Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

До суду 11.09.2017 надійшов позов [PERSON], предявлений до [PERSON], згідно якого просив: - Розірвати шлюб між\~ним, [PERSON], та\~[PERSON], зареєстрований 20.04.2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (актовий запис № 451 ), Свідоцтво про\~ шлюб І - ЖД №294793 видано повторно 16.08.2017р.; - Визнати за ним, [PERSON], право власності автомобіль Hyundai i30 GD 1,4 Comfort 6MT, 2014р. випуску, кузов №ТМАD251AAEJ182887, державний реєстраційний номер [NUMBER]; - Припинити за [PERSON] (ІПН [NUMBER], зареєстрована [INFO]) право власності на автомобіль Hyundai i30 GD 1,4 Comfort 6MT, 2014р. випуску, кузов №ТМАD251AAEJ182887, державний реєстраційний номер [NUMBER]; - стягнути з нього, з [PERSON], на користь [PERSON] грошову компенсацію, що становить вартість 1/2 частини автомобіля Hyundai i30 GD 1,4 Comfort 6MT, 2014р. випуску, кузов №ТМАD251AAEJ182887, державний реєстраційний номер [NUMBER] в розмірі 135 078 (сто тридцять пять тисяч сімдесят вісім)) гривень. В обґрунтування позову зазначив, що між ним та відповідачкою 20 квітня 2013 року був укладений шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження 20.04.2013 року зроблено актовий запис за №451. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON]І, [INFO], та [PERSON], [INFO]. У позовній заяві посилається на те, що сімейне життя між сторонами не склалося із-за різних характерів, життєвих прагнень та поглядів на подружнє життя. Почуття поваги та кохання подружжям один до одного втрачено, Подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу буде суперечить їх інтересам. На даний момент їх шлюб носить формальний характер, тому подальше сумісне життя з відповідачем та збереження сімї неможливі.\~ За вказаних обставин просив розірвати шлюб. Також посилався на те, що угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між ними не досягнуто. За час проживання у шлюбі нами набуто таке майно: автомобіль Hyundai i30 GD 1,4 Comfort 6MT, 2014р. випуску, кузов №ТМАD251AAEJ182887, державний реєстраційний номер ВН 6054 [PERSON] автомобіль був придбаний 26.10.2015 року на підставі договору №2610/1 поставки товару, вказаний автомобіль знаходиться у його постійному користуванні. Згідно висновку №ED-2511-2-838.17 експертного автотоварознавчого дослідження з визначенням ринкової вартості автомобіля, складеного 30 серпня 2017 року експертом [PERSON], ринкова вартість автомобіля складає 270\~156 грн.. Посилався на те, що автомобіль є неподільною річчю та припинення права особи на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника (відповідачці), тому вважає, що право відповідачці на частку у спільному майні може бути припинено з присудженням грошової компенсації на вказану частку. За вказаних обставин звернувся до суду звернувся до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 22.09.2017 року провадження у справі було відкрито. До суду 20.10.2017 року надійшла заява відповідачки про визнання позову, згідно якої не заперечувала проти задоволення позову, вказала, що наслідки визнання позову їй відомі та зрозумілі. Просила справу розглядати за її відсутності (а.с.38). Розгляд справи, призначений на 23.10.2018 року, був відкладений за клопотання позивача. Ухвалою суду від 28.11.2017 року справа була призначена до відкритого судового розгляду. Ухвалою суду від 31.01.2018 року у задоволенні клопотання [PERSON] про надання строку для примирення сторін було відмолено. Ухвалою суду від 14.02.2018 року за заявою позивача було доручено Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Одеській області прийняти на депозитний рахунок Приморського районного суду м. Одеси грошові кошти від позивача [PERSON] у сумі вартості 1/2 частини автомобіля «Hyundai i30» GD 1.4 Comfort 6 МТ, 2014 року випуску, р.н. [NUMBER], у розмірі 135\~078 (сто тридцять пять тисяч сімдесят вісім) гривень. Розгляд справи був призначений на 10.04.2018 року. У судове засідання сторони зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Від позивача та представника відповідачки до суду надійшли заяви, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності. Також відповідачкою потворно 10.04.2018 року було подано заяву про визнання позову та згідно якої не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON]. Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процессу. Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд,\~ дослідивши\~ та\~ проаналізувавши матеріали справи вважає, що\~ позов\~ підлягає частково задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 51 Конституції України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно зі ст. ст.\~110,\~112 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 20 квітня 2013 року, про що було зроблено відповідний актовий запис № 451, та підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №294793, виданим повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби ОМУЮ 16 серпня 2017 року (а.с.7). Від спільного шлюбу подружжя мають дітей: [PERSON], [INFO], (свідоцтво про народження серії І-ЖД №529919) та [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖД №529918). Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Судом достовірно встановлено, що сімейне життя\~\~позивача та відповідача не склалось у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на життя, не в змозі дійти до єдиної думки при вирішенні сімейних та побутових проблем, шлюб між позивачем та відповідачем носить лише формальний характер, за даних обставин поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони бажання не мають. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. За розглядом справи суд прийшов до висновку, що сім'я розпалась остаточно і поновити шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем неможливо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно змісту позовної заяви, позивач займає категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, заперечує будь-яку можливість для примирення з відповідачем. Згідно ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до положень ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, зважаючи на визнання відповідачкою позову, суд вважає, що формальне існування даного шлюбу суперечить моральним засадам суспільства, тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. З приводу вимог про поділ майна подружжя суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК). Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 71 Сімейного кодексу України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що автомобіль марки Hyundai i30 GD 1,4 Comfort 6MT, 2014р. випуску, кузов №ТМАD251AAEJ182887, державний реєстраційний номер [NUMBER], був придбаний [PERSON] згідно договору №2610/1 від 26.10.2015 року. Згідно довідки регіонального сервісного центру в Одеській області Територіального сервісного центру №5150 від 18.11.2017 року, станом на 18.11.2017 року автомобіль марки Hyundai i30 GD 1,4 Comfort 6MT, 2014р. випуску, кузов №ТМАD251AAEJ182887, державний реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований на імя [PERSON], [INFO] (а.с.48). Таким чином, вказане майно було придбано сторонами за час їх шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Доказів, які б свідчили що вищезазначене майно було придбане не у період шлюбу, або за особисті грошові кошти одного з подружжя, матеріали справи не містять. Зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. За таких обставин, суд вважає, що відповідач має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя. Згідно висновку №ED-2511-2-838.17 експертного автотоварознавчого дослідження з визначенням ринкової вартості автомобіля, складеного 30 серпня 2017 року експертом [PERSON] (свідоцтво №276, строком дії з 13.07.2015 року по 03.07.2018 року), ринкова вартість автомобіля складає 270\~156 грн. (а.с.14). Згідно листа Територіального управління ДСАУ в Одеській області від 05.04.2018 року №5-983/18, на депозитний рахунок територіального управління 04.04.2018 року зараховані грошові кошти у сумі 135\~078, 00 грн., внесені позивачем в якості відшкодування вартості 1/2 частини автомобіля згідно ухвали суду від 14.03.2018 року. Зважаючи на визнання позову відповідачкою на отримання грошової компенсації від позивача за різницю вартості майна, а також внесення позивачем зазначеної грошової суми на депозит суду, суд приходить до висновку про можливість присудження такої компенсації та задоволення позову [PERSON]. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково. Суд вбачає, що спірний автомобіль належав сторонам у рівних частках кожному, отже на час звернення до суду з відповідним позовом позивач був і є власником 1/2 частини спірного автомобіля, а отже і підстав для визнання за [PERSON] права власності на весь автомобіль судом не встановлено, тобто предметом спору є 1/2 його частка, а тому в цій частині вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню в межах частки відповідачки. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial