Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , вимоги якої було змінено до початку судового розгляду, до ТОВ «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На обґрунтування уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а саме - працювала на посаді провідного бухгалтера. Згідно з наказом ТОВ «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» № 118-к від 11 червня 2021 року позивач була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. При звільненні відповідачем не було виплачено позивачу заробітну плату за червень 2021 року у розмірі 13013,47 грн. Остаточній розрахунок відповідач провів після звернення до суду з позовною заявою, а саме 15 вересня 2021 року, сплативши заборгованість по заробітній платі у повному обсязі. Таким чином, у зв`язку із порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати при звільненні, позивач на підставі ст. 117 КЗпП України просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 12 червня 2021 року по день ухвалення рішення у справі у розмірі 25545 гривень, при цьому розрахувавши період з 12 червня 2021 року по 15 вересня 2021 року, а також 143,15 гривень у якості компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати, нараховані з липня по серпень 2021 року. Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Відповідач 04 жовтня 2021 року надав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що доводи позивача надумані та у задоволенні позову просив відмовити, обґрунтовуючи тим, що 15 червня 2021 р. та 18 червня 2021 р. на адресу позивача було здійснено відповідні платежі, зокрема 15 червня 2021 року здійснено платіж на суму 7860 грн., 18 червня 2021 р. на суму 7860 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями № 3642 та № 3772. Вищевказаними грошовими виплатами відповідачем відбувся розрахунок з позивачкою, але в подальшому відповідачем було встановлено лічильну помилку в нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачу. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановлено (пп. 1 п. 24), що до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору. 13 вересня 2021 р. з боку ТОВ «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» було визнано наявність невірного обчислення при нарахуванні заробітної плати позивачки та 14 вересня 2021 року був виданий відповідний наказ про виправлення помилки та відповідного нарахування та виплати на адресу позивача. 15 вересня 2021 року відповідачем було здійснена відповідна виплата на адресу позивача в сумі 13013,47 гривень, що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 4934. Оскільки відсутня вина роботодавця в ситуації з недоплати відповідних сум позивачу, на відповідача не може бути покладена відповідальність. 21 жовтня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, де [PERSON] спростовує доводи відповідача щодо лічильної помилки та звертає увагу суду на той факт, що щомісяця розрахункові листи містять вказівку на наявність заборгованості по заробітній платі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 вересня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, призначено до розгляду по суті. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на\~позов, а позивачу відповідь на відзив. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні вимог наполягала. Відповідач надав до суду лист, в якому зазначив, що підприємство сплатило заборгованість по заробітній платі перед позивачем у повному обсязі, на підтвердження чого надано відомості про виплату заробітної плати від 20 жовтня 2020 року. У подальшому надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, у задоволенні позову просив відмовити. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, а також відповідач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Згідно з наказом ТОВ «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» № 118-к від 11 червня 2021 року [PERSON] була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, про що внесено відповідний запис до трудової книжки (а.с.11). Під час звільнення [PERSON] останній не було виплачено усіх сум, які належали їй при звільненні, що підтверджується копією розрахункового листа (а.с.15). Окрім того, розрахункові листи за січень, лютий, березень, квітень, травень та червень 2021 року щомісяця містять інформацію про заборгованість підприємства з виплати заробітної плати (а.с.12-15). Остаточний розрахунок з позивачем, шляхом перерахування належної до виплати заробітної плати, проведено 15 вересня 2021 року, що підтверджується платіжним дорученням № 4934 на загальну суму 13013,47 грн. Також з розрахункових листів вбачається, що позивачу за квітень 2021 року нараховано 7860 грн., за травень 2021 року нараховано 7860 грн., тобто її середньоденний заробіток складає 393 грн. Строки виплати заробітної плати чітко регламентовані у ст. 115 КЗпП України. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. З виписки на ім`я [PERSON] з банківського рахунку у відділенні ПУМБ за період з 01 січня 2021 року по 17 вересня 2021 року вбачається, що за цей період позивачу надходили виплати від ТОВ «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» на рахунок [NUMBER] , а саме: 15 січня 2021 року - 2849 грн., 04 лютого 2021 року - 2626 грн., 05 березня 2021 року 1892 грн., 18 березня 2021 року 1993 грн., 08 квітня 2021 року 4427 грн., 29 квітня 2021 року 3433 грн., 12 травня 2021 року 3659 грн., 09 червня 2021 року 4201 грн., 15 червня 2021 року 7860 грн., 18 червня 2021 року 7860 грн., 15 вересня 2021 року 13013,47 грн. Аналізуючи фактичні дані щодо здійснення виплати заробітної плати [PERSON] , що містяться в розрахункових листах за 2021 рік та у виписці з банківського рахунку, слід дійти висновку про наявність факту систематичного затримання виплати заробітної плати, яка виплачувалася позивачці за указаний період з очевидним порушенням вимог ст. 115 КЗпП України. З огляду на викладене, доводи відповідача про лічильну помилку в нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачу суд відхиляє як такі, що не доведені належним чином та спростовуються доданими до позову доказами, а також спрямовані на уникнення як цивільно-правової, так і кримінальної відповідальності за ст. 175 КК України. Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Проводячи оцінку досліджених доказів, суд вважає, що вони відповідають змісту статей 77 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотив, які є підставою для відхилення цих доказів та про їх відхилення не заявлено клопотання жодної із сторін. Враховуючи наведене, досліджуючи представлені суду докази, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог, а саме, що відповідачем у день звільнення позивача не було здійснено виплату всіх сум, що належали позивачу при звільненні, остаточний розрахунок з позивачем було проведено 15 вересня 2021 року. Мотиви суду. За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Позивач в зміненій позовній заяві просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 12 червня 2021 року по день ухвалення рішення, з чим суд не погоджується, оскільки слід обраховувати період з 12 червня 2021 року по день фактичного розрахунку, тобто 15 вересня 2021 року. Суд при обчисленні розміру середнього заробітку застосовує положення п. п. 1, 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №\~100, та виходить з такого. [PERSON] звільнена 11 червня 2021 року, середньоденний заробіток позивача відповідно до фактичних даних розрахункових листів становить 393 грн., що не спростовано відповідачем. За період з 12 червня 2021 року по 15 вересня 2021 року (день остаточного розрахунку) минуло 65 робочих днів, тому 65 робочих днів помножених на 393 грн. становитиме 25545 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Установлені судом обставини у даній справі дають підстави для висновку, що в порушення статті 116 КЗпП України розрахунок з позивачем не здійснено у день її звільнення, а проведено 15 вересня 2021 року, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток з моменту звільнення по день фактичного розрахунку в сумі 25545 грн. Щодо вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. За правилами ст. 3 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно з п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 9 серпня 2001 року № 958, від 31 березня 2003 року № 430, від 25 січня 2012 року № 35), сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Нарахування індексу споживчих цін за період невиплати заробітної плати має відбуватися шляхом множення місячних індексів інфляції, опублікованих Держкомстатом за період з наступного місяця, в якому виникла заборгованість по заробітній платі. У даному випадку з липня 2021 року по серпень 2021 року: 1,001 х 100 = 101,1%. Приріст індексу споживчих цін становить 101,1% - 100% = 1,1%. Визначаючи розмір компенсації втрати частини заробітної плати за липень-серпень 2021 року у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд задовольняє цю вимогу в повному обсязі і вважає за необхідне стягнути на користь позивача компенсацію заробітної плати у зв`язку із невчасною виплатою за період у сумі 143,15 грн. (13013,47 х 101,1 % / 100). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із викладеним, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 гривень. На підставі ст. 43 Конституції України, ст. ст. 1, 2 , 21 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 21, 115, 116, 117 КЗпП України, п. п. 1, 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100,

Outcome: approved