Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом [PERSON] , за яким просив визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом до майна [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на: - земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0,057 га., розташовану на території Затоківської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, в садовому товаристві «Січневець-3», садовий будинок, розміщений за адресою: [ADDRESS] , зазначеного під літ. «Б», загальною площею 45,9 кв. м. (складається з наступних приміщень: 1-1 коридор площею 1,7 кв. м., 1-2 приміщення площею 12,3 кв. м. 1-3 приміщення площею 7,3 кв. м., 1-4 приміщення площею 7,1 кв. м., 1-5 приміщення площею 7,2 кв. м., 1-6 кладова площею 2,8 кв. м., 1-7 кухня площею 7,5 кв. м.), та господарчих будівель: літ. «В» вбиральня, літ. «Г» господарчий блок, №1-4 споруди. - 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , яка в цілому має загальну площу 48,5 кв. м., житлову площу 31,5 кв. м., обґрунтовуючи свою вимогу таким. [PERSON] , бабусі позивача, належала 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] , її право власності було зареєстровано в КП «БТІ» ОМР 19 грудня 2000 року. Відповідно до Свідоцтва про \~ \~ \~ \~право на спадщину за законом від 11 квітня 2002 року [PERSON] належала також 1/3 частина тієї ж квартири. Тобто, разом [PERSON] належало 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим 11 квітня 2002 року, [PERSON] також належала земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,057 га, розташована на території Затоківської селищної Ради народних депутатів Білгород- Дністровського району Одеської області, в садовому товаристві «Січневець-3», та рішенням Затоківської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області №52 від 17 травня 2002 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на цю земельну ділянку. На вказаній земельній ділянці [PERSON] дідом позивача та бабою [PERSON] було збудовано садовий будинок [ADDRESS] , зазначений на схематичному плані під літ. «Б», загальною площею 45,9 кв. м. (складається з наступних приміщень: 1-1 коридор площею 1,7 кв. м., 1-2 приміщення площею 12,3 кв. м., 1-3 приміщення площею 7,3 кв .м., 1-4 приміщення площею 7,1 кв. м., 1-5 приміщення площею 7,2 кв.м., 1-6 кладова площею 2,8 кв. м., 1-7 кухня площею 7,5 кв. м.), та господарчі будівлі: літ. «В» вбиральня, літ. «Г» господарчий блок, №1-4 споруди. Будівництво велось відповідно до Дозволу № [NUMBER] на проведення робіт від 22 липня 1986 року, строк дії якого встановлювався на один рік. Будівництво було завершено до 22 липня 1987 року, однак, дідом та бабою не було оформлено право власності на садовий будинок та господарчі будівлі. [PERSON] вважає, що за життя [PERSON] та [PERSON] стали власниками збудованого ними садового будинку та господарчих будівель. Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , його майно успадкувала [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , у зв`язку із чим відкрилась спадщина, на вищезазначене майно. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом її майна була мати позивача [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину, вступивши в володіння та управління спадковим майном. Це підтверджую довідками про проживання за № 470 та № 471 від 07 березня 2018 року, згідно яких на час відкриття спадщини [PERSON] та [PERSON] проживали та були зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] . Протягом 6-місяців від дня відкриття спадщини матір не встигла звернутись до нотаріуса за прийняттям спадщини, разом з тим, спадщина належить спадкоємцеві від моменту відкриття спадщини. [PERSON] померла [INFO] . Позивач є єдиним спадкоємцем за законом, прийнявши спадщину матері шляхом звернення до Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про її прийняття. 19 липня 2019 року позивач отримав від нотаріуса письму відповідь, де роз`яснено неможливість отримання ним документів на спадщину матері, оскільки вона за життя не отримала свідоцтво про право на спадщину [PERSON] . Також нотаріус вказав, що спадкова справа щодо майна [PERSON] не заводилась. Оскільки у позасудовому порядку позивач не може оформити свої спадкові права, тому він вимушений звернутися з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив, відзиву на позов з відповідними доказами до суду не подав. Представник відповідача Затоківської селищної ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив, відзиву на позов з відповідними доказами до суду не подав. Суд у зв`язку з неявкою відповідача, та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з`явився, у порядку заочного розгляду справи за наданими позивачами матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених позивачами письмових доказів. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 13 грудня 2000 року, посвідченого Одеською залізницею, реєстровий №Ж-1251, [PERSON] , бабуся позивача [PERSON] , належала 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] , загальна площа квартири 48,5 кв. м., житлова 31,5 кв. м. Право власності було зареєстровано в КП «БТІ» ОМР 19 грудня 2000 року. Відповідно до Свідоцтва про прав на спадщину \~ \~ \~ \~за законом, посвідченим 11 квітня 2002 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою, за реєстровим №2-1413, [PERSON] належала також 1/3 частина тієї ж квартири. Разом [PERSON] належало 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим 11 квітня 2002 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою, за реєстровим №2-1411, [PERSON] також належала земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,057 га, розташована на території Затоківської селищної Ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області, в садовому товаристві «Січневець-3». Рішенням Затоківської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області №52 від 17 травня 2002 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на цю земельну ділянку. На вказаній земельній ділянці дідом позивача [PERSON] та його бабусею [PERSON] було збудовано садовий будинок [ADDRESS] , зазначений на схематичному плані під літ. «Б», загальною площею 45,9 кв. м. (складається з наступних приміщень: 1-1 коридор площею 1,7 кв. м., 1-2 приміщення площею 12,3 кв. м., 1-3 приміщення площею 7,3 кв. м., 1-4 приміщення площею 7,1 кв. м., 1-5 приміщення площею 7,2 кв. м., 1-6 кладова площею 2,8 кв. м., 1-7 кухня площею 7,5 кв. м.), та господарчі будівлі: літ. «В» вбиральня, літ. «Г» господарчий блок, №1-4 споруди. Будівництво велось відповідно до Дозволу № [NUMBER] на проведення робіт від 22 липня 1986 року, строк дії якого встановлювався на один рік. Будівництво було завершено до 22 липня 1987 року, однак, дідом та бабусею позивача не було оформлено право власності на садовий будинок та господарчі будівлі. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка діяла на час виникнення правовідносин, було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Згідно п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. За приписами абзацу 2 п. 3.1 Порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тобто, за життя [PERSON] та [PERSON] стали власниками збудованого ними садового будинку та господарчих будівель. Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , його майно успадкувала [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] та після її смерті відкрилася спадщина на перераховане вище майно. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом її майна була мати позивача [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину, вступивши в володіння та управління спадковим майном, що підтверджується довідками про проживання за № 470 та № 471 від 07 березня 2018 року, згідно яких на час відкриття спадщини [PERSON] та [PERSON] проживали та були зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] . Протягом шести місяців від дня відкриття спадщини матір позивача не встигла звернутись до нотаріуса за прийняттям спадщини, разом з тим, спадщина належить спадкоємцеві від моменту відкриття спадщини. [PERSON] померла [INFO] , та [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом, прийнявши спадщину матері шляхом звернення до Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про її прийняття. 19 липня 2019 року позивач [PERSON] отримав від нотаріуса письмову відповідь, де роз`яснено неможливість отримання ним документів на спадщину матері, оскільки вона за життя не отримала свідоцтво про право на спадщину [PERSON] . Також нотаріус вказав, що спадкова справа щодо майна [PERSON] не заводилась. На сьогоднішній момент позивач позбавлений можливості оформити спадщину у нотаріальній конторі. Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно інформаційного листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року, вбачається, що право власності на нерухоме майно також виникає з дня вступу в законну силу рішення суду, яким визнано право власності на майно, а не з моменту державної реєстрації. В Постанові № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року в п. 5 вказано, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). В п. 6 цього ж Пленуму зазначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна». При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов обґрунтованим. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved