Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси, 30.09.2014 року звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, зазначаючи, що вона є співвласником квартири [ADDRESS]. Іншим співвласником квартири із часткою 377/1000 часток є [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 12 грудня 2000 року. Позивачка, зазначає, що між нею та відповідачем 06 березня 2014 року був укладений договір купівлі-продажу на 377/100 часток вищезазначеної квартири у простій письмовій формі. Відповідно були здійснені всі заходи на виконання умов договору. Оскільки відповідач не здійснив нотаріальне посвідчення укладеного договору та відмовився від вчинення нотаріальної реєстрації в подальшому, позивачка просила визнати зазначений договір дійсним та визнати за нею право власності. Позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, проти розгляду справи за її відсутності не заперечувала. Представник відповідача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнала, проти розгляду справи за її відсутності не заперечувала. У зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги виниклі обставини та пояснення сторін за суттю спору і підставами звернення в суд, надавши належну юридичну оцінку виниклим між сторонами по справі правовідносинам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS]. Дана частка квартири належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 лютого 2000 року. 377/1000 часток зазначеної квартири належить [PERSON] Відповідно до матеріалів позовної заяви [PERSON] вияв намір продати свою частку у спірній квартирі, про що сповістив позивачку. В березні 2014 року між співвласниками був укладений договір купівлі-продажу 377/100 часток квартири у простій письмовій формі, до умов якого позивачкою здійснено повний розрахунок, а відповідачем передано ключі від даної квартири. Відповідач зобов'язався здійснити нотаріальне посвідчення договору, проте даної умови не виконав. Відповідно до листа КП «БТІ» ОМР від 15.09.2014 року № 5685-10/328-О, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05.07.2005 року договір купівлі-продажу від 12.12.2000 року № 3574, укладений між [PERSON] та [PERSON] про продаж 377/1000 частин квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], визнаний недійсним та виконана відміна реєстрації. А відтак суду, не надано доказів визнання та реєстрації за [PERSON] права власності на зазначену частину квартиру. Відповідно до Постанови Верховного суду України від 30 січня 2013 року , згідно зі статтею 657 ЦК України(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Таким чином, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, слід враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Тобто визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов'язковій державній реєстрації, а тому частина друга статті 220 ЦК України до таких правовідносин не застосовується. За змістом ч. 2 ст. 220 ЦК України та роз'яснень, які надав Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд може визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним Таким чином, суду не надано жодних доказів підтвердження того, що відповідач є належним власником спірної частини квартири та наділений правом відчуження. А відтак, суд не вбачає в діях відповідача правомірності здійснення правочинів без належної реєстрації його права власності. Тобто, враховуючу дану правову позицію, наявні в матеріалах докази та обставини справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed