Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до ЖЕКП «СТЕПОК» про стягнення нарахованої, проте не виплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. З 04 березня 2016 року позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем ЖЕКП «СТЕПОК», працював на посаді заступника директора. Наказом № 38-ок від 30 вересня 2016 року позивача звільнено з займаної посади на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте, на порушення ст.ст. 47, 116, в день звільнення з ним не було проведено повний розрахунок та виплачено всіх належних сум. Посилаючись на довідку № 4 від 12 жовтня 2016 року «Про заборгованість з заробітної плати» за період з березня 2016 року по вересень 2016 року у розмірі 12005,04 грн., із зазначенням розміру щомісячної заборгованості, позивач просить: стягнути з відповідача на його користь нараховану, проте не виплачену заробітну плату у розмірі 12005,04 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 жовтня 2016 року по 31 серпня 2018 року у розмірі 47496,30 грн., компенсація втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів їх виплати у розмірі 7440,02 грн., а всього 66\~941,36 грн.; стягнути витрати на професійну правничу допомогу, допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Ухвалою суду від 02 жовтня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 22 жовтня 2018 року до суду надійшов відзив, у якому вказано, що довідка № 4 від 12 жовтня 2016 року, на яку посилається позивач, не видавалася на вказаному підприємстві. Окрім цього, станом на 19 жовтня 2018 року заборгованість відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати відсутня, тому підстав для стягнення заборгованості немає. Зазначено, що за весь час позивач не звертався до відповідача із вказаною вимогою у позасудовому порядку. У задоволенні позову просить відмовити повністю. У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 29 жовтня 2018 року вказано, що на порушення ст. 178 ЦПК України, відповідачем до відзиву не надано доказів відсутності заборгованості, окрім цього відсутні відомості чи була виплачена заборгованість в день звільнення позивача чи до дня звернення позивача до суду. Зазначено, що розмір заборгованості по заробітній платі у розмірі 12005, 04 грн. позивачу не виплачений 23 жовтня 2018 року від відповідача до суду надійшли пояснення до позовної заяви, в яких зазначено, що за даними бухгалтерського обліку останнього, заборгованість перед позивачем по заробітній платі та інших грошових виплат станом на дату звільнення відсутня. Відповідач повністю розрахувався із позивачем при його звільненні. Надана позивачем довідка від 12 жовтня 2016 року № 4 за даними діловодства відповідача відсутня. Вважає позов безпідставним та необґрунтованим. У задоволенні позову просить відмовити повністю. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених позові, надав аналогічні пояснення. Представник позивача [PERSON] у судовому засідання позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, вказав, що останній є безпідставним, оскільки на момент звільнення підприємство повністю розрахувалося з позивачем. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Житлово-експлуатаційне комунальне підприємство «Степок» є юридичною особою, заснованим Степненською сільською радою Запорізького району Запорізької області, зареєстрованому 11 березня 2008 року. З 22 червня 2017 року керівником підприємства є [PERSON], що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20 жовтня 2018 року. Згідно із відомостями, вказаними у трудовій книжці [PERSON], Наказом № 06 ок від 04 березня 2016 року останній прийнятий на посаду заступника директора ЖЕКП «Степок». Наказом № 38-05 від 30 вересня 2016 року [PERSON] звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Тобто першочерговим завданням суду при розгляді справи про стягнення заборгованості є встановлення, що працівникові не були виплачені належній йому від підприємства суми у день звільнення. Відповідно до положень ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ч. 1 ст. 76 та ч. 1 ст. 77 ЦПК України. На підтвердження своїх вимог позивачем надано копію довідку про заборгованість заробітної плати № 4 від 12 жовтня 2018 року, в якій зазначено, що за період з березня 2016 року по вересень 2016 року розмір нарахованої [PERSON] заробітної плати на посаді заступника директора складає 16842,83 грн., до сплати 13935,04 грн., фактично виплачено 1930 грн. Загальна сума невиплаченої заробітної плати станом на 12 жовтня 2016 року складає 12005, 04 грн. яку, на його думку, можна вважати належним доказом як наявності заборгованості, так і зобов'язання відповідача щодо її сплати. Однак, в розумінні положень ст.ст. 77-79 ЦПК України, вказаний документ не може вважатися належним та допустимим доказом, який б підтверджував наявність заборгованості, оскільки із наданої позивачем копії неможливо встановити чи правомочним субєктом видана остання, оскільки вона підписана директором ЖЕКП «Степок» [PERSON], а станом на момент розгляду і вирішення справи керівником є інша особа. Відомості про наявність повноважень [PERSON] як директора ЖЕКП «Степок» у матеріалах справи відсутні, датою видачі довідки є 12 жовтня 2016 року, а позивач звернувся до суду 14 вересня 2018 року. Тобто чи наявна заборгованість відповідача перед позивачем на момент розгляду і вирішення справи недоведена. Окрім цього, позивачем надано копію довідки неналежної якості, з печатки якої взагалі неможливо встановити зміст. Такими чином, позивачем до суду не надано жодного належного та допустимого письмового доказу наявності заборгованості по заробітній платі, а тому суд позбавлений можливості встановити наявність заборгованості по заробітній платі, тому суд вважає відсутнім існування самого зобовязання та, відповідно, відсутність підстав звернення позивача до суду. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до Житлово-експлуатаційного Комунального підприємства «СТЕПОК» про стягнення нарахованої, проте не виплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed