Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 02.06.2016 року звернулась позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 22.01.2007 року між нею та ВАТ «[PERSON] Аваль» було укладено договір про надання споживчого кредиту №014/0079/74/69345, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 49 000 доларів США, а позичальник зобовязався повернути кредитні кошти в строк до 22.01.2027 року. Того ж дня між банком, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки. Позивач зазначає, що на момент укладення оспорюваних договорів банк не мав індивідуальної ліцензії та дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, кредитний договір не має графіку погашення кредиту встановленої форми, не зазначена сукупна вартість кредиту та не попереджено споживача про фінансові ризики. До того ж, договір укладено між ВАТ «[PERSON] Аваль», однак в подальшому відбулась заміна кредитора та заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.09.2015 року з позивача на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» стягнуто заборгованість за оскаржуваним кредитним договором. У звязку з викладеними обставинами позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір №14/0079/74/69345 від 22.01.2007 року, договір поруки від 22.01.2007 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «[PERSON] Аваль» та визнати законною відмову [PERSON] від виконання покладених на неї обовязків за кредитним договором та договором поруки у звязку із заміною кредитора та невиконанням новим кредитором вимог ст. 517 ЦК України. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував. В письмових запереченнях зазначив, що на момент укладення оспорюваних договорів банк мав необхідну ліцензію на здійснення валютних операцій та при укладенні договору сторонами погоджено всі істотні умови договору, що засвідчено підписом позивача, тож відсутні будь-які підстави для визнання договорів недійсними. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.01.2007 року між [PERSON] та ВАТ «[PERSON] Аваль» було укладено договір про надання споживчого кредиту №014/0079/74/69345, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 49 000 доларів США, а позичальник зобовязався повернути кредитні кошти в строк до 22.01.2027 року. Того ж дня між банком, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, за яким [PERSON] на добровільних засадах взяв на себе зобовязання перед кредитором відповідати за зобовязанням [PERSON], які виникають з умов кредитного договору №014/0079/74/69345. Згідно п. 1.3. статуту ПАТ «[PERSON] Аваль» в новій редакції, погодженого НБУ 10.06.2016 року протоколом Загальних зборів акціонерів №3б-45 від 14.10.2009 року прийнято рішення про зміну найменування ВАТ «[PERSON] Аваль» на ПАТ «[PERSON] Аваль», яке є правонаступником за всіма правами та обовязками ВАТ «[PERSON] Аваль». Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п.2 договору кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі, а саме на придбання квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема:мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Дослідивши текст укладеного кредитного договору, судом встановлено наявність всіх істотних умов договору, які погоджені сторонами, що засвідчено їх підписами. Суд відхиляє посилання позивача на відсутність графіку погашення кредиту, оскільки згідно п. 1.2 кредитного договору вбачається, що сторони дійшли згоди щодо погашення кредиту в залежності від обраної програми кредитування, яке може здійснюватись наступним чином: згідно графіку погашення кредиту (додаток 1 до договору) в розмірі 1/240 від суми ліміту отриманого кредиту згідно п. 1.1 договору; погашення процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно; згідно графіку погашення кредиту (додаток 1 до договору) ануїтентними платежами. Як вбачається з п. 8.1., 8.2. кредитного договору, при одержанні кредиту позичальник усвідомлює та гарантує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Сторони погодили, що з укладенням цього договору досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору. Посилання позивача на відсутність графіку погашення кредиту у гривневому еквіваленті не відповідають умовам договору, за умовами якого погашення кредиту здійснюється у валюті кредиту. До того ж, зазначаючи на відсутність в графіку погашення сукупної вартості кредиту позивачем не надано до суду зазначений графік, у звязку з чим не підтверджено жодними належними доказами доводи, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги. Додатково суд зазначає, що відхиляє посилання позивача на порушення вимог Постанови Правління НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року, оскільки при вирішення питання щодо дотримання сторонами вимог законодавства при укладенні договорів суд має керуватись нормами матеріального та процесуального права, що діяли на час укладення договору, тоді як оскаржувані договори укладено до набрання чинності Правил. Не знайшли свого підтвердження і посилання позивача на непопередження банком про фінансові ризики, оскільки згідно п. 12.5 кредитного договору сторони погодили, що у разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник. Таким чином, судом не встановлено жодних ознак обмежень прав позивача як позичальника за кредитним договором чи наявності несправедливих умов, що могло бути підставою для визнання договору недійсним. Досліджуючи посилання позивача щодо здійснення відповідачем валютних операцій без отримання відповідного дозволу та ліцензії, суд зазначає наступне. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Законом України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року, з наступними змінами, Законом України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19.02.1993 року з наступним змінами, Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» при наявності відповідної ліцензії, виданої Національним банком України, передбачена можливість надання банками резидентам України кредитів в іноземній валюті. Відповідно до положень ст.ст. 47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, в тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, незалежно від виду валюти, яка використовується, на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. З матеріалів справи вбачається, що у відповідача наявні банківська ліцензія № 10, видана 11.10.2006 року Національним банком України та дозвіл № 10-4 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», виданий 11.10.2006 року Національним банком України, згідно з додатком до якого відповідач має право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 203 ЦПК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, на підставі повного, всебічного та неупередженого дослідження обставин справи, судом не встановлено підстав для застосування до правовідносин, що склались між сторонами по справі, положень ст.ст. 215, 203 ЦК України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed