Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 10 травня 2019 року надійшла вказана позовна заява, в якій [PERSON] просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: будинок [ADDRESS] . На обґрунтування вимог [PERSON] вказує, що є власником будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за №2168 від 18.10.2016, укладеним між ним та його бабусею [PERSON] , Остання зареєстрована у вищезазначеному житловому будинку, добровільно знятись з реєстрації відмовляється. Позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідачка не є членом його сім`ї або наймачем цього житла, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, він, як власник житла, наполягає на визнанні [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки не надавав своєї згоди на проживання та реєстрацію останньої. Крім того, відповідачка порушує правила співжиття, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутись до Центрального відділу поліції ГУНП в Донецькій області з приводу втрати правовстановлюючих документів на вищезазначений будинок, оскільки вважає, що саме [PERSON] їх приховала. Зазначає, що остання при зустрічі з ним влаштовує постійні сварки без приводу. Відповідач не скористалась своїм правом та відзив на позов на адресу суду не надіслала. Від позивача та його представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, в яких вони заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явились. Від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначила, що позов не визнає у зв`язку з тим, що для відповідача будинок [ADDRESS] є єдиним житлом та вона не може бути визнана такою, що втратила право користування ним у зв`язку з тим, що є членом сім`ї позивача. Просила долучити до матеріалів справи виписку із амбулаторної картки [PERSON] від 15.08.2019. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, внаслідок відсутності її у постійному місці проживанні понад шість місяців. З договору дарування, укладеному 18.10.2016 та зареєстрованому в реєстрі за №2168 вбачається, що [PERSON] передала у дар [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] (а.с.8). У витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №161635711 від 29.03.2019 власником будинку [ADDRESS] зазначено [PERSON] (а.с.10). Згідно з інформацією, наданою відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 06.05.2019 № 04-147-0621, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.12). З відповідей начальника Центрального відділу поліції в Донецькій області від 31.10.2018 та 07.05.2019 на адресу [PERSON] вбачається, що останній звертався з заявами до Центрального відділу поліції в Донецькій області з приводу конфліктів з [PERSON] (а.с.11,18). Згідно з ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний правовий висновок щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням наведено в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року (справа №6-709цс16). З огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що [PERSON] та [PERSON] є членами сім`ї та не надано доказів проживання сторін у справі однією сім`єю, позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує із відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі768,40 грн.

Outcome: approved