Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 26 березня 2019 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Румянцева Людмила Іванівна, Реєстраційна служба Дніпровського міського управління юстиції, [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначила, що [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS] , відповідно до договору від 30 січня 2014 року [PERSON] і [PERSON] подарували свою вказану квартиру своїй онуці відповідачці [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Позивач вважає, що вказаний договір дарування незаконний і укладений з порушеннями закону, оскільки вона та її чоловік [PERSON] були похилого віку, тяжко хворіли, в тому числі і психічно, не розуміли значення своїх дій, а тому відповідач [PERSON] набула вказану квартиру безпідставно. Позивач стверджує, що цей договір не відповідає внутрішній волі дарителів, вони не розуміли, що квартира переходить до обдарованого відразу, а не потім і цим вони позбавляються свого єдиного житла, тому договір повинен бути визнаний недійсним. Від представника відповідача 14 травня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки дійсність спірного договору дарування вже була предметом розгляду в іншій справі, де позивач була відповідачем і заперечувала проти визнання договору дарування недійсним. Приватний нотаріус ДМНО Румянцева Л.І. в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Крім того,у судовому засіданні від 16 листопада 2020 року були допитані свідки. Свідок [PERSON] - мати відповідачки, пояснила, що у 2013 році її свекор [PERSON] (чоловік позивачки, нині покійний) та свекруха (позивачка по справі) виявили бажання скласти заповіт на онуку - відповідачку по справі (на той час неповнолітню), оскільки дуже добре до неї відносилися. Але потім з`ясували, що заповіт може бути оспорений іншими потенційними спадкоємцями, і вирішили свої частки у спірному майні відповідачці подарувати. Свідок [PERSON] також пояснила, що на прохання свекра - [PERSON] , її син від першого шлюбу привіз його та позивачку додому до неї (свідка [PERSON] ), куди також приїхала нотаріус, де й було оформлено договір дарування. Окрім підписання у присутності нотаріуса договору дарування нині покійним [PERSON] та позивачкою, вона (свідок [PERSON] ) підписувала згоду на цей договір, оскільки обдарована [PERSON] (відповідачка по справі) на той час була неповнолітньою. Чи був присутній батько відповідачки при цьому та чи підписував він відповідну згоду, вона (свідок), наразі вже не пам`ятає. Дарувальники повністю усвідомлювали значення своїх дій, нотаріус в цьому переконалася та роз`яснювала наслідки їх вчинення. Свідок [PERSON] - племінниця позивачки пояснила, що у 2014 році [PERSON] (позивачка та її покійний нині чоловік) подарували свої частки в належній їм квартирі своїй онуці - відповідачці по справі, яка на той час була неповнолітня. Згодом її тітка (позивачка по справі) їй сама про це розповідала та додавала, що про вчинене не жалкує. Чому через багато років вона змінила свою думку, їй (свідку) не відомо. Свідок [PERSON] пояснила, що знає родину [PERSON] більше десяти років. Їй відомо, що позивачка та її чоловік (нині покійний) свідомо подарували свої частки в належній їм квартирі у 2014 році відповідачці, яка на той час була неповнолітня. Чому зараз, через багато років позивачка вважає, що вона помилилася, їй (свідку) не зрозуміло. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 лютого 1994 року на праві власності належала квартира [ADDRESS] . Відповідно до договору від 30 січня 2014 року [PERSON] і [PERSON] подарували свою вказану квартиру відповідачці [PERSON] (їх онука), цей договір посвідчено приватним нотаріусом Румянцевою Л.І. Позивач стверджує, що цей договір не відповідає внутрішній волі дарувальників, вона не розуміла, що квартира переходить до обдарованого відразу, а не потім і цим вона позбавляються свого єдиного житла, тому договір повинен бути визнаний недійсним. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов`язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов`язання за кредитним договором. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Оспорюваний правочини відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Згідно частини 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності окремої частини правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу, однак позивач та його представник підстави позову не уточнював і не змінював. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правомірну, який сторони насправді вчинили. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад договір купівлі-продажу квартири приховує договір застави в забезпечення повернення позики). При цьому позивач повинен довести, що правочин укладений з такою метою і довести, який правочин приховує укладений правочин. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив, що договір дарування є недійсним чи удаваним, та не довів який саме правочин приховав цей договір, та з яких підстав, в чому полягає порушення законодавства і його особистих прав до чи після підписання договору. При таких обставинах слід дійти до висновку, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин, а саме договір дарування стосовно нерухомого майна - спірної квартири, слід визнати недійсним. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 10, 11 та 13 ст. 44 ЗУ «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Враховуючи наведене, суд також не бере до уваги посилання позивачки на поганий стан здоров`я, що стало передумовою нерозуміння змісту правочину, ймовірне ошукування з боку відповідача, оскільки третім учасником відносин між сторонами був приватний нотаріус ДМНО Румянцева Л.І., спірний договір підписано сторонами у її присутності, посвідчено нею, чим засвідчена наявність волі позивача на відчуження. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed