Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 10.06.2020 року звернулась з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товарна біржа «Центральна Одеська біржа» про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В обґрунтуванні позовних вимог зазначено, що 08.12.1997 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на основі довіреності, та [PERSON] укладено договір №3892 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , жилою площею 37,8 кв.м., загальною площею 77,5 кв. м. Вказаний договір було зареєстровано на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» за номером №3892 від 08.12.1997 року та в подальшому зареєстровано Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості за №230 пр. стр. 49 реєстр 517 від 16.12.1997 року. Позивачка разом зі своєю родиною зареєстровані у вказаній квартирі та постійно в ній мешкають. На час укладення договору, сторонами не було нотаріально посвідчено вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки на той час був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. Позивачка стверджує, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору та повністю виконали угоду відповідно до умов договору у відповідності до норм чинного на той час законодавства. На сьогоднішній день позивач не має можливості розпоряджатися своїм майном, оскільки вказаний договір нотаріально не посвідчений, у зв`язку з чим, [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою в якій просить суд визнати дійсним договір №3892 від 08.12.1997 року купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , який зареєстровано на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» та в Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості за №230 пр. стр. 49 реєстр 517 від 16.12.1997 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.06.2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.08.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивачка та представник позивача не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. В матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача, позовну заяву підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, причин не явки не повідомила. Відзиву чи письмових заперечень від відповідача до суду не надходило. Інші учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, причин не явки не повідомили. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення цього рішення є 17.03.2021 року. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08.12.1997 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на основі довіреності, та [PERSON] укладено договір №3892 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , жилою площею 37,8 кв.м., загальною площею 77,5 кв. м. Вказаний договір було зареєстровано на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» за номером №3892 від 08.12.1997 року та в подальшому зареєстровано Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості за №230 пр. стр. 49 реєстр 517 від 16.12.1997 року. Як вбачається з Відомостей №С1-35122-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, виданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 13.03.2020 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані такі особи: [PERSON] , дата реєстрації 13.03.1998 року; [PERSON] , дата реєстрації 17.03.1999 року; [PERSON] , дата реєстрації 17.03.1999 року; [PERSON] , дата реєстрації 26.12.2001 року. Відповідно до відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 24.02.2021 року, право власності станом на 31.12.2012 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] на підставі договору №3892 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» від 08.12.1997 року, дата реєстрації 16.12.1997 року, запис в реєстровій книзі - №230 пр. - стр. 49 - реєстр 517. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»\~угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. На даний час позивач не має можливості розпоряджатися своєю власністю, оскільки вказаний договір купівлі-продажу не було нотаріально посвідчено. Відповідно до ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. У відповідності до п. 4\~прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний\~Цивільний кодекс України\~застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності\~Цивільним кодексом України, положення цього\~Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірний договір купівлі-продажу був укладений в 1997 році, тобто до набрання чинності новим\~ЦК, до зазначених правовідносин застосовуються норми\~ЦК Української РСР (від 1963 року, в редакції що діяла на момент укладання договору). Відповідно до\~ст.\~4\~ЦК УРСР (від 1963 року, в редакції що діяла на момент укладання договору) цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. У відповідності до\~ст. 41 ЦК УРСР \~угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Статтею 153 ЦК УРСР , було передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно\~ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу, продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Відповідно до\~ст. 225 ЦК УРСР, 1963 року, право продажу майна належить власнику. Відповідно до\~ст. 227 УРСР, нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов`язковою. За\~ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» визначено, що суд, на підставі ч. 2\~ст. 47 ЦК УРСР\~1963 року, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності, передбачені законом обмеження. Крім того, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. У відповідності до діючого на даний час законодавства\~а саме\~ст. 204 ЦК України\~«правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним». Згідно з ч.1ст.316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За вимогами\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особо, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до\~ст. 15 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується\~Конституцією України\~та законами України, у тому числі ст.ст. 15,16 ЦК України\~та ст.ст.1,3,4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що, оскільки при вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, усі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, правочин був реальним і вчинений у формі, яка відповідала чинному законодавству на час його укладення, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна №3892 від 08.12.1997 року дійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved