Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 27 листопада 2019 року надійшла позовна заява Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В. Лазаряна до [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вони є балансоутримувачами будинку [ADDRESS] збудованого у 1937 році. Власником кв. 3 розташованої в указаному будинку є відповідач, яка з 17 січня 2018 року розпочала самочинно руйнувати балконні плити здійснювати реконструкцію своєї частини будинку (квартири), шляхом перепланування кімнат та збільшення площі балконів, внаслідок чого збільшилась площа балконів та змінився загальний вид фасаду. 13 серпня 2018 року Управлінням державного архітектурно будівельного контролю Дніпропетровської міської ради скасовано повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів за класом наслідків належать до об`єктів з незначними наслідками (ССІ) ДП 061173550790 від 21 грудня 2017 року на реконструкцію квартири [ADDRESS] , на підставі недостовірних даних в частині належно затвердженого проекту, що є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом. Тому позивач посилаючись на норми ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», правил користування житловими приміщеннями, норми ст.ст. 376, 383 ЦК України просили суд зобов`язати відповідача привести фасадний вигляд своєї квартири [ADDRESS] до первинного стану шляхом відновлення площі та загального вигляду балконів (а.с.3-5). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 27 листопада 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.33). Ухвалою суду від 28 листопада 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В. Лазаряна до [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії (а.с. 34-35). 28 квітня 2020 року представником відповідача надано суду відзив на позовну заяву, в яких останній послався на необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того що [PERSON] збільшила площу балкона, що призвело до зміни загального вигляду фасаду. Окрім того позивачем не зазначено про який саме первинний стан балкона йдеться мова (а.с.114-119). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимог не визнав, заперечував проти їх задоволення у повному обсязі. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 21 грудня 2017 року [PERSON] подала до Управління державного архітектурно - будівельного контролю Дніпропетровської міської ради повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів , що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)/ про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) (а.с.6-10). Яке 13 серпня 2018 року скасоване на підставі недостовірних даних в частині належно затвердженого проекту (а.с. 17). В наданій відповіді проректору Дніпропетровського національного університету - Департамент по роботі з активами Головного архітектурного управління Дніпропетровської міської ради у листі за № 7/20-365 від 21 червня 2018 повідомив, що на підставі та за матеріалами історико архітектурно опорного плану, затвердженого рішенням Дніпропетровської міської ради від 25 липня 2007 року № 2/17 історико культурною цінністю є будівлі на схемі (203,204,205- пам`ятки архітектури місцевого значення). За історико - культурною цінністю житловий будинок № 3 не є пам`яткою, а є лише об`єктом цінної історичної забудови. (а.с.172, 16). Норми ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. 23 квітня 2018 року судовим експертом [PERSON] по заяві [PERSON] було складено висновок № 113/18-1 згідно якого встановлено, що технічний стан будівельних конструкцій будинку та квартири Відповідача задовільний та відповідає вимогам Робочого проекту та діючих норм, правил та стандартів. Міцність, стійкість та жорсткість в результаті виконаних робіт в межах квартири Відповідача забезпечені та не порушенні. Об`єкт не має ознак самовільного та (самочинного) будівництва, реконструкції чи технічного переоснащення, та не потребує додаткового, окремого чи проміжного введення в експлуатацію. Результати виконаних робіт за адресою [ADDRESS] не суперечать нормативним вимогам в цілому містобудівному законодавству (а.с. 149- 171). Даний висновок спростовую посилання позивача на самочинне будівництво відповідачем балкону. На підтвердження збільшення площі балконів та зміни зовнішнього фасаду позивачем надано лише скарги жильців будинку № 3 від 28 листопада 2017 року (а.с. 12) та від 24 січня 2018 року (а.с. 14). Враховуючи вищенаведене суд вважає що позивачем ні при подачі позовної заяви ні в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів на підтвердження збільшення відповідачем площі балкона та зміни фасаду будинку. Окрім того позивачем не надано доказів на підтвердження того, що саме вони є балансоутримувачем будинку де розташована квартира [PERSON] . Вирішуючи заявлені Дніпровським національним університетом залізничного транспорту імені Академіка В. Лазаряна позовні вимоги, суд приходить до висновку про необхідність відмови у їх задоволенні у повному обсязі. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed