Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків нікчемності правочину, в якій позивач зазначає, що 12.04.2013 р. між [PERSON] , та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, приміщення № Д-3 загальною площею 38 кв.м, що знаходиться на цокольному поверсі в житловому будинку, який буде збудовано за адресою: [ADDRESS] .У відповідності до п. 1.1. попереднього договору [PERSON] та [PERSON] зобов`язуються в майбутньому, в строк не пізніше IV кварталу 2013 року (але не пізніше 31.12.2013 року), укласти договір купівлі-продажу (Основний договір) квартири у нотаріальній формі та на умовах, визначених цим договором.Змістом розділу 2 попереднього договору «Порядок взаєморозрахунків» передбачено, що в підтвердження наміру придбати квартиру та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (Основного договору), позивач передала, а відповідач прийняв до підписання попереднього договору грошові кошти у сумі 65877 (шістдесят п`ять тисяч вісімсот сімдесят гривень 00 коп.), що є еквівалентом суми 8103$ (вісім тисяч сто три долари США); - до 05.05.2014 р. позивач зобов`язувався сплатити грощові кошти, що є еквівалентом 9852$ (дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят два долари США). Ця сума повинна бути сплачена починаючи з 01.07.2013 р. частинами щоквартально з 01 по 05 число поточного місяця розрахунку сумами не менше, ніж еквівалент 2463$ (дві тисячі чотириста шістдесят три долари США) (п. 2.1. Попереднього договору). Згідно з п. 2.3. попереднього договору всі суми згідно попереднього договору сплачуються у гривні відповідно до комерційного курсу продажу готівкового долара США на день розрахунку. На виконання умов попереднього договору позивачка сплатила відповідачу наступні суми: - 65877,00 грн. (шістдесят п`ять тисяч вісімсот сімдесят гривень 00 коп. і підтверджується викладеним в п. 2.1 Попереднього договору; 2000 $ (дві тисячі доларів США), що підтверджується Додатковою угодою до попереднього договору (14.12.2013 р.); - 6000 $ (шість тисяч доларів США), що підтверджується Додатковою угодою до Попереднього договору (14.12.2013 р.); - 600 $ (шістсот доларів США), що підтверджується додатковою угодою до Попереднього договору (24.06.2014 р.). Просить застосувати наслідки нікчемності правочину, а саме стягнути з [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на користь [PERSON] 65877,00 грн. (шістдесят п`ять тисяч вісімсот сімдесят гривень 00 коп.) та 8600 $ (вісім тисяч шістсот доларів США) за курсом до відповідної іноземної валюти, установленим НБУ на день ухвалення рішення та стягнути судові витрати. 09.11.2018 року представником відповідача [PERSON] було подано відзив на позовну заяву в якому зазначає, що позовна заява була подана [PERSON] з пропущенням процесуальних строків на подачу такої заяви. При цьому, клопотання про поновлення строків із зазначенням поважних причин їх пропущення позивачем надано не було. Також не погоджується з позовними вимогами в частині розміру грошових коштів, які були передані позивачем відповідачеві на виконання умов Договору. Так, в своєму позові [PERSON] вірно вказала, що нею було сплачено 65877 грн. на момент укладення Договору. Однак, твердження щодо сплати крім вказаної суми ще 8600 доларів США є надуманими і нічим не підтвердженими. Відповідач одержував платежі виключно в національній валюті, як то було передбачено п.2.3. Договору. За твердженням позивача, нею було сплачено відповідачу кошти в іноземній валюті - доларах США, а саме: 14.12.13 року - 2000 доларів США; 14.12.13 року - 6000 доларів США; 24.06.14 року - 600 доларів США. На підтвердження своєї позиції до позовної заяви було долучено фотокопії 3-х листів іменованих кожен «Додаткова угода до попереднього договору» без будь-яких реквізитів і положень так званої угоди. При цьому по тексту було зазначено наступне: проведення проплат згідно з пунктом 2.1. попереднього договору між [PERSON] та [PERSON] , [ADDRESS]. Дата 14.12.2013 року, сума платежу 2000 у.о.; проведення проплат згідно з пунктом 2.1. попереднього договору між [PERSON] та [PERSON] , [ADDRESS] . Дата 14.12.2013 року сума платежу 6000 у.о.; проведення проплат згідно з пунктом 2.1. попереднього договору між [PERSON] та [PERSON] , [ADDRESS]. Дата 26.04.2014 року, сума платежу 600 у.о.; Очевидно, що один з вказаних аркушів не може стосуватись Договору, оскільки договір укладено стосовно приміщення № Д-3, а не № 68. Таким чином, твердження позивача, про сплату 6000 доларів США вводить суд в оману та не відповідає дійсності, адже платіж у розмірі 49500,00 гривень, що є еквівалентом 6000 доларів США був здійснений згідно з пунктом 2.1 Попереднього Договору купівлі - продажу житлового приміщення за адресою [ADDRESS] та немає жодного відношення до виконання умов попереднього договору укладеного між позивачем та відповідачем. На виконання умов договору, 14.12.2013 року та 24.06.2014 року позивач вносила перший платіж під час укладення договору у сумі 65877 грн., що було еквівалентом 8103 долари США; другий платіж у сумі 16 500,00 гривень, що є еквівалентом 2000 доларів США та третій платіж 7080,00 гривень, що є еквівалентом 600 доларів США. Фактично позивачем в сукупності було сплачено 89457 грн. Очевидно, що розрахунки між сторонами проводились у національній грошовій одиниці - гривні, як передбачено договором та національним законодавством. У зверненні до суду позивач спирається на положення статті 524 ЦК України, яка передбачає, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Однак договір не містить положень про повернення коштів, в разі його розірвання, відповідно до курсу валюти. Після 24.06.2014 року позивач перестала виконувати умови попереднього договору, перестала відповідати на телефонні дзвінки та ігнорувала відповідача по справі. Позивач ухилялась від виконання договірних зобов`язань. Позивач у своїй позовній заяві наголошує на тому, що відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (реституцію). Позивач зазначає, що суть реституції полягає в поверненні сторін недійсного правочину до того майнового стану, у якому вони перебували до його укладення. У зв`язку з чим, просить суд, стягнути з відповідача суму у розмірі 311 579, 00 гривень. Розрахунок проводився станом на 16.01.2018 року. Просить застосувати позовну давність у справі №367/836/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків його недійсності та у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків його недійсності відмовити в повному обсязі. 29.01.2019 року представник позивача [PERSON] - адвокат Брагар А.А. надав відповідь на відзив в якому зазначив, що у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд застосувати позовну давність у розглядуваній цивільній справі. Строк позовної давності почав збігати з того дня, коли позивач дізналася про наслідки недодержання форми правочину та відсутність намірів відповідача укладати нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири або повертати кошти. В матеріалах справи наявна вимога позивача від 28.11.2015 р. про повернення отриманих коштів по попереднім договорам купівлі-продажу квартири від 12.04.2013 р. Позивач отримавши консультацію юриста, прийшла до висновку про те, що відповідач фактично ошукав її надавши для підпису підготовлений ним же договір у простій письмовій формі, а тому вимагала негайно повернути кошти у сумі 28246 (двадцять вісім тисяч двісті сорок шість) доларів США. При укладанні договору представники, що є фактично працівниками відповідача запевняли у законності правочину та гарантували оформити у майбутньому власність на квартиру. У зв`язку із складанням тексту проекту спірного договору від 18.04.2013 р. представниками відповідача, відповідальність за недотримання його форми має покладатися на відповідача. Окрім того, листом за підписом представника відповідача - [PERSON] , повідомлялось що попередній договір укладений між сторонами втратив чинність, просимо з`явитися на підписання Основного договору купівлі-продажу квартири до приватного нотаріуса. Вказані письмові листи з обох сторін, поведінка самих сторін при перемовинах, відсутність юридичних знань у позивача щодо обов`язкової нотаріальної форми та надання тексту договору відповідачем - надають підставу зробити висновок про початок перебігу позовної давності з моменту коли позивач дізналась про порушення суб`єктивного права. Існування інституту позовної давності у цивільному законодавстві виправдовується необхідністю обмеження у часі процесуальної можливості захистити суб`єктивне право в разі його порушення. Тобто у листопаді 2015 року позивач з`ясувала факт порушення свого майнового права, а вже 16.01.2018р. позовна заяву подана в суд. В подальшому 30.01.2018 р. автоматизованою системою розподілу справа передана судді до розгляду. Другим аргументом на який посилається відповідач є невизнання розміру та валют отриманих коштів на виконання попереднього договору купівлі-продажу. Однією із істотних умов спірного договору має бути конкретно визначений об`єкт нерухомого майна, що буде відповідати будівельним характеристикам погодженим сторонами. Згідно додатку до договору сторонами було визначено місце розташування об`єкту на плані цокольного поверху, а у пункті 4.1.3. будівельні характеристики, а саме стелі - залізобетонні перекриття, вхідні двері металеві протипожежні, водопостачання ввід із пластикових труб та приладом комерційного обліку, вікна металопластикові рами з двокамерним склопакетом, електропостачання ввід кабелю в коридор з монтажем коробки для автоматів. Проте пункт 1.1 договору суперечить пункту 3.1 адже визначено різні об`єкти нерухомого майна за видами у першому випадку квартира, а у другому нежитлове приміщення. Як вже вище зазначалось проект спірного договору був розроблений та наданий для підпису представниками відповідача. А тому вони є відповідальними за неясність його окремих частин. Посилання відповідача у своєму відзиві на те, що додаткові угоди на підставі яких були отримані кошти також містять неточності не спростовує того факту, що кошти були отримані. Вказує, що невизнання відповідачем того факту, що зазначення валюти у вигляді «умовна одиниця» не усвідомлювалось сторонами як долар США має сприйматись критично. Згідно ч. 2 ст. 637 Цивільного кодексу України у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.Як показує практика укладання інвестиційних (довготривалих) договорів купівлі-продажу нерухомого майна сторони домовляються, що валютою розрахунку слугує гривня з прив`язкою до долара США на день розрахунку. Зазначення у договорі чи додатку зобов`язання у доларах США з еквівалентом до гривні є типовою практикою. В судовому засіданні позивач [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Брагар А.А. просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Оніщенко П.В. просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в 2013 році позивач придбала квартиру [ADDRESS] та нежитлове приміщення [ADDRESS] яке будував [PERSON] Вказує, що на той час працював начальником відділу продажу та ніс відповідальність за своєчасне виконання зобов`язань. Після підписання попереднього договору позивачем не виконувалися зобов`язання до 05.04.2014 року. Вона повинна була сплатити 100% , а сплатила 60% від вартості. На звернення не відповідала. Проте, що попередній договір потрібно було нотаріально укладати не знав, у.о. це долари США. Гроші отримав при підписанні в офісі в гривні, а потім було ще два платежі. [PERSON] в судовому засіданні в якості свідка пояснила, що вона приїхала в місто Ірпінь купити квартиру під ключ. Спочатку її відвезли на один об`єкт, Писанка сказав що він майже готовий та вмовив її на цей варіант. На рахунок фінансів, вона запропонувала перевести гроші на рахунок, про розрахунок у гривні мови не було. Вона перевела гроші в ПриватБанк міста Ірпінь, Писанка зайшов з нею в кабінку і взяв гроші в доларах. Об`єкт не був готовий і тому написала вимогу повернути гроші. Про те, що договір не в тій формі не знала, оскільки юридично необізнана. Укласти договір нотаріально їй не пропонували. Не визнає, що вчасно не сплачувала, так як об`єкт не вчасно був зданий. Відповідач затягнув будівництво. В 2015 році направила лист просила повернути кошти. Відповіді не отримала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працювала у відділі продажу «Акрополь» та в її обов`язки входило підготовка договору. Іноді приймала гроші та давала розписку. Приймала гроші в [PERSON] , 2 розписки та 2 платежі, за квартиру та нежитлове приміщення. Раз є розписка, значить приймала. Приймала лише в гривнях. Так, як в договорі була прив`язка до долара, то в розписці зазначалось в доларах, а платежі приймались в гривнях. Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників процесу суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 20 квітня 2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір. Відповідно до п. 1.1 вказаного договору [PERSON] та [PERSON] зобов`язуються в майбутньому, в строк не пізніше кінця IV кварталу 2013 року (але не пізніше 31 грудня 2013 року) укласти договір купівлі-продажу (Основний договір) квартири (в подальшому - Об`єкт) розташованого на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] у нотаріальній формі та на умовах визначених цим договором. Відповідно до п. 2.1 вказаного договору в підтвердження наміру придбати об`єкт та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (Основного договору). Покупець передав, а продавець прийняв до підписання цього договору кошти в сумі 65877 грн., що є еквівалентом суми 8103 $ долари США. До 05 травня 2014 року покупець зобов`язується сплатити грошові кошти, що є еквівалентом 9852 $ долари США. Ця сума повинна бути сплачена починаючи з 01 липня 2013 року частинами щоквартально з 01 по 05 число поточного місяця розрахунку сумами не менш, ніж еквівалент 2463 $ долари США. Частиною першою статті 635 Цивільного кодексу України зазначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно п. 13 Постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» додатково роз`яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до п.4 постанови пленуму ВСУ від 16.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Разом з тим, законодавцем передбачено право сторони нікчемного договору звернутися до суду із позовом про визнання нікчемного правочину недійсним. Аналізуючи норми Цивільного кодексу України Вищий господарський суд України у постанові пленуму від 09.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів недійсними» дійшов наступного висновку: «За змістом частини другої статті 215 ЦК України, нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину недійсним (п.2.5.2 постанови пленуму). У відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Частиною 1 статті 635 Цивільного кодексу України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Тобто, основний договір купівлі продажу повинен бути посвідчений нотаріально і тому попередній договір від 13.01.2014 року, укладений між сторонами, теж підлягав нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, а також сторонами не заперечується, що попередній договір не був нотаріально посвідчений. У відповідності до ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За таких обставин суд приходить до висновку, укладений 20 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] попередній договір підлягав нотаріальному посвідченню, повинен бути визнаний судом нікчемним. Більш того, суд враховує, що на момент укладення попереднього договору у [PERSON] було відсутнє свідоцтво про право власності на квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] оскільки сторони не заперечують, що будинок тільки будувався. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до рішення Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ в аналогічній справі від 11 квітня 2012 року висловлено правову позицію про те, що у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Відповідно до п. 2.3 вказаного договору всі суми згідно цього договору сплачуються в гривні відповідно до комерційного курсу продажу готівкового долара США на день розрахунку. На виконання умов попереднього договору від 20 квітня 2013 року [PERSON] проводила проплати згідно пунктом 2.1 попереднього договору 14.12.2013 року - 2000 у.о.; 14.12.2013 року - 6000 у.о.; 24.06.2014 року - 600 у.о., що підтверджується наявними в матеріалах справи додатковими угодами. Враховуючи умови договору та вимоги статті 533 ЦК України, суд дійшов висновку про стягнення суми, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначеної за курсом долара США станом на 10.07.2019 року - на день ухвалення судового рішення, оскільки належним виконанням умов укладеного між сторонами попереднього договору є внесення грошових коштів у національній валюті України, у сумі, що станом на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартири у доларах США. Офіційний курс НБУ долара США до гривні станом 10.07.2019 року становить 2548,91748 гривень за 100 доларів США. Суд визначає суму боргу, що є еквівалентною сумі за офіційним курсом Національного банку України, оскільки здійснити перерахунок за умовами укладеного між сторонами попереднього договору про визначення еквіваленту суми за комерційним курсом на день передачі грошей, є неможливим, оскільки такий курс для кожного комерційного банку в кожному регіоні країни є різним, а тому, враховуючи, що курс Національного банку України є меншим за будь-який комерційний курс. Оскільки, в судових засіданнях сторонами та свідками підтверджено факт передачі [PERSON] грошових коштів [PERSON] на виконання умов попереднього договору від 20 квітня 2013 року, тому суд вважає за необхідне застосувати наслідки нікчемності правочину, а саме стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] - 285091 грн., що складається з 65 877 грн. та 219214 грн. (що є еквівалентом 8600 доларів США). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору в розмірі 3115,79 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача. Що ж стосується клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин, зважаючи на те, що попередній договір укладено 20 квітня 2013 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом лише 16 січня 2018 року, тобто з пропуском загального строку позовної давності, то останні не заслуговують на увагу, оскільки як свідчать матеріали справи представником відповідача [PERSON] . 28.04.2017 року було надіслано лист на ім`я [PERSON] щодо укладання договору купівлі-продажу квартири, а тому звернувшись до суду 16.01.2018 року позивачем не було порушено строку звернення до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Outcome: approved