Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] до [PERSON] з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. В обґрунтування позову вказав, що житловий будинок № 6 по вул. Чкалова в смт. Петропавлівка, Дніпропетровської області та земельна ділянка площею 0,30 га розташована по вул. Чкалова, 6 в смт. Петропавлівка, Дніпропетровської області належать йому на праві приватної власності на підставі договору дарування укладеного 12.06.1996 року та Державного акту на право власності на земельну ділянку від 05.02.2003 року, що підтверджується копією договору дарування, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.03.2014 року, копією Державного акту на право власності на земельну ділянку. З відповідачем по справі вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.06.2001 року, який було розірвано рішенням Петропавлівського районного суду, Дніпропетровської області від 13.05.2013 року по справі № 0432/2301/2012, що підтверджується копією рішення суду. З 20.05.1997 року і до цього часу відповідач зареєстрована в його житловому будинку № 6 по вул. Чкалова в смт. Петропавлівка, Дніпропетровської області, що підтверджується копією домової книги. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Оскільки вказаний вище житловий будинок було подаровано йому 12.06.1996 року, тобто до укладення шлюбу з відповідачем 30.06.2001 року, тому позивач вважає, що будинок є його особистою приватною власністю. Також посилаючись на п. 5 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України позивач вважає, що і земельна ділянка площею 0,30 га розташована по вул. Чкалова, 6 в смт. Петропавлівка, Дніпропетровської області також є його особистою приватною власністю. З червня 2012 року позивач не проживає у власному житловому будинку № 6 по вул. Чкалова, в смт. Петропавлівка, Дніпропетровської області оскільки саме з того часу вони з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини і він тимчасово змушений був покинути свій будинок, оскільки відповідач його вигнала, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 10.03.2014 року, та встановлено рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13.05.2013 року по справі № 0432/2301/2012. В подальшому і до цього часу відповідач чинить йому перешкоди у здійснені права користування та розпорядження своїм майном (житловим будинком, земельною ділянкою), а саме: не дає можливості взагалі проживати в своєму будинку і завозити туди меблі, постійно влаштовує сварки, погрожує фізичною розправою, порушуючи таким чином правила співжиття, що робить неможливим для нього проживання з відповідачкою в одному будинку. Внаслідок цього ним 22.03.2014 року було подано до Петропавлівського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області заяву про вчинення [PERSON] злочину передбаченого ст. 356 КК України, що підтверджується витягом з кримінального провадження № 12014040530000248, довідкою про прийняття та реєстрацію заяви від 24.03.2014 року № 2424. Позивач зазначив, що начебто відповідач систематично руйнує та псує житлове приміщення, яке належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки в будинку вибиті двері, газовий котел зламаний, опалення в гаражі зруйноване і завалилася стіна. До того ж відповідач не сплачує комунальні послуги. Відповідачка систематично руйнує і псує належне йому на праві приватної власності житлове приміщення, чинить перешкоди у здійсненні права володіння і користування житловим будинком, внаслідок чого робить неможливим проживання з нею в одному будинку і тому вона підлягає виселенню з будинку без надання іншого жилого приміщення. На підставі ст.ст. 391 ЦК України, 157 ЖК УРСР, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, ст.ст. 118,119 ЦПК України позивач прохає задовольнити його позов. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та пояснила, що з 19 серпня 2015 року позивач проживає у його житловому будинку з іншою родиною. З ними залишився проживати його син, матір'ю якого є колишня дружина позивача [PERSON] Відповідачка в будинку більше не проживає з 19.07.2016 року, але вона прописана за вказаною адресою. Вказала, що у будинку № 6 по вул. Чкалова прописані разом позивач і відповідачка. Відповідачка прописана з 1997 року, а позивач з 1999 року. Представник зазначила, що позивач не має бажання проживати з відповідачкою в одному будинку власником якого є він. Між ними постійно виникають сварки, декілька разів він звертався до правоохоронних органів з заявою на поведінку відповідачки. На думку представника після припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачкою остання втратила право проживати в його будинку і на підставі ст.ст. 818,825 ЦК України вона повинна бути виселена без надання їй іншого житла. Представник надала суду інформаційні довідки як доказ того, що відповідачка має інше житло та земельні ділянку у власності. Просить винести судове рішення про виселення відповідачки, з метою позбавлення її права повернутися в будинок після закінчення лікування. Пояснила, що їм з позивачем невідомо де проживає відповідачка, але вони знають, що вона постійно перебуває у лікарні. Зазначила, що позивач є власником старого будинку, який йому подарувала бабуся, визнала, що будинок був добудований та переобладнаний, але на даний час ними не узаконені прибудови до будинку. Відповідач в судове засідання не з'явилась, надала письмову заяву в якій зазначила, що вона продовжує лікуватися, погодилась щоб суд розглянув справу в її відсутність. В матеріалах справи відповідачкою [PERSON] надані два письмових заперечення ( а.с.81,82 та 112,113) в яких вона прохає відмовити у задоволенні позову через його необґрунтованість. В письмовому запереченні відповідачка зазначає, що не відповідає дійсності ствердження позивача, що він не проживає у спірному будинку з 2012 року, а він навпаки постійно змушує її покинути їх будинок в якому вона проживає весь час зробила ремонт і сплачуються всі комунальні платежі саме нею. 14.03.2016 року за її заявою були внесені відомості до ЄРДР про притягнення позивача до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 125 КК України через спричинення їй тілесних ушкоджень. Посилаючись на ст. 64 ЖК України відповідачка вказує, що після припинення шлюбних відносин вона не втратила право на проживати в спірному будинку в якому вона проживала постійно разом з позивачем з 1997 року. Ніякої перешкоди в користування будинком вона позивачеві не робила. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з оглядом на наступні обставини. Судом встановлено, що сторони по справі перебувають у цивільно-правових правовідносинах. Сторони по справі є колишніми чоловіком та дружиною, мають спільну дитину [PERSON] [INFO], який на даний час проживає з позивачем у будинку № 6 по вул. Чкалова де він прописаний з 06.02.1998 року. Також у вказаному житловому будинку прописані позивач з 1999 року та відповідачка з 1997 року, що підтверджується копією домової книги ( а.с.17). Позивач і відповідач по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.06.2001 року, який було розірвано рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13.05.2013 року по справі № 0432/2301/2012, що підтверджується копією рішення суду. Позивачеві на праві приватної власності належить старий житловий будинок № 6 по вул. Чкалова в смт. Петропавлівка Петропавлівського району, Дніпропетровської області, що підтверджується договором дарування ( а.с.6). Згідно договору дарування у власність позивачеві переданий житловий будинок жилою площею 39,2 кв.м., а згідно технічного паспорту на вказаний будинок від 07.02.2014 року ( а.с. 9-14) його площа складає 77,2 кв.м. Отже, його площа збільшилась майже вдвічі, дану обставину представник позивача визнала в судовому засіданні, на плані будинку ( а.с.12) зазначила в якій частині будинок був добудований і в якій частині будинок був переобладнаний. Вказана добудова та переобладнання будинку були проведені під час спільного проживання у шлюбі позивача та відповідача. Даний факт представник не оспорює, але наголосила на тому, що все це відбулося за кошти позивача. Пояснила, що позивач добудовану частину (новий будинок) в експлуатацію не ввів і на сьогодні він є власником тільки подарованого будинку площею 39,2 кв.м. Відмовляючи у задоволенні позову суд бере до уваги обставини встановлені у рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.05.2016 року, яка на даний час є чинною ( а.с. 72-74) . Апеляційним судом під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на майно було встановлено, що сторони ( [PERSON] та [PERSON]О.) під час шлюбу планували та здійснили реконструкцію житлового будинку з прибудовою та будівництво літніх кухонь, сараю, гаражу з господарчо-побутовим блоком, перевлаштування сараю під майстерню, господарчого навісу. У зв'язку з реконструкцією спірний житловий будинок зазнав істотних змін, збільшилась його площа, та цільове призначення приміщень, у зв'язку з чим будинок з відповідними перебудовами та добудовами, у тому числі і господарчими будівлями, повинен бути прийнятий в експлуатацію, з видачею відповідного акту, такий акт в матеріалах справи відсутній. Право власності на новостворене майно сторонами не реєструвалось, як вбачається з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] було зареєстровано право власності на старий будинок, № 6 по вулиці Чкалова в смт Петропавлівка, який йому подарувала бабуся [PERSON] З цих підстав у задоволенні позову про визнання права спільної сумісної власності на майно [PERSON] було відмовлено. При цьому суд зазначив, що діючим законодавством України, передбачений спеціальний порядок набуття права власності на новостворене майно. Відповідно до вимог ч.2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене майно (житлові будинку, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Суд також встановив, що спірний житловий будинок з прибудовою, разом з літньою кухнею, сараєм, гаражем, з господарчо-побутовим блоком, майстернею та господарчим навісом складають єдиний житловий об'єкт, який є новоствореним майном, право власності на яке на час звернення до суду ні за ким НЕ ЗАРЕЄСТРОВАНЕ. ч. 3 ст. 61 ЦПК України вказує, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ , у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, в даному судовому засіданні судом також встановлено, що на даний час за позивачем зареєстровано право власності на житловий будинок № 6 по вул. Чкалова площею 39,2 кв.м., що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.03.2014 року ( а.с. 7) . Представник позивача підтвердила, що з 2014 року ніяких змін щодо реєстрації або вводу в експлуатацію новоствореного будинку не відбувалось. Суд вважає хибною позицію представника позивача про те, що підставою для задоволені позовних вимог є рішення апеляційного суду від 18.05.2016 року, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Питання щодо сумісного спільного майна подружжя не вирішене, а [PERSON] було відмовлено у задоволенні її позову через те, що право власності на новозбудований будинок не визнане ні за ким зі сторін по справі. Але суд встановив, що відповідачка з 1997 року прописана та проживає у спірному будинку, за час спільного проживання з позивачем ( шлюб розірваний у 2013 році) житлові умови були покращені і згідно ст. 368 ЦК України та ст. 60 Сімейного кодексу України [PERSON] має частку у спільному майні набутому під час шлюбу та спільного проживання з позивачем [PERSON] і після оформлення права власності на новозбудований житловий будинок вона не позбавлена права повторно звертатися до суду з вимогою щодо визначення її частки в спільному майні. Суд погоджується з доводами відповідача вказаних у запереченні щодо необґрунтованості позовних вимог з наступних підстав. В позові позивач зазначив, що відповідачка не дає йому можливості проживати та розпоряджатися будинком, ввозити меблі тощо тоді як сам представник позивача зазначив, що позивач проживає у будинку з іншою родиною з 19 серпня 2015 року, а сама відповідачка не проживає в будинку з 16.07.2016 року. Не знайшло підтвердження в судовому засіданні, як одна з підстав для виселення відповідача, те, що відповідачка систематично руйнує та псує житлове приміщення. Дані ствердження не підтверджені належними доказами та не визнаються відповідачем. Стаття 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.4 ст.156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Разом з цим, згідно ст.157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні не знайшли підтвердження систематичного порушення правил співжиття відповідачем [PERSON] Тоді як в матеріалах справи є письмова інформація Начальника Петропавлівського ВП Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровської області від 07.07.2016 року, яка була направлена позивачеві про те, що саме позивач та його теперішня дружина [PERSON] ( представник позивача по справі) вчиняли протиправні дії щодо [PERSON] про що вказано у її 29 повідомлень. З трьома повідомленнями звертався сам позивач щодо неправомірної поведінки [PERSON] Всі повідомлення були розглянути як звернення громадян. ( а.с.92). По даним заявам заходів попередження прийнято або суспільного впливу не було що підтвердила представник позивача в судовому засіданні. Тоді, як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, №2 від 12 квітня 1985 р. (далі Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами НЕ Є ПІДСТАВОЮ ДЛЯ ВИСЕЛЕННЯ. Даний доказ підтверджує що між сторонами по справі існують неприязні стосунки, які самі по собі не можуть бути підставою для виселення. Суд вважає, що позивач не навів переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідача зі спірного будинку, оскільки в судовому засіданні не встановлено фактів порушення правил співжиття. Посилання позивача [PERSON] на те, що він є власником будинку, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для виселення відповідача, який там правомірно проживає, оскільки його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 3 ст. 9 ЖК України. При відмові у задоволенні позову суд також враховує, що відповідачка є інвалідом 2 групи, має важкі захворювання, постійно перебуває на стаціонарному лікуванні, що підтверджується наданими нею медичними довідками ( а.с.61,80,105,115, 121,131-132,139,141,151). На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed