Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок № 44 по вул. Спартаківська в м. Одесі, загальною площею 108,4 кв. м., житловою площею 47,4 кв. м. в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON], померлого 02 січня 1988 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 02 січня 1988 року помер його батько - [PERSON], у звязку із чим відкрилась спадщина. До складу спадкового майна входить: житловий будинок № 44 по вул. Спартаківська в м. Одесі, загальною площею 108,4 кв. м., житловою площею 47,4 кв. м. За своє життя [PERSON] на випадок своєї смерті, належне йому майно, де б воно не перебувало та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті та на що він за законом матиме право заповідав синові [PERSON]. До нотаріальної контори за прийняттям спадщини представник позивача звернувся 29 липня 2016 року, заведено спадкову справу, інші претенденти на спадщину відсутні, однак свідоцтво про право на спадщину на зазначене майно він не отримав, у звязку з тим, що відсутня державна реєстрація на майно.Оскільки в зв'язку з відсутністю за [PERSON] державної реєстрації прав власності на житловий будинок, що не надає [PERSON] можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом в нотаріальному порядку, вона вимушена звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності на спадщину за заповітом. За викладених обставин позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх прав. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, наполягав на своїх вимогах. Представник Одеської міської ради в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутністю. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та перевіривши обставини справи письмовими доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за таких обставин. В судовому засіданні встановлено, що 25 травня 1951 року народився [PERSON], згідно із свідоцтва про народження серії ЕЧ №337012 від 04 березня 1953 року, актовий запис № 19, де батьками зазначені: мати [PERSON], батько [PERSON]. 02 січня 1988 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ІІІ-ЖД №284673 від 04 січня 1988 року, запис № 83, у звязку із чим відкрилась спадщина. За своє життя [PERSON] на випадок своєї смерті, належне йому майно, де б воно не перебувало та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті та на що він за законом матиме право заповідав синові [PERSON], про що свідчить заповіт від 07 квітня 1975 року, посвідчений нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №3982. Спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є [PERSON], позивач по справі. [PERSON], який зареєстрований за адресою спірного будинку з 1970 року, як єдиний спадкоємець, що прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління на підставі ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (1963 р.), в 2016 році вирішив оформити свої спадкові права надавши через представника [PERSON] заяву до нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак свідоцтво про право на спадщину за заповітом на зазначений житловий будинок він не отримав, у звязку з тим, що відсутня державна реєстрація на спірне майно та присвоєння обєкту нерухомого майна адреси. Зі змісту постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії Сьомої одеської державної нотаріальної контори від 11 січня 2017 року, вбачається, що до складу спадкового майна входить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: м. Одеса, [PERSON], по вул. Спартаківській який належав [PERSON], на підставі договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого [PERSON], нотаріусом Одеської державної нотаріальної контори 16 липня 1954 року за реєстровим № 2-9184. В наданому договорі на право забудови будинку та безстрокового в користування земельною ділянкою, земельна ділянка під індивідуальне будівництво житлового будинку [PERSON] відводилась за адресою: м. Одеса, [PERSON], по вул. Спартаківській кут 3-ї лінії [PERSON]. Згідно з довідкою виданою 01 серпня 2016 року Комунальним Підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської [PERSON] за вих. № 475244.67 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під №44, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Спартаківська, буд. 44, який належав [PERSON] не зареєстроване. На цей час в Адресному реєстрі міста Одеси, вищезазначена адреса: м. Одеса, [PERSON], по вул. Спартаківській кут 3-ї лінії [PERSON] відсутня. [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою № 924 виданою «Д» органом самоврядування населення комітету мікрорайону «Курсаки» в м. Одесі від 11 липня 2016 року. [PERSON] не надав до нотаріальної контори документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси, що не уможливлює встановити склад спадкового майна. Судом встановлено, що до складу спадкового майна входить: житловий будинок № 44 по вул. Спартаківська в м. Одесі, загальною площею 108,4 кв. м., житловою площею 47,4 кв. м. Відповідно до рішення виконкому Іллічівської райради від 05 квітня 1959 року №332 батькові [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 465,0 кв. м. по вул. Спартаківській кут 3-ої лінії [PERSON] [PERSON] в м. Одесі. Відповідно до договору на право побудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 16 липня 1954 року, зареєстрованого за №2-9184, що був укладений між [PERSON] та Житловим управлінням виконавчого комітету Одеської міської ради, [PERSON] було дозволено побудувати житловий будинок на вказаній земельній ділянці площею 465,0 кв. м. по вул. Спартаківській кут 3-ої лінії [PERSON]. До вказаного договору був розроблений план земельної ділянки, що виділялася з визначенням усіх лінійних розмірів ділянки. Актом визначення меж від 10 квітня 1954 року, при передачі [PERSON] вказаної земельної ділянки були встановлені межові знаки та визначені межі ділянки на місцевості. Відповідно до технічного паспорту, що був складений 29 березня 1988 року на виділеній земельній ділянці, [PERSON] побудував житловий будинок літ. «А» загальною площею 57,5 кв. м. та господарські побудови літню кухню літ. «Д», сараї літ. «Б», «В», туалет літ. «Г», огорожа літ. №1, теплиця літ. І, мостіння літ. II. За вказаним технічним паспортом також було вказано адресу побудованого будинку - м. Одеса, вул. Спартаківська, 44. Тобто, вбачається, що наразі щодо побудованого [PERSON] будинку в офіційних документах зафіксовані різні адреси: - вул. Спартаківська кут 3-ої лінії [PERSON] в документах на виділ земельної ділянки та договорі на право будівництва від 16 липня 1954 року; - вул. Спартаківська, 44 в технічному паспорті від 29 березня 1988 року на побудований будинок та паспорті [PERSON]. Згодом, [PERSON] добував ще кілька приміщень до вказаного будинку, збільшивши загальну площу будинку до 108,4 кв. м. та житлову площу до 47,4 кв. м, про що зазначено в технічному паспорті на будинок від 01 лютого 2017 року. Проте, реконструкція будинку була здійснена до 05 серпня 1992 року та, відповідно до п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держкомбудівництва від 24 червня 2001 року не є самочинної та не підлягає здачі до експлуатації. Відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції 26 листопада 2016 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка відповідно до статті 3 закону є обов'язковою. При цьому, відповідно до вимог статті 3 вказаного закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. У 1957 році, коли був побудований вказаний будинок, питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу [PERSON] Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків». За вказаними Указом від 26 серпня 1948 року та [PERSON] від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Отже, ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Тобто, із закінченням будівництва [PERSON], яке проводилося на підставі відповідного проекту, останній фактично набув права власності на вказаний будинок, адже як такий порядок здачі до експлуатації будинків був законодавчо встановлений лише в 1992 році [PERSON] Кабінету Міністрів від 05 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію об'єктів недержавного замовлення». Як вбачається з вказаної документації, земельна ділянка площею 456,0 кв. м. була виділена саме [PERSON] з правом будівництва будинку за договором про право будівництва від 16 липня 1954 року. Так, дійсно за вказаними документами земельна ділянка виділялася за адресою так званих колишніх складів та відповідно не мала чіткої нумерації і визначалася як кут Спартаківської вулиці та 3-ої лінії [PERSON]. З часом вулиця була сформована через забудову ділянок і неофіційно за побудованим будинком було зафіксовано адресу вул. Спартаківська, 44, що було прописано і в технічному паспорті на будинок, і в будинковій книзі на прописку, і в громадянських паспортах мешкаючих в будинку. Проведені геодезичні виміри виділеної [PERSON] земельної ділянки по вул. Спартаківська кут 3-ої лінії [PERSON] повністю підтвердили її фактичне розташування по вул. Спартаківська 44 в м. Одесі. За таких обставин, єдиною адресою, за якою знаходиться спадкове майно є вул. Спартаківська, 44 в м. Одесі. Відповідно до технічного паспорту, складеному ПП Укрелтранс» 01.02.2017 року у зв'язку з тим, що житловий будинок літ. «А» та прибудови до нього побудовані до 05.08.1992 р., відповідно до пункту 3.2. інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.06.2001 р. № 127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 10.07.2001 р. № 582/5773 (із змінами та доповненнями) не є самочинним та не підлягає сдачі в експлуатацію. Згідно ст. 549 ЦК України 1963 року спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. За вимогами статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, у зв'язку зі смертю [PERSON], відкрилась спадщина, враховуючи, що позивач подав заяву про прийняття спадщини за правилами ч. 1\~ст. 1268 ЦК України\~він вважається таким, що прийняв спадщину, суд вважає доведеним, що позивач вступив у спадщину, набувши на неї право. Позивач прийняв цю спадщину, інші особи відсутні, які вправі претендувати на спадкове майно, суд вважає за необхідне визнати право позивача таким, що підлягає захисту, визнавши за ним право власності в порядку спадкування за заповітом. На сьогоднішній момент позивач позбавлений можливості оформити спадщину у нотаріальній конторі через відсутність правовстановлюючих документів, оскільки померлий за час свого життя не зареєстрував в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно право власності на нерухоме майно, яке належало померлому. Відповідно до п. 23 [PERSON] Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В [PERSON] № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року в п. 5 вказано, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). За п. 6 цього ж Пленуму незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України,\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За ч. 1 статті 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: approved