Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про зняття арешту з майна. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що оскільки матеріали виконавчих проваджень №46133681, № 43935500, № 310651786, № 971122, № 25393692 були знищенні, а відповідні виконавчі провадження було завершено, необхідно зняти арешти з її майна, які були накладені в ході вказаних виконавчих проваджень. Ухвалою суду від 11.09.2019 року відкрито провадження у справі та цивільну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача просив провести судове засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Представники відповідачів в судове засідання не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причину неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе провести розгляд справи в заочному порядку, відповідно до ст.280 ЦПК України. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~що згідно\~інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] , на все майно позивача накладені арешти. У якості підстав виникнення обтяження нерухомого майна зазначено наступне: 1. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 46133681, виданий 21.01.2015, видавник: ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області, [PERSON] . 2. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 43935500, виданий 09.07.2014, видавник: ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області, [PERSON] .. 3. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В-9/581, АВ № 971122, 16.11.2009, Другий Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, [PERSON] 4. Постанова про накладення арешту та оголошення заборони на відчуження майна боржника В-9/505, ВП № 25393692, 22.03.2011, Другий Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Д/в [PERSON] 5. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 310651786, 12.03.2012, Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] . Зазначені арешти були накладені в ході різних виконавчих проваджень. Заявниками по реєстрації арештів виступали Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області та Другий Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. З матеріалів справи вбачається, що у липні 2019 року представником позивача [PERSON] було направлено адвокатські запити до Другого Суворовського відділу ДВС міста Одеса ГТУЮ в Одеській області та Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області, згідно яких адвокат просив надати інформацію про хід виконавчих проваджень (№46133681, № 43935500, №310651786, № 971122, № 25393692), що знаходилися на виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області та Другому Суворовському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, та наявності на примусовому виконанні відкритих виконавчих проваджень щодо [PERSON] Єгорівни У відповідь на адвокатський запит вих. №22/07 від 22.07.2019 року (вхід. №9656/22-38 від 26.07.2019 року) Другим Суворовським ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області направлено листа від 31.07.2019 року №27516, згідно якого повідомлено, що «… надати інформацію про хід виконавчого провадження за №25393692, АВ №971129 неможливо, згідно Наказу «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях» у зв`язку зі спливом часу, так як строк зберігання в архіві виконавчих проваджень становить три роки. Станом на сьогоднішній день виконавчі провадження у відношенні [PERSON] у Відділі відсутні». У відповідь на адвокатський запит вих. №17/07 від 17.07.2019 Відділом примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області направлено листа від 18.08.2019 року №09.1-8900/В-8, згідно якого повідомлено, що у Відділі відсутні відкриті виконавчі провадження за якими боржником є [PERSON] ». Окрім того, за клопотанням представника позивач ухвалою суду від 11 грудня 2019 року було витребувано з Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області, засвідчені належним чином копії матеріалів виконавчих проваджень 46133681, 43935500, 310651789, або довідку про знищення матеріалів виконавчих проваджень 46133681, 43935500, 310651789. На виконання вказаної ухвали до суду надійшла заява від Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), згідно якої повідомлено що матеріали виконавчих проваджень №46133681, 43935500 надати неможливо, оскільки вони були знищені через закінчення трирічного терміну зберігання на підставі пунктів 9.9., 9.10 Наказу Міністерства юстиції України про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби №2274/5 від 22.12.2008. Виконавче провадження за №310651789 на виконанні не перебувало, а перебувало №31651786, яке також було знищено через закінчення трирічного строку зберігання. З огляду на вказане, судом встановлено, що матеріали виконавчих проваджень, в ході яких було накладено арешти на майно позивача, знищенні у зв`язку зі спливом строків зберігання, а виконавчі провадження завершені. Також судом встановлено, що виконавчі листи повторно до відділів ДВС не надходили. Проте, не зважаючи на те, що такі виконавчі провадження були завершені, державними виконавцями ніяких дій для реального зняття арештів вчинено не було. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Відповідно до ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім того, відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Також, стаття 1 Першого протоколу, спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польші» від 22.06.2004 року). Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що особа має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майно. Як зазначено в Постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, згідно з положенням статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно дотримуватись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Положеннями ч. 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено випадки зняття арешту з майна боржника державним виконавцем, зокрема, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках відповідно до ч.5 ст.59 цього ж Закону арешт може бути знятий з усього майна боржника або його частини за рішенням суду. За ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, що передбачений цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних та оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, відповідно до ст.ст.11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки їх порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи вищевказані обставини справи та надані докази, суд приходить до висновку, що на даний час відсутні підстави для накладення арештів на все нерухоме майно позивача у зв`язку з відсутністю виконавчих проваджень, знищення яких за терміном зберігання свідчить про те, що вони були закінчені, а тому накладені арешти підлягають скасуванню. Існування обтяження у вигляді арештів на спірне майно створює перешкоди позивачу в реалізації права власності, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного, та

Outcome: approved