Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

До Малиновського районного суду звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] , за участю третьої особи - органу опіки та піклування в особі Малиновської районної адіміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження та стягнення аліментів. Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що в період з травня 2013 року по квітень 2019 року вона проживала із відповідачем однією сім`єю у якості чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Від їх стосунків [INFO] народився син [PERSON] . Відомості про батька дитини записані відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України у зв`язку із тим, що відповідач не зміг з`явитися до органу державної реєстрації актів цивільного стану для написання спільної заяви про визнання батьківства, а в подальшому постійно відкладав такий візит до органів реєстрації. За весь час спільного проживання позивач із відповідачем вели спільне господарство, мали спільний побут, взаємні права та обов`язки, зробили переобладнання у квартирі, спільно виховували та доглядали сина, тобто між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю. З квітня 2019 року між сторонами погіршилися відносини, вони перестали вести спільне господарство, відповідач припинив утримання спільної неповнолітньої дитини. Посилаючись на ці обставини позивач просила задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 08.08.2019 року відкрито провадження у справі. Відповідач не надав до суду відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 18.09.2019 року у справі призначено судово-генетичну експертизу. Ухвалою суду від 03.03.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 11.06.2020 року сторони не з`явилися. Позивач через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Представник органу опіки та піклування в особі Малиновської районної адміністрації надав заяву про розгляд у відсутність та з урахуванням інтересів дитини. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові та електронні докази, які були представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд доходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи із такого. Судом установлено, що в період з травня 2013 року по квітень 2019 року сторони проживали однією сім`єю у якості чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, здійснювали ремонт та переобладнання квартири. [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Зазначене підтверджується актом про сумісне проживання, фотографіями та відеозаписами сумісного життя сторін, довіреністю матері відповідача щодо уповноваження позивача здійснювати юридично значимі дії, заявою про відкликання довіреності, актом про фактичне проживання сторін, довідкою про реєстрацію місця проживання дитини, проектом про водопостачання, договором про надання послуг з водопостачання, чеками про оплату комунальних послуг з рахунку позивача. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили факт сумісного проживання сторін, здійснення ними ремонту квартири, народження дитини. Згідно з ч.2\~ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У відповідності до\~ст.74 СК України\~якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8 Сімейного кодексу України. За змістом частин першої, другої\~статті 21 Сімейного кодексу України\~\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. В\~рішенні Конституційного Суду України у справі №5-рп/99 від 03.06.1999 року\~зазначено таке. До членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15 серпня 2019 року по справі № 588/350/15. У\~статті 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновками експертів, показаннями свідків. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю судом до уваги повинні братись показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя, ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Так, на підтвердження факту проживання однією сім`єю позивач надав суду фотографії певних подій, відеозаписи, акт щодо сумісного проживання, довідку щодо місця реєстрації дитини, договори на обслуговування квартири, чеки на оплату комунальних послуг, крім того ці обставини підтверджені свідками, допитаними у судовому засіданні. Отже, суд вважає доведеним факт спільного проживання сторін. Згідно висновку судово-генетичної експертизи батьком [PERSON] з імовірністю 99,99% відсотків є відповідач [PERSON] . Отже, суд вважає доведеним факт батьківства відповідача відносно спільної дитини. Враховуючи те, що батьком дитини є відповідач, суд також приходить до висновку про необхідність задоволення вимог щодо внесення змін до актового запису про народження дитини в частині відомостей про батька та про стягнення аліментів. Згідно з ч. 2\~ст. 181 СК України\~за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою\~ст. 181 СК України\~передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів»\~за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до\~ст. 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до\~\~ст.181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі. Законом України № 2037-VIII«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності з 08.07.2017 року, до ч. 2ст. 182\~СК\~були внесені зміни стосовно того, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вимогами\~ст. 182 СК України\~передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2\~ст. 182 СК України\~передбачає гарантію, що надана державою, дитині та тому з батьків, з ким вона проживає, щодо мінімального розміру аліментів, які можуть стягуватись з їх платника. Підвищивши цей мінімальний розмір\~Законом України № 2037-VIII від 17.05.2017 року, держава підвищила соціальні стандарти в галузі охорони прав дитини. При визначенні розміру аліментів суд виходить з того, що відповідач є дієздатною, працездатною людиною. Обставини, які б спростовували зазначене, матеріали справи не містять. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ч ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Конвенцією про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримає захист та допомогу. Відповідно до ч.1ст. 141\~СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно до\~\~ст.191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 24.07.2019 р. Відповідно до частини другої\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановивши вказані обставини та врахувавши характер спірних правовідносин, надавши оцінку доказам у їх сукупності та перевіривши їх доказами, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При розподілі судових витрат суд керується положеннями ч.2 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судом встановлено документально підтверджені судові витрати позивача на загальну суму 11786,90 грн., які складаються з: - сплати судового збору у розмірі 1536, 80 грн., що підтверджується квитанцією, наданою до суду; - витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3600 грн., що підтверджується актом виконаних робіт та квитанцією, - витрат на проведення експертизи у розмірі 6650,10 грн., що підтверджується квитанцією. Відповідно до ч. 1, 6 ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь держави суму неоплаченого судового збору у розмірі 768,40 гривень.

Outcome: approved