Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

До суду звернувся\~позивач [PERSON], з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди до відповідача ПАТ «Дніпроважмаш» згідно якого просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за липень-вересень 2015 року та компенсацію за невикористану основну та додаткову відпустку з урахуванням обов'язкових утримань в сумі 10500 грн.. стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з 30.09.2015 року по день фактичного розрахунку та моральну шкоду в суму 10000 грн., посилаючись на наступне : він 12.11.2012 року був прийнятий на роботу в ПАТ «Дніпроважмаш» електрогазозварювальником 4 розряду відрубної дільниці виробництва готової продукції і полуфабрикатів металургійного виробництва № 09, на підставі наказу № 3186 від 06.11.2012 року. 29.09 2015 року він звільнився з вищезазначеної організації за власним бажанням згідно ст.. 38 КЗпП України на підставі наказу № 2096 к від 29.09.2015 року, проте розрахунки при звільненні з ним проведені не були. Його неодноразові звернення до відповідача з проханням провести розрахунок за відпрацьований ним час у ПА Т «Днірповажмаш» були проігноровані. Станом на 15.02.2016 року заборгованість по заробітній платі ПАТ «Дніпроважмаш» перед позивачем за липень-вересень 2015 року та компенсацію за невикористану відпустку складають 10500 грн. Внаслідок систематичної невиплати заробітної плати він був позбавлений можливості повно цінного виховання та утримання своїх неповнолітніх доньок, з яких одна має інвалідність. Крім того постійна гнестача грошових коштів на необхідні витрати по задоволенню мінімальних життєвих потреб позивача та його сім»ї змушувало його позичати гроші в борг у інших осіб, що спричинило сильні душевні хвилювання, що і стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні підтримали, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи . Позивач також пояснив суду, що на даний час йому заборгованість по заробітній платі виплачена. але з великим запізненням. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував надавши письмові заперечення проти позову та пояснив, що за липень 2015 року заробітну плату позивачу було виплачено 14 та 21 серпня 2015 року. За серпень 2015 року позивачу заробітну плату було виплачено 04 та 11 вересня 2015 року. За вересень 2015 року заробітну плату позивачу було виплачено 28 жовтня 2015 року, компенсаційні виплати за невикористані відпустки були виплачені позивачу в 19 січня 2016 року. Таким чином всі зобов'язання відповідач по виплаті заробітної плати перед позивачем виконав. тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Судом встановлено, 12.11.2012 року позивач був прийнятий на роботу в ПАТ «Дніпроважмаш» електрогазозварювальником 4 розряду відрубної дільниці виробництва готової продукції і полуфабрикатів металургійного виробництва № 09, на підставі наказу № 3186 від 06.11.2012 року, що підтверджується записами в трудовій книжці 29.09 2015 року позивач звільнився з вищезазначеної організації за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 2096 к від 29.09.2015 року, що також підтверджується записами в трудовій книжці позивача. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно довідки про заробітну плату встановлено, що позивачу за липень 2015 року нарахована заробітна плата в сумі -4281.97 грн., за серпень місяць 2015 року 4149.76. за вересень 2015 року 16080.77. При цьому враховуючи, що позивач звільнився з роботи у вересні місці 2015 року і його середній заробіток за попередні два місяці складав близько 4000 грн., суд робить висновок про те, що у вересні місяці позивачу було здійсненні і компенсаційні нарахування за невикористані основну та додаткову відпустки. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КзПП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред2явлення звільненним працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що під час звільнення, 29 вересня 2015 року з [PERSON] не було проведено повного розрахунку по заробітній платі та компенсаційним виплатам. загальна сума заборгованості склала 11827 грн. 69 коп. На час розгляду справи судом заборгованість по заробітній платі позивачу погашена. Останнє перерахування на банківський рахунок позивача відбулось 19.01.2016 року, що підтверджується наданими суду відомостями та платіжними дорученнями, а також випи скою по банківському рахунку позивача. Таким чином позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задоволенню не підлягають За затримку розрахунку при звільненні ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачена відповідальність. Згідно зі ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідач не довів відсутності своєї вини у затримці розрахунку, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а саме по день ухвалення рішення. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). При цьому у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх \~випадках \~збереження \~середньої заробітної \~плати \~провадиться \~виходячи \~з розміру середньоденної (годинної) \~заробітної \~плати. Обов`язок власника або уповноваженого ним органом, передбачений ст.117 Кодексу законів про працю України, щодо виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є саме випадком збереження середньої заробітної плати. Згідно п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати \~нарахування \~\~виплат, \~\~що \~\~обчислюються \~\~із \~\~середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, \~провадяться шляхом множення \~середньоденного \~(годинного) \~заробітку на число робочих днів/годин, \~а у \~випадках, \~передбачених \~чинним \~законодавством, календарних днів, \~які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна \~(годинна) \~заробітна \~плата \~визначається \~діленням заробітної \~плати \~за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі \~(календарні) \~дні \~на \~число \~відпрацьованих робочих днів (годин), \~а \~у \~випадках, передбачених чинним законодавством, - на число \~календарних \~днів за цей період. Останніми календарними місяцями роботи позивача були липень та серпень \~2015 року. При визначені розміру заробітної плати за два останні місяці перед звільненням, суд керується даними, які містяться в наданій позивачеві довідці про заробітну плату Середньоденна заробітна плата складає 8431.73 грн/ 43 днів = \~196 грн. \~04 коп. На день ухвалення рішення суду період затримки розрахунку складає 97 днів . Таким чином за період затримки розрахунку з відповідача на корись позивача підлягає стягненню: 196 грн. 04 коп. Х 97 днів = 19015 грн. 88 коп. При цьому суд вважає, що позивач звернувся до суду в межах \~тримісячного строку позовної давності, про який йдеться в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 1-5/2012, оскільки згідно з даним рішенням Конституційний Суд України розтлумачив положення частини першої статті 233\~ \~\~\~Кодексу законів про працю України\~ \~\~\~у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1\~ \~\~\~цього кодексу так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Отже, перебіг тримісячного строку для звернення до суду працівника з позовом про стягнення середнього заробітку і відшкодування завданої при цьому моральної шкоди, починається з дня фактичного розрахунку тобто з 19.01.2016 року. Згідно ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що мало місце порушення прав працівника у сфері трудових відносин, які полягають у затримці проведення розрахунку при звільненні, призвели до моральних страждань позивача. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року \~визначено, що невиплата належних працівнику грошових сум є порушенням прав працівника у сфері трудових відносин. Статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України \~встановлено обов`язковість рішень Верховного Суду України, прийнятих за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах для всіх судів України. Постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-54цс11 визначено, що передумовою відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 Кодексу законів про працю України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Суд установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 Кодексу законі про працю України. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характеру та тривалості немайнових втрат, \~виходячи із засад розумності та справедливості, суд оцінює завдану позивачу моральну шкоду в 300 грн. Виходячи з того, що позовні вимоги позивача задоволені частково та відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1378 грн. На підставі ст.ст. 21, 117, 237-1, 238 Кодексу законів про працю України, Законом України «Про оплату праці»,

Outcome: partial