг» 06.12.1999, дата реєстрації 14.12.1999 року (книга 249пр, стор.122, р.№28). Зазначене підтверджується копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №4631922 від 03.09.2004 року (а.с.16). Вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна №1034 від 06.12.1999 року був визнаний дійсним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2016 року по цивільній справі № 522/17609/15-ц за позовом [PERSON] в інтересах якої дії опікун [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним (а.с.57-58). Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Проте, оформити спадкові права [PERSON] виявилось неможливим, оскільки згідно листа від 04.04.2019р. Приморська державна нотаріальна контора у місті Одесі повідомила, що свідоцтво про право на спадщину не видавалось у зв`язку з тим, що на квартиру накладено арешт (а.с.17). Із інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02.10.2015 року (а.с.21) вбачається, що 10.11.2008 року Першою державною нотаріальною конторою було зареєстровано обтяження, а саме арешт, р/н обтяження: 8168861 щодо об`єкта: квартира, адреса [ADDRESS] , на підставі постанови, б/н 11.11.1996 року, СО «ОП» СУ УМВС України в Одеській області. Відповідно до довідки від 28.12.2018 року №2711-01-18 (а.с.18), в Одеському державному нотаріальному архіві дійсно міститься постанова слідчого СО «ОП» СУ УМВС України в Одеській області Попова Д.М. про накладення арешту на майно, на особисту власність на квартиру [ADDRESS] , власник [PERSON] від 12.11.1996 року за №669/96. Відомості про зняття арешту відсутні. Згідно листа слідчого управління ГУНП в Одеській області від 15.01.2019 року (а.с.22) на запит [PERSON] щодо надання архівної довідки та копії документів про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного 11.11.1996 року в рамках кримінальної справи №019600129, повідомлено, що відомості про кримінальні правопорушення почали вноситись до ЄРДР лише у 2012 році, тому встановити слідчого, в провадженні якого перебували матеріали кримінальної справи №019600129, та місцезнаходження матеріалів справи неможливо. Суду була надана належним чином завірена копія постанови слідчого СО «ОП» СУ УМВС України в Одеській області Попова Д.М. від 11.11.1996 року щодо накладення арешту у рамках кримінальної справи №019600129 на майно [PERSON] , згідно якої було накладено арешт, зокрема, на квартиру [ADDRESS] (а.с.69-70). Отже, судом встановлено, що дійсно спірна квартира №21 перебуває під обтяженням особи, яка власником її не є. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім наведеного, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами. У статті 3 ЦПК України від 03 жовтня 2017 року (у редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди загальної юрисдикції розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи провадження в справах про адміністративні правопорушення. У контексті зазначеної норми процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого виду судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, неодноразово було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, а правильність його вирішення залежить від такого. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України) 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17 (провадження № 14-181цс19). Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц (провадження № 14-159цс18)). Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц (провадження № 14-115цс18) (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 03 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року) у справі № 461/233/17 (провадження № 14-326цс18) та від 07 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц (провадження № 14-387цс18)). Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17 (провадження № 14-119цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц (провадження № 14-366цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц (провадження № 14-418цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18 (провадження № 14-559цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц (провадження № 14-323цс19)). Відповідні правові висновки висловлені Верховним судом у постанові від 10 березня 2021 року по справі № 554/7009/19. Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.2 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, існуюче обтяження, що є предметом у даній справі, на даний момент не знято та перешкоджають позивачу подальшому розпоряджуватись власним майном. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року). Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін Виходячи із викладеного, суд вбачає, що наявний арешт (обтяження) квартири порушує речові права [PERSON] , унаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту. За викладеного, суд вважає, що є всі підстави для зняття арешту з майна та виключення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в частині, що стосуються зазначеного в позовної заяві майна.

Outcome: approved