Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 20.11.2020 надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради про надання дозволу на виїзд за кордон. В обґрунтування даної позовної заяви позивач посилався не те, що в період з 2004 року по 2016 рік позивач перебувала у шлюбі із відповідачем - [PERSON] . Від цього шлюбу мають двох спільних неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та доньку - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано. З серпня 2016 року батько дітей не проживає разом із дітьми за зареєстрованим місцем проживання: в кв. [ADDRESS] , що підтверджується актом про не проживання від 02 вересня 2020 року. 10 жовтня 2019 року позивач вдруге вийшла заміж за громадянина Німеччини [PERSON] , зареєструвала у м. Дрезден (Німеччина) шлюб та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Після чого, для спільного проживання із чоловіком та дітьми у Німеччині отримала тимчасовий дозвіл на проживання у Німеччині на період з 28.08.2020 по 27.08.2023 та працевлаштувалась за трудовим договором від 30.09.2020. Батько дітей - [PERSON] протягом тривалого часу не проживає в Україні. В 2018 році він виїхав на постійне місце проживання до Німеччини, де - 19 лютого 2018 року отримав безстроковий дозвіл на проживання на території Німеччини, що дозволяє йому не тільки безперешкодно знаходитись на території Німеччини, а й займатися оплачуваною трудовою діяльністю, що підтверджується дозволом П614462174 від 19.02.2018. Після того, як позивач вдруге вийшла заміж за громадянина Німеччини, з 2019 року не має змоги разом із дітьми виїжджати до Німеччини для проживання разом із своїм чоловіком без дозволу їх батька - [PERSON] , який з огляду на особисті неприязні відносини до позивача всіляко перешкоджає разом із дітьми виїхати до Німеччини у місто Дрезден. В результаті чого, склалася ситуація, в якій позивач не має змоги повноцінно офіційно працювати та жити на території України, тому що періодично вимушена виїжджати до чоловіка у Німеччину. А у виїзді за межі України разом із дітьми для проживання в Німеччини, їй чинить перешкоди відповідач. У зв`язку з викладеним просить суд надати неповнолітнім [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон - в Федеративну Республіку Німеччина без згоди та супроводу батька [PERSON] ( [INFO] ) у період з 01 січня 2021 року до 27 серпня 2023 року у супроводі матері [PERSON] ( [INFO] ). Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні після отриманих судом підтверджень про місце проживання дітей у Німеччині не заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, у попередні засідання надала висновок про доцільність надання дозволу на виїзд за кордон. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що в період з 2004 року по 2016 рік позивач перебувала у шлюбі із відповідачем - [PERSON] . Від цього шлюбу мають двох спільних неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та доньку - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2016 року. З серпня 2016 року батько дітей не проживає разом із дітьми за зареєстрованим місцем проживання: в кв. [ADDRESS] , що підтверджується актом про не проживання від 02 вересня 2020 року. 10 жовтня 2019 року позивач вдруге вийшла заміж за громадянина Німеччини [PERSON] , зареєструвала у м. Дрезден (Німеччина) шлюб та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Після чого, для спільного проживання із чоловіком та дітьми у Німеччині отримала тимчасовий дозвіл на проживання у Німеччині на період з 28.08.2020 по 27.08.2023 та працевлаштувалась за трудовим договором від 30.09.2020. Батько дітей - [PERSON] протягом тривалого часу не проживає в Україні. В 2018 році він виїхав на постійне місце проживання до Німеччини, де - 19 лютого 2018 року отримав безстроковий дозвіл на проживання на території Німеччини, що дозволяє йому не тільки безперешкодно знаходитись на території Німеччини, а й займатися оплачуваною трудовою діяльністю, що підтверджується дозволом П614462174 від 19.02.2018. Позивач не має змоги разом із дітьми виїжджати до Німеччини для проживання разом із своїм чоловіком без дозволу їх батька - [PERSON] . В результаті чого, склалася ситуація, в якій позивач не має змоги повноцінно офіційно працювати та жити на території України, тому що періодично вимушена виїжджати до чоловіка у Німеччину. А для виїзду за межі України разом із дітьми для проживання в Німеччини вона не може отримати дозвіл у відповідача, який заперечує проти виїзду оскільки не має відомостей про постійне місце проживання дітей. Також, позивачем було надано копію договору оренди житла в якому вона буде проживати із чоловіком та дітьми за адресою: [ADDRESS] на 1 поверсі праворуч (а.с.№ 146-148). Згідно ч. 2, 3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство й батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України (згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України). Також регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 7, ч.8 ст. 7 Сімейного кодексу України). Відповідно до статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», «забезпечення найкращих інтересів дитини» передбачає дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. З урахуванням викладеного, беручи до уваги фактичні обставини справи, а також той факт, що представник відповідача визнала позов після надання фактичних даних про постійне місце проживання дітей у Німеччині, суд дійшов до висновку про задоволення позову. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати у вигляді справи судового збору покласти на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved