Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-03 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить суд зменшити розмір аліментів, що стягуються на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , на підставі судового наказу, виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 18 листопада 2020 року (справа № 263/12778/20) з ј частини від усіх заробітку (доходів) до 1/8 частини усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини; відкликати з виконання судовий наказ, виданий Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 18 листопада 2020 року (справа № 263/12778/20). На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він з 15 лютого 2020 року перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Під час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . На підставі судового наказу, виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 18 листопада 2020 року (справа № 263/12778/20) з нього на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , стягуються аліменти у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 жовтня 2020 року і до повноліття дитини. Проте судом при винесенні судового наказу не враховано, що у нього наявні ще три дитини від попередніх шлюбів, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із чим, посилаючись на положення ст. ст. 182, 183, 192 СК України просив суд зменшити розмір аліментів. Відповідачка не скористалася своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направила. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загальному позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, в якій він підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги вона визнала у повному обсязі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 482. 18 листопада 2020 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області (справа № 263/12778/20), виданий судовий наказ про стягнення з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , аліменти на неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви про видачу судового наказу, тобто з 19 жовтня 2020 року, і до повноліття дитини. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась дитина - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 442. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась дитина - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 1425. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась дитина - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 519. Мотиви суду. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є зменшення розміру аліментів Суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. У статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду позовну заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Положеннями статей 12, 81 ЦПК України передбачений обов`язок кожної із сторін довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається кожна із сторін як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач поєднує підстави позову з наступними обставинами: на його утриманні на теперішній час знаходяться ще троє дітей, які народилися під час шлюбів з різними жінками, тому вважає, що у нього змінився сімейний стан та погіршився майновий стан і він не у змозі сплачувати аліменти у раніше визначеному судом розмірі. Проводячи оцінку представлених доказів, досліджених судом обставин, суд виходить з того, що доказом погіршення матеріального стану позивача є факт народження у нього трьох дітей під час інших шлюбів. Крім того, народження четвертої дитини не повинно обмежувати права та інтереси дітей, народжених раніше та має враховуватися судом разом із іншими доказами щодо погіршення майнового стану платника аліментів. На підставі викладеного, враховуючи визнання відповідачем позову, а також доводи позивача про погіршення його матеріального стану, необхідно дійти висновку про доцільність зменшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , з 1/4 на 1/8 частини його заробітку (доходу) щомісячно, що буде розумним, достатнім і справедливим та відповідатиме інтересам дитини, і водночас таким, що не порушить права та інтереси відповідача. Щодо вимог позивача про відкликання з виконання судового наказу, виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 18 листопада 2020 року (справа № 263/12778/20), суд виходить з наступного. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Розглядаючи зазначену вимогу, суд виходить з того, що повернення виконавчого документа на вимогу суду є неможливим, оскільки доказів того, що судовий наказ виконувався належним чином і у [PERSON] відсутня заборгованість зі сплати аліментів матеріали справи не містять, а відтак відсутні підстави для повернення виконавчого листа на вимогу суду. У даному випадку суд керується нормами ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), оскільки вирішення цього питання пов`язано з виконанням судового рішення в іншій справі. Із практики Європейського суду випливає, що судовий розгляд визначається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у справі, в тому числі і на стадії виконання рішення суду. Вимагається щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004року). За положеннями ч. 1 ст. 3 Закону виконавчий лист, виданий судом у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню. Однією із підстав закінчення виконавчого провадження є повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ (п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону). За таких обставин повернення виконавчого документу на вимогу суду є неможливим, оскільки, у разі наявності заборгованості за аліментами, виконавче провадження не може бути закінченим (п. 7 ч. 1 ст. 39 Закону). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача.

Outcome: partial