Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

до Козелецького районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що в житловому будинку [ADDRESS], власником якого є позивач, зареєстрований [PERSON], який з 2009 року вибув з вказаного житлового приміщення та не знявся з реєстраційного обліку, тобто відповідач відсутній за вказаною адресою понад 6 місяців. В судовому засіданні позивач підтримала повністю заявлені нею позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, від нього надійшло заперечення на позовну заяву, в якому він вказує, що з 11 лютого 1978 року по 15 червня 2012 року вони з позивачем перебували в шлюбі та будували вищевказаний будинок разом, а отже, відповідач вважає, що він має право спільної сумісної власності на даний житловий будинок. Крім того, на протягом 2012-2013 р.р. він особисто проводив у будинку каналізацію та твердження позивача про відсутність його за місцем реєстрації понад шість місяців не відповідає дійсності. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житловому будинку [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на жилий будинок від 04.05.1995 - а.с. 5). 15 січня 2014 року Комісією у складі депутата Козелецької селищної ради [PERSON], сусідів [PERSON] та [PERSON] було складено акт обстеження домоволодіння, відповідно до якого гр. [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON], а чоловік [PERSON] з ними не проживає з 2009 року та своїх речей в вищевказаному будинку не зберігає, а в 2012 році сторони розлучились (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб 11.02.1978. Згідно рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 червня 2012 року шлюб було розірвано (а.с. 6, в т.ч на звороті). Відповідно до копії рішення Виконавчого комітету Козелецької селищної ради народних депутатів Козелецького району Чернігівської області № 47 від 20.04.1995 вирішено видати свідоцтво на право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] [PERSON]. Згідно з п. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) від 10 січня 2002 року цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), який у свою чергу набув чинності з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів і інших нормативно-правових актів в часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто, не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на вказану дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, які виникли після набрання ним чинності. Виходячи з того, що свідоцтво про право власності на жилий будинок виданий на імя [PERSON] 04 травня 1995 року (ще до 01.01.2004), тобто до набрання чинності ЦК України та СК України, тому до згаданих цивільних правовідносин необхідно застосувати як Цивільний кодекс УРСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), так і Кодекс про шлюб та сімю України 1969 року (далі - КпШС України). Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Таким чином, на час придбання будинку [ADDRESS], законодавством було закріплено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, що придбане в період шлюбу. Та обставина, що свідоцтво на право власності на жилий будинок видано лише на позивача не свідчить про те, що він є одноособовим власником будинку, оскільки майно, нажите подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної власності в силу закону, незалежно від того, на кого із подружжя воно юридично оформлене. Отже, суд приходить до висновку про те, що будинок [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу і не є роздільним майном позивача у розумінні ст. 24 КпШС. Крім того, позивач в судовому засіданні підтвердила, що будинок будувався разом позивачем та відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Оскільки спірний будинок є спільним сумісним майном колишнього подружжя, то один із співвласників не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщення з підстав, наведених у ст.ст. 70, 71 Житлового кодексу УРСР, які регулюють питання, пов'язані з користуванням жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed