Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

До Першотравневого районного суду м. Чернівці за підсудністю надійшла справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Виконавчого комітету Чернівецької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що вона з відповідачем з 19.02.1998 року по 10.03.2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачкою. Зазначила, що на даний час виникла необхідність виїзду дитини за кордон з метою відпустки та оздоровлення, оскільки у сина виявлено аденоїди 2 ст., хронічний гіпертрофічний риніт, викривлення перегородки носа з порушенням носового дихання. Зазначила, що відповідач фактично проживає у м. Кіцмань, на її телефонні дзвінки не відповідає, що унеможливлює надання письмової згоди для виїзду дитини за кордон. У зв`язку із наведеними обставинами на адресу відповідача було надіслано заяву про надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон за запропоновано з`явитись до нотаріуса у зазначений час. Однак відповідач до нотаріуса не з`явився та дозвіл не надав. Просила надати тимчасовий багаторазовий дозвіл на виїзд дитини з України до Румунії, Польщі, Німеччини, Австрії, Іспанії, Угорщини у супроводі матері або інших осіб уповноважених [PERSON] за нотаріально посвідченою згодою, без згоди та супроводу батька з метою відпустки та оздоровлення з дня набрання рішенням законної сили строком на три роки. Відповідачем надано відзив на позовну заяву згідно якого позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, та зазначив, що дійсно з позивачкою перебував у зареєстрованому шлюбі у якому у них народився син [PERSON] .. При розірванні шлюбу за рішенням суду також вирішено стягнення аліментів на утримання сина. Зазначив, що аліментні зобов`язання ним виконуються вчасно та у повному обсязі. З часу розірвання шлюбу син переважно проживає із матір`ю, однак з 2019 року позивачка часто виїжджає на заробітки за кордон, а тому дитина в той час проживає з ним. Востаннє в період з липня 2020 року по жовтень 2020 року, а також з 28 по 30 листопада проживав з ним. Вказував, що з часу повернення позивачки із-за кордону вона почала в телефонному режимі вимагати від нього надання дозволу на виїзд дитини за кордон, зокрема вона бажає вивезти сина до Німеччини, де він буде навчатися і там у нього будуть великі можливості та двічі на рік буде привозити сина до України. Саме з цих причин він не дав письмового дозволу на виїзд дитини за кордон, оскільки на меті у позивачки є вивезення дитини на тривалий час для проживання та навчання, а не з метою оздоровлення. Крім того звертав увагу на те, що позивачкою не зазначено конкретну мету поїздки, країну, період перебування дитини за кордоном конкретної адреси перебування дитини за кордоном, а також доказів на підтвердження повернення дитини. Вважає, що метою поїзди є не оздоровлення дитини за кордоном, а інші цілі, зокрема проживання дитини з матір`ю як нелегально працюватиме за кордоном. Представником позивачки - адвокатом Паланійчуком В.П. було подано до суду нову редакцію позову згідно якого просив надати тимчасовий дозвіл на виїзд дитини з України до Румунії, Польщі, Німеччини, Австрії, Іспанії, Угорщини у супроводі матері або інших осіб уповноважених [PERSON] за нотаріально посвідченою згодою, без згоди та супроводу батька з метою відпустки та оздоровлення з дня набрання рішенням законної сили строком на один рік. У позові також зазначив, що відповідач крім сплати аліментів ніякої участі у вихованні та утриманні сина не приймає та такі ж перешкоди він створював щодо надання дозволу на виїзд старшої доньки [PERSON] яка на запрошення батьків позивачки мала змогу поїхати до Іспанії де останні проживають. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Позивачка зазначила, що її батьки мають постійне місце проживання м. Валенсія, Іспанія та вона має намір їх відвідати. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову. Зазначив, що позивачка змушує сина на даний час вивчати лише Німецьку мову. Після закінчення сином навчання немає нічого проти виїзду його за кордон. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні також заперечувала щодо заявленого позову. Вказала, що не надання дозволу в даному випадку не суперечить інтересам дитини, оскільки позивачкою не зазначено конкретні мету поїздки, країну, місце проживання, період та час повернення дитини. Просила відмовити у задоволені позову. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, до початку розгляду справи по суті надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, вирішити питання просили враховуючи інтереси дитини. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що сторони з 19 лютого 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано 10.03.2017 року рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці (а.с. 10-11). Від подружнього життя у них народився син - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачкою (а.с.8-9). Позивачка має намір вивезти дитину, як зазначає у позові, з метою відпустки та оздоровлення до країн Європи: Румунії, Польщі, Німеччини, Австрії, Іспанії, Угорщини. Разом з тим, відповідач добровільному порядку згоди на виїзд дитини за кордон не надає, що ним підтверджено у судовому засіданні. Частинами 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Статтею 2 Конвенції Організація Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч.1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. У статті 141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. 14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Крім того, відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, зокрема згідно із п. 4 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Суд виходить з того, що дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої особи у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17. Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 зазначив, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Так позивачкою у своїх вимогах не зазначено конкретного часового проміжку перебування дитини в країнах Європи: Румунії, Польщі, Німеччини, Австрії, Іспанії, Угорщини, із врахуванням навчального процесу дитини, зокрема періоду шкільних канікул, не зазначено конкретні місця перебування дитини. Надані документи які начебто свідчать про наявність у батьків позивачки місця проживання в Іспанії не перекладені з іноземної мови та не апостильовані у визначеному Законом порядку. Крім цього суд звертає увагу на те що загальновизнаним є той факт, що у зазначених позивачкою країнах Європи також набула значного поширення пандемія COVID-19, а тому суд не приймає посилання позивачки на необхідність оздоровлення дитини саме в цих країнах. Враховуючи викладене, дослідивши та проаналізувавши в сукупності письмові докази,

Outcome: dismissed