Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

До Малиновського районного суду м.Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, в якому вказував на те, що він та відповідачка є дітьми [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 19.11.1964 року їхні батьки - [PERSON] та [PERSON] отримали ордер №3249 та вселилися у квартиру [ADDRESS] загальною площею 21,4кв.м. Після народження він та відповідачка були зареєстровані в даній квартирі. Позивач зазначав, що він разом з батьком виконав реконструкцію зазначеної квартири. В 2006 році батько позивача [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання за собою права власності на реконструйовану квартиру. До участі у справі він не залучив всіх осіб, які проживали та були зареєстровані на той час у цій квартирі. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 13 червня 2006 року за [PERSON] визнано право власності на реконструйовану квартиру. В подальшому 01 листопада 2006 року [PERSON], на підставі цього рішення, будучи власником спірної квартири, подарував її відповідачці. Приватним нотаріусом при оформленні зазначеного договору було допущено помилку в даті винесення рішення суду, а саме вказано, що відчужувана квартира належить дарителю на підставі рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 11 травня 2006 року (справа №2-2823/06). Аналогічну помилку було допущено і в технічному паспорті, виготовленому КП «ОМБТІ та РОН». Про вказаний договір позивач дізнався лише у 2012 році при ознайомленні з матеріалами справи за позовом [PERSON] до нього про визнання втратившим його права користування квартирою. На рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 13 червня 2006 року позивач подав апеляційну скаргу, яка на підставі ухвали Апеляційного суду м.Одеси від 21 лютого 2013 року була відхилена, а спірне рішення залишено без змін. Не погодившись із судовими рішенням, позивач оскаржив їх до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 13 червня 2006 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2013 року скасовані, справу направлено на новий розгляд. Оскільки зазначені судові акти скасовані, права власності на квартиру [ADDRESS], на підставі якого була відчужена спірна квартира, на даний час немає, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 01 листопада 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідачка та її представник позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні та застосувати строк позовної давності посилаючись на ст.728 Цивільного кодексу України. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання правочину недійсним. З матеріалів справи вбачається, що 19 листопада 1964 року на ім.»я [PERSON] було видано обмінний ордер на однокімнатну квартиру [ADDRESS] розміром 21,4 кв.м. на склад сім»ї [PERSON] та його дружина [PERSON] Згідно довідки про склад сім»ї та прописку у спірній квартирі були зареєстровані - [PERSON] з 1964 року; [PERSON] з 1980 року; [PERSON] з 1984 року; [PERSON] - з 2000 року; [PERSON] - з 2000 року. Через деякий час [PERSON] та [PERSON] знялися з реєстрації за зазначеною адресою. В подальшому [PERSON] з метою поліпшення житлових умов реконструював цю квартиру, внаслідок чого її площа збільшилася до 82,1кв.м. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 13 червня 2006 року за [PERSON] визнано право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS], загальною площею 82,1кв.м., що складається із: 1-й поверх: жила кімната площею 20,6кв.м., кухні площею 10,0кв.м., коридор площею 6,5кв.м., санвузол площею 3,2кв.м.; 2-й поверх: жила кімната площею 19,4кв.м., жила кімната площею 16,8кв.м., коридор площею 3,6 кв.м., балкон площею 2,0кв.м. (справа №2-2823/2006) В технічному паспорті, виготовленому КП «ОМБТІ та РОН» 14.09.2006р. помилково було вказано, що вказана квартира належить [PERSON] на підставі рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 11 травня 2006 року (справа №-2823/2006). Відповідно до ст.ст. 316, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно договору дарування від 01 листопада 2006 року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 80,1 кв.м. Вказаний договір зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 26 квітня 2007 року. Відповідно до ст.ст. 717, 719-720, 722 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Як вказував позивач, про зазначений договір дарування йому стало відомо в 2012 році при ознайомленні з матеріалами справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Не погодившись з рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 13 червня 2006 року позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій зазначав, що суд першої інстанції при вирішенні спору не залучив всіх проживаючих у цій квартирі, чим були порушені їх права в тому числі і права позивача. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2013 року рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 13 червня 2006 року залишено без змін. На час розгляду справи апеляційною інстанцією [PERSON] помер. Позивач оскаржив рішення суду першої та апеляційної інстанції в касаційному порядку. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 13 червня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції вказував на те, що суди не врахували правила ст.61 ЖК України, не з»ясували обсяг прав наймача та членів його сім»ї відповідно до укладеного ними договору найму, не визначилися як з видом правовідносин, які склалися між позивачем та органом місцевого самоврядування у зв»язку з наймом квартири у будинку комунальної власності так із предметом судового спору та обставинами, які підлягають доказуванню у справі. Сторони пояснили, що при новому розгляді справи Малиновський районний суд м.Одеси залучив в якості правонаступника померлого [PERSON] - [PERSON], про що свідчить копія ухвали Малиновського районного суду м.Одеси від 23 жовтня 2013 року. Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 23 жовтня 2013 року позовні вимоги [PERSON] до Одеської міської ради, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] про визнання права власності залишено без розгляду. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до вимог ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно до ст.215 Цивіьного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Посилання відповідачки у своїх запереченнях проти позову на ст. 728 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік не заслуговує на увагу, оскільки позивач не є стороною договору дарування квартири [ADDRESS] від 01 листопада 2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], і крім того, вказана норма закону може застосовуватися до вимог про розірвання договору дарування, а в даному випадку заявлені позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним, до яких встановлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Також не заслуговує на увагу посилання відповідачки на те, що ще в лютому 2011р. позивачу, на ім.»я якого видана довідка про склад сім»ї та прописку, в якій зазначено, що власником спірної квартири є [PERSON], було відомо що ця квартира належить на праві приватної власності [PERSON] і у зв»язку з чим він пропустив строк позовної давності на оскарження вказаного договору дарування на підставі ст.728 Цивільного кодексу України, оскільки довідка датована 10 лютого 2011року, а до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування позивач звернувся 10 вересня 2013 року, тобто строк позовної давності на оскарження договору дарування від 01 листопада 2006 року позивач не пропустив. Суд зазначає, що в результаті скасування судового рішення про визнання права власності за [PERSON] на реконструйовану квартиру та залишення позовних вимог правонаступника [PERSON] - [PERSON] до Одеської міської ради, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] про визнання права власності без розгляду змінився правовий статус спірної квартири, яка є предметом договору дарування від 01 листопада 2006 року. Суд критично ставиться до показів свідків відповідачки [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що в листопаді 2006 року позивачу було відомо про те, що [PERSON] подарував [PERSON] вищевказану квартиру, оскільки вказані свідки не давали свідчень з приводу того, що позивач особисто бачив та читав зміст вказаного договору. Вказане також підтверджується позивачем, який зазначав, що після смерті батька він не звертався до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини, оскільки вважав, що спірна квартира має статус не приватизованої, і спадщини, яку можна прийняти, немає. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про те, що оскільки право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] на даний час відсутнє у дарувальника, договір дарування квартири [ADDRESS] від 01 листопада 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], повинен бути визнаний недійсним.

Outcome: approved