Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, в якому просить визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] укладений 10.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., серія та номер: 1189, виданий 10.08.2017 року. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 30.11.2010 року вони з чоловіком - [PERSON] придбали в рівних частках квартиру [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визнання особистого права власності на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , в свою чергу, звернулася з зустрічним позовом про розірвання шлюбу та поділ сумісного майна подружжя. В рамках розгляду вказаної цивільної справи представником [PERSON] було подано клопотання про забезпечення позову, яке ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2016 року було задоволено та накладено арешт на спірну квартиру. У зв`язку з чим, позивач вважає, що оспорюваний договір дарування був укладений з порушенням закону та відповідач не мав права на відчуження квартири. Позивач приймала участь у судовому засіданні разом з представником, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні участі не приймав, однак приймав участь його представник, який позовні вимоги не визнав та просив у задоволені позову відмовити. Свою позицію обґрунтовує тим, що підставою позовних вимог є те, що станом на момент укладення договору діяла ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2016 року про арешт майна, про яку їм відомо не було. Також, вказана ухвала суду не була реалізована, а тому права та інтереси [PERSON] спірним договором порушено не було, та сам договір відповідає вимогам ЦК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, вислухавши думку учасників процесу, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Позивач та відповідач, перебуваючи у шлюбу, 30.11.2010 року придбали в рівних частках квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котом Д.Г. В подальшому, [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, а [PERSON] звернулася з зустрічним позовом про поділ сумісного майна подружжя, зокрема і вказаної кватири. В рамках розгляду цивільної справи ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2016 року було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . За результатами розгляду зазначеної цивільної справи Приморським районним судом м. Одеси 17.07.2017 року прийнято рішення, яке в подальшому було оскаржене [PERSON] до апеляційного суду Одеської області. Постановою апеляційного суду Одеської області від 12.04.2018 року, зокрема, визначено за [PERSON] право власності на Ѕ частину спірної квартири [ADDRESS] . Так, 10.08.2017 року [PERSON] було відчужено квартиру [ADDRESS] на користь своєї матері - [PERSON] шляхом укладення договору дарування, який зареєстровано приватним нотаріусом Борисовою Н.В. Таким чином, договір дарування відповідачем було укладено на момент, коли ухвала суду про накладення арешту на квартиру не була скасована. Отже, відчуження відповідачем зазначеної квартири порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, право власності на яке встановлено вищевказаною постановою апеляційного суду Одеської області, яка набирає сили з часу її проголошення. За загальним правилом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. За ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 2 зазначено, що судами необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не можу суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 2, 3, 5, 18, 265 ЦПК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь - якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально - правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копії ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (ст. 153 ЦПК України). Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасуванню заходів забезпечення позову (ст. 156 ЦПК України). Посилання представника відповідача, що він та його довіритель не знали про наявність ухвали суду про накладення арешту на момент укладення спірного договору не знайшли свого підтвердження, оскільки в тексті ухвали зазначено - «Представник [PERSON] - [PERSON] , в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви». Тобто, він приймав участь під - час розгляду заяви про забезпечення позову, а тому знав або повинен був знати про результати її розгляду. Крім цього, [PERSON] , за умови сумлінного виконання своїх цивільних прав та обов`язків, перед укладанням правочину мав перевірити інформацію стосовно результатів розгляду заяви про забезпечення позову, оскільки був обізнаний про її наявність у суді. Таким чином, той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо або могло бути відомо. Така правова позиція висловлена також в Постанові Верховного суду України у цивільній справі №6-2552цс16 від 18.01.2017 року. Аналізуючи вказані норми, суд приходить до висновку, що на час укладення оспорюваного договору дарування, майно фактично було під забороною відчуження, хоча ця заборона і не була зареєстрована. Оскільки позивачу на праві власності належить Ѕ частина спірної квартири, тому є всі підстави для визнання недійсним договору дарування саме Ѕ частини квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи наведену норму, суд скасовує заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.03.2019 року, у вигляді накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, суд стягує з відповідачів в рівних частках на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 384 грн. 20 коп. з кожного. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved