Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

До Нововодолазького районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] , від імені та інтересах якого на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги № 27/21 від 30 березня 2021 року та ордеру серії ПТ № 188562, діє адвокат Мякота Т. М., до [PERSON] , [PERSON] , в якому позивач просить визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташо ван им за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку окрім позивача, зареєстровані наступні особи: [PERSON] (син позивача), [PERSON] (колишня невістка), [PERSON] (син колишньої невістки) та [PERSON] (онук позивача). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 березня 2020 року (справа № 631/14/20). Відповідачі по справі житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , не користуються досить тривалий час та фактично не мешкають у ньому з листопада 2019 року, їх місце мешкання позивачеві не відоме. Як зазначив представник позивача, [PERSON] та [PERSON] добровільно не бажають знятися з реєстрації, рахунки за комунальні послуги не сплачують, до позивача як власника житла та до органів поліції з питання порушення їх прав не зверталися. Посилаючись на приписи статті 41 Конституції України, статтей 319, 383, 391 та 405 Цивільного кодексу України, статті 156 Житлового кодексу Української РСР, а також на ту обставину, що [PERSON] (колишня дружина сина) та [PERSON] (син колишньої дружини сина) не є членами його сім`ї, позивач просить суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 червня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, судом не вживалось. Відповідачами у справі, [PERSON] та [PERSON] , на адресу суду відзиву на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, подано не було. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим йому частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника - адвоката Мякоти Т. М. Представник позивача - адвокат Мякота Т. М., яка діє на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги № 27/21 від 30 березня 2021 року та ордеру серії ПТ № 188562 від 30 березня 2021 року, у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена завчасно відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, наданим приписами частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник позивача через канцелярію суду надала заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 7094/21-вх від 13 грудня 2021 року, відповідно до якої позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та її представника на підставі наявних у матеріалах справи доказів, зазначивши, що проти винесення рішення в заочному порядку не заперечують. З цього приводу слід зазначити, що положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчить відповідна заява, подана його уповноваженим представником та долучена до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь в розгляді справи у суді, підстав для визнання необхідним надання позивачем чи його представником особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечували, пояснивши, що дійсно після розірвання шлюбу між відповідачем [PERSON] та [PERSON] , вони десь з січня 2020 року фактично не мешкають у житловому будинку позивача, розташованому за адресою: [ADDRESS] , оскільки у них виникли неприязнені відносини. Відповідачі вимушені винаймати житло у селищі міського типу Нова Водолага через те, що на даний час не мають можливості зареєструватися у іншому місці. Також відповідач підтвердили, що з питань порушення їх прав вони нікуди не зверталися, у тому числі до органів місцевого самоврядування та органів поліції. Вислухавши пояснення відповідачів, вивчивши доводи позивача і його представника, що наведені у позовній заяві, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-\-зп). При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положення частини 2 статті 129 Конституції України визначають основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого 20 вересня 1988 року виконавчим комітетом Нововодолазької селищної Ради народних депутатів на підставі рішення № 194 від 01 квітня 1988 року, належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується його копією. Вказане свідоцтво зареєстроване у Валківському міському бюро технічної інвентаризації 20 вересня 1988 року за № 147 (а. с. 6). Відповідно до копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою за підписом старости Новоселівського старостинського округу № 6 Нововодолазької селищної ради Харківської області В. П. Бірки 23 червня 2020 року за № 239/19-39 у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (уповноважений власник), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (невістка), [PERSON] , [INFO] (онук), [PERSON] , [INFO] (син невістки). Усього п`ять осіб (а. с. 7). Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 березня 2020 року, ухваленого у справі з єдиним унікальним № 631/14/20 (провадження № 2/631/418/20) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволені; шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 27 серпня 2016 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 07 серпня 2020 року (а. с. 8 - 9). З матеріалів справи вбачається, що депутатом округу № 19 Нововодолазької селищної ради Харківської області М. О. Нечмоглодом було проведено обстеження домоволодіння, власником якого є [PERSON] , на предмет виявлення осіб, які проживають за адресою: [ADDRESS] , в результаті якого виявлено відсутність за вказаною адресою [PERSON] , [PERSON] з листопада 2019 року, про що був складений акт № 323 від 19 червня 2020 року в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а. с. 11). Крім того, депутатом Нововодолазької селищної ради Харківської області по виборчому округу № 4 І. О. Золочевським 30 березня 2021 року за № 235 був складений акт на предмет того, що в домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, але фактично з листопада 2019 року не проживають [PERSON] та її син [PERSON] . На теперішній час їх місцезнаходження невідомо. Вищевказаний факт своїми підписами підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] (а. с. 12). З відповіді начальника Відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області підполковника поліції А. Глущенка від 05 квітня 2021 року за № 11аз/119-81/01/20-2021, наданої на адвокатський запит адвокату Мякоті Т. М., судом встановлено, що за період з листопада 2019 року по день надання відповіді, заяв та повідомлень з боку [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за фактом порушення їх прав користування житлом за адресою: [ADDRESS] , з боку власника будинку [PERSON] , 1940 року народження, не надходило (а. с. 14). Надані сторонами та учасниками судового провадження у справі докази не містять суперечностей, очевидних ознак недопустимості, є належними у розумінні предмета доказування у даній справі, приймаються до уваги судом у повному обсязі та оцінюються відповідно до вимог чинного законодавства. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та Житлового кодексу Української РСР. Положеннями частини 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР закріплена гарантія кожного громадянина, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Норами Конституції України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За приписами статті 47 Основного Закону України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Наведена стаття Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європеського суду з прав людини від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим. Положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (заява № 43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 316, частина 1 статті 317 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є жилий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Положеннями частин 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України регламентовано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Отже, відповідно до частини 1 наведеної вище норми права, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Частинами 1 та 2 статті 321 Цивільного кодексу України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Аналогічні за змістом приписи містяться й у статті 150 Житлового кодексу Української РСР. Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та користувачами цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з сином власника житлового будинку. Легітимною метою у цій справі є захист прав власника житлового будинку, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а також статтями 317, 391 Цивільного кодексу України. Отже, необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом користування спірним житловим будинком відповідачами, які тривалий час не проживають у ньому. Нормою статті 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права (стаття 16 Цивільного кодексу України). Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Разом з тим варто врахувати, що у статті 406 Цивільного кодексу України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Положеннями статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також частина 1 статті 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 2 статті 405 Цивільного кодексу України обумовлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Системний аналіз положень статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та положень статтей 150, 156 Житлового кодексу Української РСР у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу Української РСР дає підстави дійти висновку, що положення статей 383 та 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 Цивільного кодексу України та статтей 150, 156 Житлового кодексу Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] в силу приписів частини 2 статті 64 та частини 4 статті 156 Житлового кодексу Української РСР не є членами сім`ї власника житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , та не вели спільного господарства з останнім, що найменше з листопада 2019 року мешкають окремо, доказів того, що відповідачі цікавляться житлом або сплачують будь-які комунальні послуги, суду не надано. Третя судова палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19) дійшов висновку, що положення статті 405 Цивільного кодексу України застосовуються до правовідносин, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї. При вирішенні спорів про виселення з наданням іншого житла або без такого при користуванні гуртожитками або квартирами, які не належать користувачеві на праві приватної власності, а також між власниками житлового приміщення (за умови наявності права приватної власності на таке жиле приміщення) з вимогами виселення осіб, які не є членами сім`ї власника, положення статті 405 Цивільного кодексу України не застосовуються. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Суд звертає увагу, що користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В силу рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 березня 2020 року, ухваленого у справі з єдиним унікальним № 631/14/20 (провадження № 2/631/418/20) шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, а тому належність [PERSON] та [PERSON] до членства сім`ї власника [PERSON] - спростовується. Крім того, у даній справі, судом встановлено, що заяв та повідомлень з боку [PERSON] та [PERSON] за фактом порушення їх прав користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] з боку [PERSON] , до органів поліції не надходило, про що свідчить відповідь начальника Відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області від 05 квітня 2021 року за № 11аз/119-81/01/20-2021; доказів іншого відповідачами до суду не надано. Також у судовому засіданні встановлено, що жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житловим будинком укладено не було; у зв`язку із реєстрацією відповідачів у вказаному житловому будинку позивач вимушений додатково сплачувати комунальні послуги, за осіб, які не проживають в ньому. За таких обставин та з огляду на приписи статті 391 Цивільного кодексу України позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, належить задовольнити. При цьому при вирішенні даного спору суд згідно з частиною 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України враховує відповідний правовий висновок викладений у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 лютого 2021 року по справі № 502/922/18 (провадження № 61-1913св20), який може бути застосований до спірних правовідносин у даній справі. Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням положень частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України за якими суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог; при цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки питання відшкодування судових витрат під час звернення до суду з позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не порушувалось, процесуальне рішення з вказаного питання судом не вирішується. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved