Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності за заповітом, а саме: просив визнати за ним право власності на ? частину квартири під №36, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 61, корп. 2, яка в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 47,2 кв. м., житловою площею 31,2 кв. м., в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON], померлого 29 січня 2000 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 29 січня 2000 року помер дідусь позивача [PERSON], у звязку із чим відкрилась спадщина до складу якої увійшла частка квартири під №36, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 61, корп. 2. 06 березня 2002 року до Сьомої одеської державної нотаріальної контори, від імені позивача звернулася з заявою за № 286 про прийняття спадщини [PERSON], директор загальноосвітньої школи-інтернату №4 для дітей сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків 1-3 ступенів, яка діяла на підставі Статуту, затвердженого розпорядження Одеського міськвиконкому за №1249р від 28 грудня 1996 року. 29 червня 2016 року, державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори, [PERSON], було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири під № 36, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 61, корп. 2, у звязку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно.Позивач вважає, що сама по собі відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно не є перешкодою для визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування. За викладених обставин позивач вимушена звернутися до суду для захисту своїх прав. 18 січня 2017 року у судовому засіданні була залучена до участі у справі третя особа із самостійними вимогами [PERSON], оскільки з відомостей із Єдиного державного реєстру судових рішень стало відомо, що спірним майном є ? частина квартири №36, корп. 2 по вул. М. Малиновського, 61. Так, [PERSON] є співвласником вказаної квартири, що підтверджується договором дарування від 29 жовтня 1996 року, право власності зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується матеріалами спадкової справи. Крім того, із матеріалів спадкової справи також вбачається, що [PERSON] також звертався із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON]. [PERSON] є співвласником спадкового майна, та входить до кола спадкоємців, а тому рішення по вказаній цивільній справі напряму вплине на його права. В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання договору дарування недійсним. Так, предметом позову [PERSON] є визнання недійсним договору дарування від 29 жовтня 1996 ржу, який укладений між [PERSON] та [PERSON], та договір дарування від 21 червня 1996 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] На даний час позивач [PERSON] ухиляється від явки в судові засідання по вказаній цивільній справі, що розцінюється ними як не бажання підтримувати позов проти [PERSON], оскільки [PERSON] активно захищає свої права. Разом із тим, в рамках розгляду справи, щодо якої подана вказана заява, ведуться активні дії щодо визнання права власності на майно, власником якого також є [PERSON] і вказаний спір, безперечно впливає на права та інтереси [PERSON] При цьому, позивач розраховує на ухвалення заочного рішення, оскільки відповідачі по справі з 2000 р. взагалі не предявляли будь-яких вимог щодо спірного нерухомого майна. Третя особа із самостійними вимогами [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання заповіту недійсним, а саме просив визнати недійсним заповіт від імені [PERSON] від 22 січня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за №419 та дублікат заповіту від 13 березня 2002 року, зареєстрований в реєстрі за №2809 від імені [PERSON]. У наступному судовому засіданні позивачем була уточнена позовна заява та він просив визнати за ним право власності на ? частину квартири під №36, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 61, корп. 2, яка в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 47,2 кв. м., житловою площею 31,2 кв. м., в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON], померлого 29 січня 2000 року. Третя особа із самостійними вимогами [PERSON] надав до суду заперечення на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про визнання права власності в порядку спадкування, зазначивши, що в позовній заяві позивач посилається на ті обставини, що він фактично прийняв спадщину. Проте, доказів, на підтвердження фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном позивачем не надано. Із матеріалів спадкової справи вбачається, що 06 березня 2002 року заяву про прийняття спадщини в інтересах [PERSON] подала [PERSON], директор загальноосвітньої школи-інтернату №4. Разом із тим, вказана заява була подана після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, станом на час розгляду справи [PERSON] не прийняв спадщину, а тому позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування є необґрунтованими. Відповідно до матеріалів справи [PERSON], яка є донькою [PERSON], звернулася до Сьомої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини 07 липня 2000 року. Таким чином, до спірних спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 74 ЦК УРСР 1963 року вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР 1963 року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно до ст. 76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Так, відповідно до матеріалів справи 25 липня 2011 року [PERSON] виповнилося 18 років. Проте, із вказаний позов був поданий лише в листопаді 2016 року, тобто із спливом строку позовної давності. Разом із тим, позивач не надав належних та допустимих доказів, що в останнього були обєктивні непереборні обставини, які позбавляли його можливості звернутися до суду за захистом свого права. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2017 року позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання заповіту недійсним залишено без розгляду та продовжено провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON], про визнання права власності у порядку спадкування. Представник третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON]. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву, в якій зазначив, що позов [PERSON] не визнає у повному обсязі та просив застосувати строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. 29 січня 2000 року [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ЖД №206177 від 30 січня 2000 року, запис №1373, у звязку із чим відкрилась спадщина. До складу спадщини входить ? частина квартири під №36, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 61, корп. 2, що належала на праві приватної сумісної власності в рівних частках [PERSON] та [PERSON], згідно свідоцтва про право власності на житло від 28 травня 1996 року за реєстровано та записано в реєстрову книгу за №3-8035 виданого на підставі розпорядження від 28 травня 1996 року за №77693. Відповідно до технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності громадянина [PERSON] квартира під №36, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 61, корп. 2, складається з двох житлових кімнат, загальною площею 47,2 кв. м., житловою площею 31,2 кв. м. 18 січня 1913 року народилась [PERSON], відповідно до свідоцтва про народження серії ІІ-ЖД №394334 від 18 лютого 1978 року, запис №59, де батьками зазначені: батько [PERSON], мати [PERSON]. 08 березня 1917 року народився [PERSON], відповідно до архівної довідки від 16 вересня 2002 року за №1264, де батьками зазначені: батько [PERSON], мати [PERSON]. 07 липня 1972 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «Сідак», про що свідчить довідка Відділу реєстрації актів громадського стану управління юстиції в Одеській області від 18 квітня 2000 року за №3255/09-63. Тобто, [PERSON] та [PERSON] є рідними братом та сестрою, а [PERSON] (третя особа по справі) є сином останнього, та племінником [PERSON]. 29 жовтня 1996 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар ? частину квартири під №36, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 61, корп. 2, про що свідчить договір дарування, посвідченого Десятою Одеською державною конторою 29 жовтня 1996 року, за реєстровим №2-7402. 20 червня 1996 року [PERSON] подарував, а [PERSON] (відповідач по справі) прийняв в дар ? частину квартири під №36, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 61, корп. 2, про що свідчить договір дарування, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 20 червня 1996 року, за реєстровим №8764. [PERSON] звертався до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору дарування ? частини квартири недійсним та 18 грудня 1996 року Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено рішення, яким позов [PERSON] задоволено, визнано недійсним договір дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON] 20 червня 1996 року про дар ? частини квартири під №36, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 61, корп. 2. За своє життя [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належну йому частину квартири №36, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 61, корп. 2, заповідав онуку [PERSON], [INFO], дітей своїх: доньку [PERSON] та сина [PERSON] спадщини лишив, про що свідчить заповіт від 22 січня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №419. 29 травня 1930 року народилась [PERSON] (відповідач по справі), відповідно до свідоцтва про народження серії ЯУ №353478 від 07 червня 1949 року, запис №815, де батьками зазначені: батько [PERSON], мати [PERSON]. 12 травня 1953 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «Саєнко», згідно свідоцтва про одруження серії ЯФ №247675 від 12 травня 1953 року, запис № 456. 20 червня 1934 року народився [PERSON], відповідно до свідоцтва про народження серії ЯЦ №598520 від 05 листопада 1950 року, запис №3061, де батьками зазначені: батько [PERSON], мати [PERSON]. 25 липня 1993 року народився [PERSON] (позивач по справі), відповідно до свідоцтва про народження серії І-ЖД №097063 від 16 грудня 1993 року, запис №891, де батьками зазначені: батько [PERSON], мати [PERSON]. Згідно із довідок Школи-інтернат №4 від 01 березня 2002 року за №75, №77, вбачається, що [PERSON] навчається в школі-інтернат №4 та перебуває на повному державному забезпеченні. Відповідно до листа Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 13 вересня 2001 року за №218, вбачається, що Служба у справах неповнолітніх Малиновської районної адміністрації повідомляє директора школи-інтернат №4 [PERSON], що у [PERSON] по батьківській лінії 29 січня 2000 року помер дідусь [PERSON], [INFO], раніше проживав в [INFO]. Бабуся по батьківській лінії - [PERSON] померла 02 вересня 2001 року. За відомостями працівників соціальної служби, дідусем на ім'я неповнолітнього онука залишено заповіт на ? частину вищевказаної квартири. Інші родичі в квартирі протягом останніх п'яти років не проживали і за бабусею і дідусем не доглядали. На теперішній час в квартирі ніхто не проживає. Останнім часом з'явилися далекі родичі, що претендують на спадщину. В інтересах дитини, Служба у справах неповнолітніх Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради звернулась з проханням до директора школи-інтернат №4 [PERSON] перевірити дані факти і вжити відповідні дії щодо прийняття спадщини від імені неповнолітнього [PERSON], [INFO]. 06 березня 2002 року до Сьомої одеської державної нотаріальної контори, від імені [PERSON] звернулася з заявою за №286 про прийняття спадщини щодо майна [PERSON] [PERSON] [PERSON], директора загальноосвітньої школи-інтернату №4 для дітей сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків 1-3 ступенів, яка діяла на підставі Статуту, затвердженого розпорядження Одеського міськвиконкому за №1249р від 28 грудня 1996 року. 29 червня 2016 року, державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори, [PERSON], було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири під №36, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 61, корп. 2, у звязку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно, що підтверджується постановою про відмову у вчинені нотаріальних дій від 29 червня 2016 року. Відповідно до спадкової справи №428/2000 до майна померлого 29 січня 2000 року [PERSON] 07 липня 2000 року із заявою про прийняття спадщини зверталась [PERSON] (дочка померлого); [PERSON] (син померлого) надав до нотаріальної контори нотаріально завірену заяву про відмові від спадкового майна після батька на користь своєї сестри [PERSON]; 06 березня 2002 року до Сьомої одеської державної нотаріальної контори, від імені [PERSON] (онук померлого) звернулася з заявою за № 286 про прийняття спадщини [PERSON], директора загальноосвітньої школи-інтернату №4 для дітей сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків 1-3 ступенів, яка діяла на підставі Статуту, затвердженого розпорядження Одеського міськвиконкому за №1249р від 28 грудня 1996 року; Свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Згідно довідки КП «ЖКС «Черьомушки» від 18 серпня 2008 року за адресою: [ADDRESS] постійно проживав та був зареєстрованим [PERSON] з 16 серпня 1979 року по 18 лютого 2000 року. Відповідно до довідки (виписка із будинкової книги про склад сімї та реєстрації) від 18 серпня 2008 року, вбачається, що у квартирі під №36, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 61, корп. 2, зареєстрованим є [PERSON] (основний) з 24 березня 2004 року, [PERSON] (колишній власник) помер 29 січня 2000 року. Згідно листа КП «ОМБТІ та РОН» від 28 листопада 2008 року за №12227-11/1160, станом на 09 грудня 2008 року та згідно листа КП «ОМБТІ та РОН» від 26 січня 2017 року за №480968.72, що станом на 31 грудня 2012 року квартира під №36, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 61, корп. 2, зареєстрована: ? частина за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 20 червня 1996 року, за реєстровим № 8764, який визнаний недійним 18 грудня 1996 року Малиновським районним судом м. Одеси, та ? частина за [PERSON], на підставі договору дарування, посвідченого Десятою Одеською державною конторою 29 жовтня 1996 року, за реєстровим №2-7402. Визначаючи норми матеріального права, що підлягають застосуванню та надаючи правову кваліфікацію фактично існуючим по справі правовідносинам необхідно виходити з того, що до спадкових відносин підлягає застосування норми ЦК УРСР, оскільки вони виникли та припинили своє існування фактичним прийняттям спадщини позивачем. Таким чином, в частині визначення порядку спадкування та оформлення спадкових прав, підлягають застосуванню норми матеріального права, що були чинними на момент відкриття спадщини, тобто ЦК УРСР. Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не замінено заповітом. Згідно ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому, 29 червня 2016 року, державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори, [PERSON], було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири під №36, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 61, корп. 2, у звязку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно, а у звязку з пропуском строку для звернення до нотаріальної контори. Таким чином, у зв'язку зі смертю [PERSON] померлого 29 січня 2000 року, відкрилась спадщина. На час смерті позивачу, як спадкоємцю за заповітом, виповнилося шість років. Саме на адміністрацію загальноосвітньої школи-інтернату №4 для дітей сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків 1-3 ступенів, був покладений обовязок на звернення до нотаріальної контори. Після досягнення повноліття позивач самостійно почав захищати свої спадкові права. За цих обставин суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності для звернення до суду. На сьогоднішній момент позивач позбавлений можливості оформити спадщину у нотаріальній конторі через відсутність правовстановлюючих документів на спірну квартиру. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В Постанові № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року в п. 5 вказано, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). За п. 6 цього ж Пленуму незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов у повному обсязі. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За ч. 1 статті 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: approved