Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому просить в порядку спадкування після смерті [INFO] [PERSON] , визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним з них по Ѕ частині земельних ділянок площею 1,37 га та площею 0,48 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Дмитрівської сільської ради Золотоніського району, Черкаської області, та належали за життя [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю від 29.06.2001. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що після смерті [INFO] її матері [PERSON] , відкрилась спадщина, яка складається, зокрема із земельних ділянок площею 1,37 га та площею 0,48 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Дмитрівської сільської ради Золотоніського району, Черкаської області, та належали за життя [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю від 29.06.2001. Позивач вказує, що вона відразу після смерті матері вступила в управління та володіння спадковим майном. Тому позивач фактично прийняла спадщину. Також у позові вказано, що брат позивача - [PERSON] звертався до Золотоніської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері - [PERSON] . Відтак, на думку позивача, за нею та за відповідачем має бути визнано право власності на Ѕ частини спірних земельних ділянок. Ухвалою від 08.08.2018 відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23.10.2018 залучено до участі у справі в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] . Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представником [PERSON] - адвокатом Меньших М.О. подано 03.07.2019 до суду відзив, в якому вказує про безпідставність позовних вимог, оскільки відсутні докази фактичного вступу позивачем у володіння спадковим майном. Також у відзиві вказано, що після смерті [PERSON] до Золотоніської районної державної нотаріальної контори із заявою щодо прийняття спадщини звертались [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 19.11.2020 закрито підготовче засідання, призначено справу до розгляду по суті. Судове засідання з розгляду справи призначено на 09.08.2021 о 10 год 00 хв. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю, позов просили задовольнити повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував повністю та пояснив, що після смерті [INFO] його бабусі [PERSON] , яка померла в один день з його батьком [PERSON] відкрилась спадщина, яка складалась у тому числі із спірних земельних ділянок. Зі слів відповідача [PERSON] у період з 2005 по 2008 роки він з братом - [PERSON] та матір`ю займались городом. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] відзивів на позов до суду не надавали. Згідно з наявними в матеріалах справи заявами відповідачі просить розгляд справи проводити за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. З матеріалів справи судом встановлено, та визнається сторонами, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , що також підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 06.05.1972, [NUMBER] від 11.12.1963 та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 02.06.1990. Також [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Отже, [PERSON] та [PERSON] є племінниками [PERSON] , [PERSON] та онуками [PERSON] . Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серія ЧР, виданого 29.06.2001 на підставі рішення Дмитрівської сільської ради від 20.02.2001 № 2, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 1,85 га, розташовану на території Дмитрівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у тому числі 1,37 га - рілля та 0,48 га - кормові угіддя. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 26.11.2002. Також [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 26.11.2002. Відповідно до листа Золотоніської районної державної нотаріальної контори від 13.09.2018 № 867/01-16 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] заведена спадкова справа 05.04.2003 за № 255. Підставою для її заведення була подана заява про прийняття спадщини від [PERSON] та [PERSON] . Також 13.05.2003 подана заява про прийняття спадщини від сина [PERSON] . Станом на день надання листа Золотоніської районної державної нотаріальної контори від 13.09.2018 № 867/01-16, свідоцтва на спадщину ще не видавались. Згідно з довідкою №120 від 24.06.2020, виданою виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради за підписом сільського голови Іллічової Л.М. та завіреною печаткою виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради, [PERSON] , яка померла [INFO] на день своєї смерті була постійним жителем с. Дмитрівка Золотоніської району, Черкаської області. Після смерті [PERSON] її дочка [PERSON] здійснила її поховання та фактично вступила в управління і володіння її спадковим майном, посудом, іконами. Також відповідно до довідки № 65 від 14.03.2019, виданої виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради за підписом сільського голови Іллічової Л.М. та завіреної печаткою виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради, [PERSON] , яка померла [INFO] на день своєї смерті була постійним жителем с. Дмитрівка Золотоніської району, Черкаської області і постійно без реєстрації проживав разом з нею син [PERSON] , який помер [INFO] в с. Дмитрівка. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке. Відповідно до частини 1 ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 № 1540-VI (далі - ЦК УРСР) в редакції чинній станом на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом (ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР). Згідно з ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР). Статтею 529 ЦК УРСР було визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно із ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). З системного аналізу наведених норм, вбачається, що закон не вимагає від спадкоємця, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, оскільки така умова прямо передбачена в законі лише для спадкоємця, який на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем. Так, закон не зобов`язує спадкоємця, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майно, подати відповідну заяву, оскільки умовою прийняття ним спадщини є лише відсутність відмови від неї. Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 № 18/5 (далі - Інструкція № 18/5), в редакції чинній станом на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Згідно з довідкою №120 від 24.06.2020, виданою виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради за підписом сільського голови Іллічової Л.М. та завіреною печаткою виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради, [PERSON] , яка померла [INFO] на день своєї смерті була постійним жителем с. Дмитрівка Золотоніської району, Черкаської області. Після смерті [PERSON] її дочка [PERSON] здійснила її поховання та фактично вступила в управління і володіння її спадковим майном, посудом, іконами. Таким чином, на підставі викладеного вище, суд приходить висновку, що після смерті [PERSON] її дочка [PERSON] прийняла спадщину, як така, що фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. При цьому суд критично оцінює наданий відповідачами [PERSON] та [PERSON] Акт пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 08.10.2020, згідно з яким останні проживають в с. Дмитрівка Золотоніського району, Черкаської області та засвідчують, що після смерті [PERSON] та її сина [PERSON] доглядала за землею [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] , а громадянка [PERSON] жодної участі не брала і ніхто її в селі навіть не бачив. Вказаний Акт пояснення свідків від 08.10.2020 містить лише підписи навпроти прізвищ, імен та по батькові [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Справжність підписів у даному Акті пояснень свідків від 08.10.2020 ні головою Дмирівської сільської ради, ні нотаріально не завірено. Сам текст пояснень є друкованим текстом, та в Акті не зазначено, що пояснення записано зі слів вказаних у ньому осіб. Згідно з ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що Акт пояснення свідків не є належним і допустимим доказом в розумінні ст.81 ЦПК України. Крім того, вказаний Акт пояснення свідків не підтверджує факту саме не вступу [PERSON] в управління і володіння спадковим майном після смерті своєї матері [PERSON] . Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Також при вирішенні даної справи суд зауважує, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Водночас, вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд зауважує, що позивач просить визнати за нею та за одним із відповідачів по Ѕ частині спірних земельних ділянок, належних спадкодавцеві. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до листа Золотоніської районної державної нотаріальної контори від 13.09.2018 № 867/01-16 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] заведена спадкова справа 05.04.2003 за № 255. Підставою для її заведення була подана заява про прийняття спадщини від [PERSON] та [PERSON] . Також 13.05.2003 подана заява про прийняття спадщини від сина [PERSON] . Станом на день надання листа Золотоніської районної державної нотаріальної контори від 13.09.2018 № 867/01-16, свідоцтва на спадщину ще не видавались. Згідно з довідкою №120 від 24.06.2020, виданою виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради за підписом сільського голови Іллічової Л.М. та завіреною печаткою виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради, [PERSON] , яка померла [INFO] на день своєї смерті була постійним жителем с. Дмитрівка Золотоніської району, Черкаської області. Після смерті [PERSON] її дочка [PERSON] здійснила її поховання та фактично вступила в управління і володіння її спадковим майном, посудом, іконами. Також відповідно до довідки № 65 від 14.03.2019, виданої виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради за підписом сільського голови Іллічової Л.М. та завіреної печаткою виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради, [PERSON] , яка померла [INFO] на день своєї смерті була постійним жителем с. Дмитрівка Золотоніської району, Черкаської області і постійно без реєстрації проживав разом з нею син [PERSON] , який помер [INFO] в с. Дмитрівка. Отже, фактично після смерті [INFO] [PERSON] є такими, що прийняли її спадщину усі троє її дітей, у тому числі і померлий [INFO] [PERSON] . Відтак, кожному з них, а саме [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину спадкового майна, у тому числі і на спірні земельні ділянки, які належали померлій [PERSON] . Згідно з частиною першою ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З аналізу наведених норм, вбачається, що при вирішенні спору за позовом конкретної особи, яка звернулась до суду за захистом свого права у суду відсутні повноваження щодо вирішення спору про право іншої особи, яка у даному спорі хоч і є стороною, але за захистом свого права до суду з відповідним позовом не зверталась. Таким чином, на підставі викладеного вище, враховуючи підстави та предмет спору у даній справі, суд приходить до висновку задовольнити позовні вимоги частково, визнавши лише за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/3 частину спірних земельних ділянок. Суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає про таке. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Прохальна частини позовної заяви не містить клопотання про стягнення з відповідачів понесених позивачем судових витрат при зверненні до суду з даним позовом. Відтак, витрати позивача щодо сплати судового збору належить віднести на рахунок позивача.

Outcome: partial