Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] із вказаним цивільним позовом, мотивуючи тим, що він є власником кв. [ADDRESS] . Зазначає, що у вказаній квартирі зареєстрований однак не проживає його неповнолітній син [PERSON] . Вказує, що він та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, після народження сина його було зареєстровано за вказаною адресою, однак в подальшому зазначений шлюб розірвано, а син проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] мотивує позов тим, що реєстрація відповідача у його квартирі створює перешкоди у користуванні власністю та не дає можливості оформити субсидію. Тому, позивач просив суд визнати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням кв. [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якому вказала, що її з позивачем син [PERSON] хоч з 2005 року і не проживає у квартирі позивача, однак в силу приписів ст.29 ЦК України має право на користування житлом обох батьків, тому просила відмовити у задоволенні позову. Позивачем подано відповідь на відзив, а відповідачкою заперечення на відповідь на відзив. Сторони подали суду заяви про розгляд справи без їхньої участі. Судом встановлено, що [PERSON] є власником кв. [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 28.02.1994 року посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Мельнічук І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1246. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.09.2006 року, який 01.07.2011 року розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №2-3068/2011 року. Сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 14.09.2018 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано судовий наказ у справі №357/9913/18 про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , який перебуває на примусовому виконанні в ДВС. Згідно Довідки про місце проживання та склад сім`ї №1604 від 25.02.2020 року за адресою кв. [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Відповідно до Акту №33 від 25.02.2020 року складеного КП БМР «ЖЕК №7» [PERSON] , [INFO] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з наймачем. За змістом ст.160 СК місце проживання дитини визначається наступним чином: дитини віком до десяти років - за згодою батьків; дитини, яка досягла десяти років - за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В даному випадку, малолітній [PERSON] не досягнув чотирнадцятирічного віку, тому не може самостійно обирати місце свого проживання. Тому, сам факт не проживання його за місцем реєстрації обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користуватися житлом. Вказані правові висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду висловленою у справі № 761/20452/17 від 28.04.2020 року. Позивач по справі [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] , тому визнання сина таким, що позбавлений права користування житловим приміщенням батька, призведе до звуження прав малолітнього закріплених у ст.29 ЦК України. При цьому, на недоцільність визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням кв. [ADDRESS] вказує і відповідне рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №322 від 09.06.2020 року. Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав дитини, в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи, що право [PERSON] на користування житловим приміщення кв. [ADDRESS] , яке належить його батьку, позивачу по справі [PERSON] закріплено за ним в силу приписів ст.29 ЦК України, у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд залишає понесені судові витрати за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed