Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-17 00:00:00

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Запорізької районної державної адміністрації про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, яка уточнювалась 28.12.2017 року. В своїй заяві [PERSON] вказала, що [INFO] року у неї та відповідача [PERSON] народилась донька - [PERSON]. 14.08.2015 року між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб, який був розірваний рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29.09.2016 року. Вказаним рішення позивачці було повернуто дошлюбне прізвище «[PERSON]» та визначено, що після розірвання шлюбу донька буде проживати з позивачкою. Також [PERSON] зазначила, що їх з відповідачем донька знаходиться на повному утриманні позивачки, а відповідач жодної допомоги не надає. У зв'язку з тим, що позивачка довгий час не могла знайти в Україні роботу, вона була вимушена укласти договір про працю з іноземним підприємством, яке розташоване на території Польші де працює з 01.07.2017 року. За дитиною - [PERSON], доглядала бабуся (матір позивачки), якій позивачка направляла грошові кошти. На даний час позивачка здійснює оформлення робочої візи для продовження трудового договору на довгостроковий період. Фактично проживає в [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що донька має вади здоров'я, а саме подвоєння лівої нирки, що потребує догляду та медичних обстежень, позивачка звернулась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд доньки за кордон, на що відповідач погодився але за умови поновлення сімейних відносин і укладання повторно шлюбу. Позивачка не має наміру відновлювати сімейні відносини з відповідачем та укладати з ним повторно шлюб, тому була вимушена звернутись до суду із вказаним позовом в якому просила суд: -надати дозвіл на виїзд за межі України малолітній дитині [PERSON], [INFO] (ІПН [NUMBER]), яка зареєстрована за [ADDRESS] у супроводі матері [PERSON], [INFO] (ІПН [NUMBER]), яка зареєстрована за [ADDRESS] до Польщі в період з 09 березня 2018 року по 09 липня 2018 року без згоди її батька [PERSON]; -стягнути з відповідача судовий збір на користь держави. В судове засідання з'явився представник позивачки - [PERSON], який підтримав позовну заяву [PERSON] в понвому обсязі та просив суд її задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Представник третьої особи за довіреністю - [PERSON] була присутня в судовому засідання, надала до суду пояснення стосовно позову, згідно яких, проти позову [PERSON] служба у справах дітей ЗРДА Запорізької області не заперечує, вважає позов обгрунтованим та таким, що підялагає задоволенню, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом опублікування оголошення в засобах масової інформації та на сайті «Судова влада». Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (в новій редакції), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що подальший розгляд цієї справи належить проводити за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині, у якій вони не встановлюють нових обов'язків, не скасовують чи не звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи не обмежують їх використання. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.07.2014 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області. На підтвердження того, що сторони перебували в шлюбі, свідчить надане суду свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 14.08.2015 року, видане Орджонікідзевським віддлом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького місткого управління юстиції. Про те, що шлюб між сторонами був розірваний, свідчить рішення Запорізького районного суду Запорізької області №317/3383/16-ц від 29.09.2016 року, яке набрало законної сили 11.10.2016 року. Згідно вказаного рішення суду, позивачці було змінено прізвище на дошлюбне - «[PERSON]». Крім того, у вказаному рішенні було зазначено, що дитина - [PERSON], [INFO], після розірвання шлюбу, буде проживати з матір'ю. Відповідно до довідки за № 2430, виданої Широківською сільською радою 29.09.2017 року, позивач та її малолітня донька - [PERSON], [INFO], зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] Згідно до трудової угоди від 01.07.2017 року, [PERSON] працевлаштована на іноземне підприємство HOTEL MAT'S, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Згідно наданого договору найму житла від 01.08.2017 року, [PERSON] фактично проживає в [ADDRESS] де за 162,00 злотих винаймає кімнату площею 10 кв. м. Крім того, судом були досліджені медичні документи: протоколи обстеження від 13.04.2016 року та від 14.04.2016 року. Згідно вказаних документів, дитина - [PERSON], [INFO] дійсно має вади здоров'я, які потребують періодичного обстеження та лікування. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом №11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в тому числі, шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. За змістом наведеного, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Згідно із ст.10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до п. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.1, ч. 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на пояснення представника позивача в судовому засіданні щодо перешкод в отриманні дозволу відповідача - батька дитини на виїзд дитини за кордон, врахувавши поясненння представника третьої особи, суд вважає доведеними доводи, викладені позивачем у позовній заяві щодо того, що позивач не має можливості отримати згоду батька малолітньої [PERSON], [INFO] на виїзд за кордон, в тому числі з метою оздоровлення. Судом встановлено, що позивач має намір поїхати з дитиною за кордон до Республіки Польші, в період з 09 березня до 09 липня 2018 року для проведення медичних досліджень та поліпшення здоров'я дитини. В даному випадку, тимчасовий виїзд за межі України є в інтересах дитини, зумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини. Тимчасовий виїзд дитини за кордон не позбавляє відповідача можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Враховуючи, що на даний час дитина проживає разом з матір'ю, яка в повній мірі повинна виконувати всі обов'язки по вихованню неповнолітньої дочки, покладені на неї законом, і водночас між батьками дитини існує непрозуміння, яке негативно впливає на можливості матері в повній мірі забезпечити виховання та розвиток дитини, надання матері дозволу на тимчасове вивезення дочки сторін за межі України без згоди батька, в період з 09 березня по 09 липня 2018 року, з зворотнім поверненням на територію України,відповідає інтересам дитини. Тому суд вважає за необхідне заявлені позовні вимоги задовольнити. З урахуванням положень ст.141 Сімейного кодексу України про те, що батьки мають рівні права та обов'язки щодо своєї дитини, суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд позивачки разом з дитиною до Республіки Польші у зазначений вище проміжок часу не порушить права ані батька, ані дитини. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька є позовом не майнового характеру та й зв'язку з тим, що позов був поданий до суду 17.11.2017 року, то у відповідності до ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 гривень На підставі викладеного,

Outcome: approved