Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. Позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 грудня 2016 року належить [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстрований, проте не проживає з 2011 року відповідач [PERSON], який є онуком позивача. Оскільки комунальні послуги відповідач не сплачує, майна, яке б належало відповідачу у квартирі немає, реєстрація місяця проживання відповідача створює позивачу перешкоду у вільному користуванні та розпорядженні квартирою, добровільно відповідач не бажає зніматися з реєстраційного обліку, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратила право користування [ADDRESS]. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2018 року справа прийнята до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 03 жовтня 2018 року ухвалою суду підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду. У судовому засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON], позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні вказаним у позовні заяві, просили її задовольнити. Вказали, що не заперечують проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON], повідомлений своєчасно та належним чином про дату, час та місце розгляду справи, шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не з'явився, причини його неявки суду невідомі. Направлені на її адресу конверти із судовими повістками були повернуті до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Оскільки суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву, позицію позивача та її представника, що вони не заперечують проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив, на підставі ст. 280 ЦПК України, розглянути справу заочно. Встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] на праві власності належить [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 01 грудня 2016 року, виданим державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори. У вказаній квартирі зареєстрований з 10 листопада 2011 року відповідач [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 30 липня 2018 року. У вказаній квартирі відповідач не проживає з 2011 року. Вказані вище відомості також знайшли своє підтвердження у ході допиту свідків [PERSON] та [PERSON] під час судового розгляду по суті справи. Свідки зазначили, що дуже тривалий час знають родину позивача та памятають її онука відповідача [PERSON] Жодних конфлікт між позивачем та відповідачем ніколи не відбувалось, перешкод у користуванні квартирою відповідачу ніхто не чинить, проте останній не проживає та ніколи не проживав у [INFO], його особистих речей, а також інших ознак його проживання у ході огляду квартири, який був проведений 19 липня 2018 року, вони не знайшли. Згідно зі ст. ст. 30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Крім того, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні його права користування чи розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач по справі є онуком позивача - власника квартири, зареєстрований за адресою: [INFO], тому має право користування вказаним житловим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 17 жовтня 2018 року, справа № 521/17805/16-ц. За наслідками судового розгляду встановлено, що відповідач постійно та безперервно не проживає в спірній квартирі з 2011 року, власних речей в ній не має, житловим приміщенням не цікавиться, участі у витратах по його утриманню не приймає. Суд зазначає, що відповідач [PERSON] не позбавлений можливості користуватися квартирою позивача за призначенням, проте без поважних причин на протязі більш одного року в житловому приміщенні відсутній, що надає суду підстави визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у звязку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 704, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved