Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області звернувся [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «УкрОпт «Мастер-енерго» про стягнення нарахованої але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, грошових коштів невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсацію заподіяння моральної шкоди. В позовній заяві зазначив, що у період з серпня 2011 року по 20 березня 2018 року перебував у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «УкрОпт «Мастер-енерго». 20.03.2018 року на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України було звільнено. При звільнені роботодавцем йому не було виплачено нараховану та невиплачену заробітну плату у розмірі 58\~158,18грн. До часу звернення до суду належні до виплати кошти йому не виплачені. Тому підприємство має виплатити йому нараховану до виплати суму, що становить 58 158,18грн. та середній заробіток за весь час затримки по день ухвалення судового рішення без урахування податків та обов`язкових платежів. Крім того статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38,39 ) у розмірі, передбаченого колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, а саме: 22\~471,48грн. Також йому була заподіяна певна моральна шкода, що виразилась у стражданнях та переживаннях, а також життєвих незручностях, пов`язаних з пошуком роботи. Він був вимушений докладати додаткові зусилля до організації свого життя, звернення до суду за захистом свого права. Спричинену моральну шкоду оцінює в розмірі 100 00,00грн, яку просить стягнути з відповідача в його користь. Відзив та заперечення відповідачем до суду подано не було. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву в якій просив слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав просив задовольнити, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення по справі. В судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позову, виходячи із наступного. \~ \~ \~ \~Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Згідно записів трудової книжки [NUMBER] з 25.08.2011 року по 20.03.2018 року [PERSON] займав відповідні посади в товаристві з обмеженою відповідальністю «УкрОпт «Мастер-енерго». Згідно наказу в.о.генерального директора Мілюкова В.С. від 20.03.2018 року №19/3 про звільнення [PERSON] було звільнено з роботи електрозварника 20 березня 2018 року за власним бажанням п.3 ст.38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки в кількості 14 календарних днів за період роботи з 25.08.2017 року по 20.03.2018 року. 11.03.2018 року [PERSON] отримав трудову книжку, про що свідчить його особистий підпис на наказі про звільнення. Згідно довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 вбачається, що за період з червня 2016 року по березень 2018 року [PERSON] була нарахована заробітна плата в сумі 157\~034,81грн. Згідно виписки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по заробітній картці [PERSON] вбачається, що товариством з обмеженою відповідальністю «УкрОпт «Мастер-енерго» за період з червня 2016 року по березень 2018 року було перераховано заробітної плати у розмірі 98\~876,63грн. Судом встановлено, що заборгованість по заробітній платі становить: 157\~034,81грн (нарахована заробітна плата) 98 876,63грн. (фактично виплачена заробітна плата) = 58 158,18грн. (нарахована , але не виплачена заробітна плата). До теперішнього часу відповідачем не здійснено остаточного розрахунку з позивачем, через що останній звернувся до суду з зазначеним позовом. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст. 21, 43 Конституції України, ст. 94, 115 КЗпП України, ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст.116 КЗпП України, відповідачу належало провести повний розрахунок з працівником в день звільнення 20 березня 2018 року, що зроблено не було. Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП не здійснив виплати належної позивачу заробітної плати в день його звільнення у зв`язку з чим до теперішнього часу має заборгованість перед позивачем в розмірі 58\~158,18грн, яка підлягає стягненню. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 58 158,18грн підлягає задоволенню. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. На підставі абз.4 ч.2. п.2 Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року про затвердження «Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчисляється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Оскільки, позивач був звільнений 20.03.2018 року, тому розрахунковим періодом слід вважати два попередні повністю відпрацьовані місяці січень та лютий 2018 року. Відповідно до довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 - заробітна плата [PERSON] в товаристві з обмеженою відповідальністю «УкрОпт «Мастер-енерго» за останні два місяці перед звільненням становила 7\~490,51грн за січень 2018 року та 7 490,51грн за лютий 2018 року. Протягом останніх двох календарних місяців роботи (січень-лютий 2018 року), що передували звільненню, було 41 робочий день. Сукупний заробіток за два останніх місяці роботи перед звільненням склав 14\~981,02грн (7 490,51+7 490,51), тобто середньоденний заробіток становитиме 365,39 гривень (14 981,02грн./41роб.). Позивач також\~просив стягнути\~суму середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні по\~день ухвалення\~судового рішення. Враховуючи, що відповідач з моменту звільнення позивача 20.03.2018року та до по день ухвалення судового рішення 06.05.2021 року не провів повного розрахунку з позивачем, таким чином за час затримки у виплаті заробітної плати минуло 782 робочих дні. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення складає (782 робочих днів х 365,39 грн.) 263 446,19грн. Згідно правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 11.11.19 р., непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені законом, є підставою для відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Між тим, виходячи з наявних обставин справи, суд вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, враховуючи таке. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у вказаній справі, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії позивача та відповідача щодо її виплати. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу. Тим самим, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір невиплаченої позивачу суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника.\~\~ При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. При вирішенні цього спору, суд враховує застосований Верховним Судом у справі №806/2473/18 підхід та у даному випадку середній заробіток за час затримки розрахунку, який просить стягнути позивач, становить 263 446,19грн, а розмір заборгованості відповідача перед позивачем становив 58\~158,18грн, що дорівнюється приблизно 22% від суми середнього заробітку (58 158,18х100: 263 446,19). Отже, має місце істотна більшість середнього заробітку, який просить стягнути позивач, від суми заборгованості відповідача на час звільнення позивача, а тому суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності та пропорційності між інтересами позивача і відповідача. Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 22 %, становить: 365,39 (середньоденна заробітна плата позивача) х 20% = 80,39 грн; 80,39грн х 782 (дні затримки розрахунку) = 62\~854,98 грн. Таким чином, враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 62 854,98 грн. Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити, що відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів і їх сплата є обов`язком роботодавця та працівника. Тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податків та інших обов`язкових платежів, визначених законодавством. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги невиконання зобов`язань відповідачем, встановлення судом при розгляді даної справи обставин істотної більшості середнього заробітку, який необхідно стягнути на користь позивача, порівняно із розміром недоплаченої відповідачем суми, суд дійшов висновку про можливість зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 62 854,98 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стосовно заявлених вимог щодо стягнення трьохмісячного середнього заробітку суд зазначає наступне. Згідно статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. [PERSON] було звільнено з роботи електрозварника 20 березня 2018 року за власним бажанням п.3 ст.38 КЗпП України, що вбачається з наказу в.о.генерального директора Мілюкова В.С. від 20.03.2018 року №19/3 про звільнення. Тому суд, приходить до висновку про підставність стягнення тримісячного середнього заробітку в користь позивача, в сумі: 365,39грн (середньоденна заробітна плата*20,5дн. (середньомісячне число робочих днів)* 3міс.= 22\~471,48грн. Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно статті 237-1Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав [PERSON] , а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, останній зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду. Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 1500,00 грн. Суд вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 1500,00грн, разом з розміром заборгованості по заробітній платі в сумі 58\~158,18грн, компенсаційними виплатами в порядку ст. 117 КЗпП України в сумі 62 854,98 грн та вихідною допомогою у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 22 471,48грн є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладнене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову. Окрім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю «УкрОпт «Мастер-енерго», в дохід держави судовий збір в розмірі 1\~816,00 грн, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подачу позову.

Outcome: partial