Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

До суду 13.02.2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків його недійсності шляхом стягнення грошових коштів. Позивач посилається на те, що 26.12.2019 року між ним та відповідачем був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За умовами цього договору позивач є покупцем, а відповідач продавцем. Договір укладений між позивачем та відповідачем 26.12.2019 р. не було посвідчено нотаріально. Відповідно до умов цього договору, сторони у строк не пізніше 07.02.2020 р. домовились укласти основний договір купівлі-продажу на умовах визначених у попередньому договорі. На час подання позову відповідач не має наміру продавати квартиру позивачу. Але в момент підписання договору позивачем було передано відповідачу гарантійну суму в розмірі 1560 доларів США, що за курсом НБУ на момент подання даної позовної заяви становить 38095 грн. 20 коп. Оскільки факт отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 1560 доларів США підтверджується, а договір є нікчемним, тому позивач вважає за необхідне застосувати реституцію, тобто повернути все одержане за договором. Просить встановити нікчемність попереднього договору без номеру купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеного 26.12.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] та застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 38095 грн. 20 коп. 14.02.2020 року провадження відкрито та постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 23.04.2020 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача [PERSON] , в яких вона зазначила, що з позовними вимогами не згодна, оскільки між нею та позивачем не виникало правовідносин із приводу нерухомого майна. Позивач приховав від суду наявність між ними договору від 18.09.2019 р. за яким вони домовились про здійснення бронювання/резервування квартири [ADDRESS] . Договір було укладено в приміщенні агентства нерухомості «Митра» за участю ріелтора, який здійснив пошук покупця на вказану квартиру. По закінченні строку дії договору, його було пролонговано, але на підписання пролонгованого договору 26.12.2019 р. позивач не з`явився. З її боку умови договору виконані, квартира перебувала в резерві до сплину чинності договору. Вважає, що був укладений змішаний договір про надання послуг зі сторони агентства та намір між продавцем та покупцем майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири. Вважає, що було укладено комплексний договір про наміри, який не вважається попереднім договором. У агентства нерухомості , що надавало послуги по організації придбання квартири та укладення договору купівлі-продажу на час укладення оспорюваного договору не було правовстановлюючих документів, не було з`ясовано сторонами при укладенні договору чи покупець перебуває в зареєстрованому шлюбі. За відсутності документів договір не міг бути укладений як попередній. Ухвалою суду від 21.07.2020 р. було відмовлено у задоволенні заяви відповідача про передачу справи за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва. Ухвалою суду від 21.07.2020 р. було відмовлено у задоволенні заяви відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі. Позивач додатково пояснив, що вони дійсно ще в вересні 2019 року домовились із відповідачкою про придбання цієї квартири, але оскільки у них не було повної суми на оплату квартири, вони домовились про бронювання квартири до грудня 2019 року. Ніяких коштів за бронювання вони не передавали відповідачці. 26.12.2019 року вже уклали попередній договір та в рахунок оплати за квартиру передали відповідачці 1560 доларів США. Передача цих коштів відбулась в приміщенні агентства нерухомості «Митра», в присутності ріелтора та керівника агентства, а також дружини позивача [PERSON] домовились укласти договір 07.02.2020 року, але в цей день відповідачка на угоду не з`явилась та на телефон потім не відповідала. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, сповіщалась належним чином, повістками, направленими рекомендованим листом. По справі призначалось шість судових засідань, проте відповідачка отримала рекомендований лист із повісткою лише на одне судове засідання, інші листи, повертались до суду неврученими, з відміткою пошти «адресат відмовився». На кожне судове засідання [PERSON] надсилала до суду заяви про відкладення конкретного судового засідання, що свідчить про її обізнаність із датою та часом судових засідань, тому суд вважає, що відповідач не бажала отримувати судові повістки і вважає її такою, що сповіщена належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач в своїх заявах просила відкласти розгляд справи у зв`язку із запровадженням на території Ураїни карантину. Суд вважає за необхідне врахувати інтереси інших учасників справи, які з`являлися на виклики суду на судові засідання в даній справі, долаючи при цьому відповідну відстань, витрачаючи власні кошти та час. Враховуючи ту обставину, що справа перебуває в провадженні суду більше п`яти місяців, враховуючи, що станом на 21 липня 2020 року діє послаблений карантин, міжміське та міжобласне сполучення транспорту відновлене, тому суд ухвалив розглядати справу у даному судовому засіданні в заочному засіданні за відсутністю відповідача, яка належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи встановлені вище обставини, суд приходить до висновку про те, що неявка відповідача в судове засідання 23 липня 2020 року не пов`язана з поважною причиною, спрямована на штучне збільшення терміну розгляду справи судом, тому правових підстав для відкладення розгляду справи не вбачається. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що вона є дружиною позивача [PERSON] , в її присутності та в присутності ріелтора та керівника агентства нерухомості, [PERSON] в грудні 2019 року передав [PERSON] грошові кошти в сумі 1560 доларів США в рахунок оплати за квартиру, яку вони сподівались купити у [PERSON] в лютому 2020 року. Але [PERSON] на правочин не прибула, на телефонні дзвінки не відповідала. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні пояснила, що вона надавала ріелторські послуги сторонам. Привела позивача та його дружину на огляд квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка була власницею цієї квартири. Сторони домовились про купівлю-продаж цієї квартири та уклали попередній договір в простій письмовій формі. На виконання цього договору позивач передав відповідачці 1560 доларів США в її присутності та в присутності керівника агентства нерухомості [PERSON] . Угода повинна була бути укладена 07.02.2019 року, але відповідачка не приїхала на угоду. Заслухавши позивача, його представника, свідків, дослідивши письмові матеріали, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що 26.12.2019 року укладений попередній договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продавець [PERSON] висловлювала намір продати, а покупець [PERSON] купити вказану квартиру у строк не пізніше 07.02.2020 р. Сторони в п. 2 договору визначились із вартістю квартири та оплатою витрат, пов`язаних із укладанням договору купівлі-продажу. Продавець зобов`язувався для оформлення нотаріального договору купівлі-продажу надати відповідні документи, не міняти умов продажу квартири, ціну продажу, строк фактичної передачі тощо, передати квартиру покупцю в день укладення договору, а також оплатити всі заборгованості по комунальних послугах. Покупець зобов`язується для укладення основного договору з`явитись у призначений час та місце із документами. Відповідно до п. 7 договору на підтвердження наміру укладання основного договору в моменті підписання цього договору покупець передав, а продавець прийняв гарантійну суму, яка складає суму гривень еквівалентну 1560 доларів США за поточним курсом в день укладання цього договору. В п. 10 договору зазначено, що у випадку укладення основного договору гарантійну сума залишається у продавця та зараховується в рахунок оплати за об`єкт нерухомості. Також в цьому договорі зазначено, що гарантійну суму, вказану в п.7 цього договору [PERSON] отримала 26.12.2019 р. та підтверджено підписом [PERSON] . Вказаний договір не посвідчений нотаріально. Норми права, якими керувався суд. Частиною 1 статті 635 Цивільного кодексу України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Тобто, основний договір купівлі продажу квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] повинен бути посвідчений нотаріально і тому попередній договір від 26.12.2019 року, укладений між сторонами, теж підлягав нотаріальному посвідченню. У відповідності до ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, а також сторонами не заперечується, що попередній договір не був нотаріально посвідчений. За таких обставин суд приходить до висновку, укладений 26 грудня 2019 року між [PERSON] до [PERSON] попередній договір підлягав нотаріальному посвідченню, є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до п.4 Постанови пленуму ВСУ від 16.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним «не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт і частини\~другої статті 16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності правочину. Тому у задоволенні позовних вимог в частині встановлення нікчемності правочину слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки [PERSON] та [PERSON] лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Згідно ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до п. 7 вказаного договору гарантійна сума згідно цього договору сплачуються в гривні відповідно до комерційного курсу продажу готівкового долара США на день укладення цього договору. На виконання умов попереднього договору від 26.12.2019 року [PERSON] передав, а [PERSON] отримала 1560 доларів США, що підтверджується матеріалами справи та показаннями свідків. Враховуючи умови договору та вимоги статті 533 ЦК України, суд дійшов висновку про стягнення суми, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначеної за курсом долара США станом на 12.02.2020 року - на день подання позову, як просить позивач в позові. Офіційний курс НБУ долара США до гривні станом 12.02.2020 року становить 2442,36 гривень за 100 доларів США. Отже 1560 доларів США в еквіваленті на гривню становлять 38095,20 грн. Оскільки, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт передачі позивачем грошових коштів відповідачці на виконання умов попереднього договору від 26.12.2019 р., який є нікчемним, тому суд вважає за необхідне застосувати наслідки нікчемності правочину, а саме стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 38095 грн. 20 коп.. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору в розмірі 1681 грн. 60 коп. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial