Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

До Оріхівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди , заподіяної смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, який позивачі 18.03.2020 року уточнили. Позов обґрунтований тим, що 22.10.2014 року сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля «Мерседес Бенс 210», державний реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Останній, скоївши наїзд на чоловіка та батька позивачів - велосипедиста [PERSON] завдав йому смертельних тілесних ушкоджень. Постановою слідчого Оріхівського РВ ГУМВС України в Запорізькі області від 03.09.2015 року кримінальне провадження №12014080310001356 ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито на підставі гі.2 ч. 1 ст. 284 КПК України. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія були застрахована у страховій компанії «Оранта Січ» за полісом обов`язкової страхування цивільно -правової відповідальності власників наземні транспортних засобів №АІ/1003393 від 20.06.2014 року. Враховуючи висновки суду касаційної інстанції вважають за необхідне збільшити позовні вимоги саме до [PERSON] . Щодо обґрунтування суми компенсації за завдану моральну шкоду зазначають наступне. Раптова смерть чоловіка та батька принесла велике горе у сім?ю позивачів. Нормальний уклад родини порушено, відновити його у повному обсязі неможливо. До теперішнього часу біль втрати не залишає їх серця. Відсутність підтримки надійної, вірної та люблячої людини, якою був люблячий чоловік та тато, не можуть компенсувати будь-які матеріальні блага. Адже життя людини безцінне. Водій, завдавши ушкоджень потерпілому, зник з місця пригоди. Постійно змінював покази, вигадуючи різні обставини,, не викликав швидку для потерпілого. За весь час, що минув, відповідач жодного разу не вибачився, не поцікавився станом здоров`я позивачів, не надав жодної підтримки. Прохають суд стягнути з відповідача [PERSON] на їх користь по 50 000,00 грн. компенсації за спричинену моральну шкоду, завдану смертю потерпілому [PERSON] , судові витрати покласти на відповідача. Оріхівським районним судом Запорізької області 06.10.2016 року у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Страхової компанії «Оранта-Січ», [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, було постановлене рішення, яким позов було задоволено частково: стягнуто з ПАТ «СК Оранта» на користь кожного з позивачів по 5000,00 грн. моральної шкоди. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 15.02.2017 року Запорізьким апеляційним судом після перегляду справи було винесено нове рішення про часткове задоволення позову: стягнуто з ПрАТ «Оранта-Січ» на користь [PERSON] матеріальної шкоди 14616 грн., в іншій частині рішення залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 30.10.2019 року рішення Оріхівськогорайонного суду Запорізької області від 06.10.2016 року та рішенняапеляційного суду Запорізької області від 15.02.2017 року в частині вирішеннявимог позивачів до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2020 року відкрито позовне провадження за правилами загального позовного провадження, у якій роз`яснено відповідачу, право подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відзив від відповідача до суду не надходив. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] на позовних вимогах наполягали , прохали суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов визнав частково, запропонував позивачам компенсацію за спричинену моральну шкоду, завдану смертю потерпілому [PERSON] у розмірі 10 000,00 гривень. Суд, заслухавши сторони по справі, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази та заперечення проти них, вважає, що позов підлягає часткововму задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 22.10.2014 року сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля «Мерседес Бенс 210», державний реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Останній, скоївши наїзд на чоловіка та батька позивачів - велосипедиста [PERSON] завдав йому смертельних тілесних ушкоджень. Постановою слідчого Оріхівського РВ ГУМВС України в Запорізькі області від 03.09.2015 року кримінальне провадження №12014080310001356 ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито на підставі гі.2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Відповідно до висновку авто-технічної експертизи від 30.07.2015 року №5711 , яку доручено експертам ХНДІСЕ, водій автомобіля «Мерседес Бенс 210», державний реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] на мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода шляхом виконання вимог п.12.3 « Правил дорожнього руху України». У висновку експертизи № 3960 вказано, що при судово-токсилогічній експертизі крові, сечі трупа [PERSON] виявлено етиловий алкоголь в концентрації у крові- 2,4 промилля, в сечі -3.4 промилля. Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. У відповідності зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено ПДР. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Під час проведення досудового слідства за фактом ДТП за участю водія [PERSON] та потерпілого [PERSON] слідчими органами також не з`ясовувалось питання чи була потерпілим допущена груба необережність чи мала місце необачність. Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, суд важає, що [PERSON] , як особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності його вини. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що позивачі безсумнівно зазнали моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати чоловіка та батька, однак заявлений розмір моральної шкоди є явно завищеним, тому, враховуючи відсутність вини відповідача, з урахуванням матеріального та сімейного стану відповідача( має на утриманні неповнолітню дитину, доказів щодо його працевлаштування суду не надано), його особи та обставин, що він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, виходячи з принципу розумності і співмірності, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь кожного з позивачів по 25 000,00 грн відшкодування моральної шкоди у зв`язку із загибеллю [PERSON] . Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Outcome: partial