Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом\~ [PERSON] до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про знаття арешту з майна. 25.08.2020 року ухвалою суду провадження по справі було відкрито та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні. 31.03.2021 року ухвалою суду підготовче провадження закрито і справу призначено до судового розгляду. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, але представник позивача надала до суду заяву, про розгляд справи у її відсутності, в якої позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи буди повідомлені відповідно до\~ст. 128 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомили. Відповідач, відзив на позов, суду не надав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] пояснення суду не надав. Згідно ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Під час розгляду справи суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 березня 2000 року власниками квартири за адресою: [ADDRESS] , є чотири особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках. В Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна внесено запис за №3730387 від 14.09.2006 року Третьою одеською державною нотаріальною конторою на підставі постанови АВ №973673 Другого ДВС у Київському районі м. Одеси від 29.08.2006 року та запис за №9399923 від 29.12.2009 року Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» МЮУ на підставі постанови АН №349502 Київського ВДВС Одеського МУЮ від 29.12.2009 року, про арешт ј частини квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . 25 лютого 2020 року [PERSON] звернувся з заявою про зняття арешту з нерухомого майна, належного йому на праві власності, до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 23 березня 2020 року [PERSON] , отримав лист № 17985 з Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), згідно якого, позивачу було відмовлено в скасуванні арештів. З вищезазначеного листа вбачається, що на виконанні у Другого Київського відділу державної виконавчої служби ОМУЮ, перебували наступні виконавчі провадження: № 14682706 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2970 виданого Київським районним судом м. Одеси від 25.08.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 1205 грн. 62 коп.; № 28330732 з примусового виконання постанови № СВ 1006292 від 04.06.2011 року, виданої ВДАІ Київського району м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь держави штраф у розмірі 1020 грн., виконавчі провадження за якими було накладено арешт на нерухоме майно завершені, передані до архіву і за терміном зберігання знищені. З рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 травня 2003 року по цивільній справі № 2-2970/2003 р., вбачається, що з [PERSON] , стягнуто матеріальну шкоду на користь [PERSON] , отриманої останнім, від дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 14.09.2002 року. З листа № 3468 від 10.08.2020 року з Київського районного суду м. Одеси, вбачається, що цивільна справа № 2-2970/2003 р., за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення шкоди знищена за спливом терміну зберігання. З листа № 3510 від 17.08.2020 року з Київського районного суду м. Одеси, вбачається, що в 2002 році в проваджені суду перебувала адміністративна справа №3-20672/2002 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, на даний час справа знищена і інформація про сторін відсутня. З даних досліджених доказів не вбачається число місяць та рік народження, ідентифікаційний код особи, тобто доводи позивача викладені в позовній заяві, що боржником э інша особа з якою співпадає прізвище, ім`я, по батькові позивача, суд вважає доведеними. Даний висновок суду підтверджується ще і наступними довідками. \~ \~ \~ \~Довідкою капітана судна «Selecta» з якої вбачається, що позивач [PERSON] , перебував за межами країни з 03.03.2002 року по 22.11.2002 року, цей строк збігається з датою дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась\~14.09.2002\~року,\~тобто позивач\~не міг\~бути учасником\~справи про\~адміністративне правопорушення. Довідкою капітана\~судна «Selecta»\~з якої\~вбачається,\~що позивач\~ [PERSON] ,\~перебував за\~межами країни\~з \~25.04.2003\~року по\~11.11.2003\~року,\~цей строк\~збігається з\~датою розгляду\~цивільної справи\~№ 2-2970/2003р., 15 травня 2003 року, тобто позивач не міг бути учасником розгляду цивільної справи. З наведеного вище, вбачається, що арешт було накладено на майно позивача [PERSON] , за збігом прізвища, ім`я, по батькові, без перевірки інших персональних даних, (ідентифікаційного коду). Позивач, [PERSON] , не був учасником цивільної справи № 2-2970/2003 р., та учасником виконавчих проваджень. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визначено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом, в Україні формується та діє єдиний Державний реєстр прав, який базується на державному обліку земельних ділянок усіх форм власності та розташованого на них іншого нерухомого майна, реєстрації речових прав на об`єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна, державна реєстрація прав базується на кадастровому номері, присвоєному у встановленому законом порядку. Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді справ судам належить звертати увагу на те, чи додержані відповідною службовою особою вимоги закону про опис та арешт майна. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» та частини другої статті 114 ЦПК України позови про зняття арешту з нерухомого майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини (виключна підсудність). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Частиною 3 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. На майно позивача було накладено арешт за постановами відповідача, даний факт підтверджується довідкою з реєстру, під час арешту майна саме відповідач допустив порушення та не перевірив, що майно на яке накладено арешт не належить боржнику по виконавчому провадженню, а іншій особі не учаснику виконавчого провадження. Факт того, що позивач не міг бути учасником виконавчого провадження доведено письмовими доказами, доданими до позовної заяви. Окрім того, відповідач у подальшому не вчинив дії передбачені ч.1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає зняття арешту з майна боржника у разі закінчення виконавчого провадження. Підстав для продовження обтяження на майно не існує. На звернення позивача з питанням скасування арешту відповідач відмовив. У випадку коли існує порушення права власності в частині її вільної реалізації, власник майна має право на захист свого права в суді ст. 391 ЦК України. Порушення права власника відбувається винними діями відповідача, який під час накладення арешту не переконався, що накладає арешт на майно боржника, а не іншої особи не учасника виконавчого провадження та під час завершення провадження не вчинив дії щодо скасування арешту. Після звернення власника майна з питанням скасування арешту, відповідач відмовив у вчиненні дії, яка порушує право власника на вільне володіння майном. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом звільнення майна з-під арешту. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19). Згідно з ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікація - 17.07.1997 р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Також, підлягають задоволенню вимоги позивача в частині виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження запису про арешт нерухомого майна, оскільки пунктом 7 Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотеки та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012, передбачене що у разі коли при розгляді заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якої державній реєстрації підлягає припинення обтяження речового права на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в Державному реєстрі прав, встановлено наявність запису про таке обтяження в Реєстрах, державний реєстратор переносить відомості запису про таке обтяження до спеціального розділу Державного реєстру прав, після чого на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію припинення обтяження речового права на нерухоме майно вносить запис про припинення такого обтяження до Державного реєстру прав. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що накладення арешту на ј частину квартири [ADDRESS] , належну [PERSON] відбулось за постановами відповідача і в даний час є перешкодою у здійсненні позивачем своїх прав власника нерухомості, а також відсутності підстав для такого арешту, суд вважає за необхідне задовольнити позов та звільнити майно з-під арешту.

Outcome: approved