Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 01.03.2017 року звернулась [PERSON] з вимогами про визнання договору дарування від 06.10.2004 року кімнати у квартири [ADDRESS] [PERSON] удаваним, та таким, що приховує договір довічного утримання. У судовому засіданні позивач, та її представник [PERSON], позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на тому, що оспорюваних договір дарування був укладений саме з метою довічного утримання обдарованим та членами його сімї позивачки, що підтверджується тим, що після укладення договору позивач продовжила проживати у даній кімнаті, а після її продажу у квартирі яка належала [PERSON] ( після його смерті успадкована відповідачкою). Про порушення її прав, фактом укладення договору дарування замість договору довічного утримання позивачка дізналась лише після того, як у 2015 році відповідачка почала дії з виселення [PERSON], тому вважає, що строк позовної давності по договору дарування не був порушений. Відповідач, та її представник [PERSON], заперечували проти задоволення позову, обґрунтовуючи свої заперечення тим фактом, що договір дарування відповідав волевиявленню дієздатної особи, позивачем порушені строки звернення до суду. Відповідач у судовому засіданні пояснила, що її покійний чоловік, якій добре знав позивачку \\, надавав останній допомогу та поселив її у своєї квартирі з підстав допомоги без будь-яких зобовязань. Як встановлено у судовому засіданні 06 жовтня 2004 року шляхом укладення нотаріально посвідченого договору дарування [PERSON] подарувала а [PERSON] прийняв в дар 21/100 частину квартири №5 у будинку під №11 по вул. Преображенській у м. Одесі ( а/с 7). У подальшому [PERSON] продав зазначену нерухомість. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.10.2016 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: відділ реєстрації громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб Приморського РВ про усунення перешкод шляхом зняття з реєстраційного обліку, зобовязання не чинити перешкод у користуванні та виселення встановлено, що квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2007 року, з жовтня 2007 року належала [PERSON]. [PERSON] з 2009 року зареєстрована у спірній квартирі за договором піднайму від 04.11.2009 року, який був підставою для подачі заяви про реєстрацію і мав зберігатись з пакетом документів в Державній міграційній службі, але не зберігся через сплив терміну зберігання З 10.09.2014 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, і, на підставі свідоцтва про право власності, власником спірної квартири є позивачка [PERSON] [PERSON], яка є особою похилого віку \\1932 року народження \\, з листопада 2015 року визнана інвалідом 1 групи безстроково і потребує постійного стороннього догляду. Допитані у якості свідків, за клопотанням позивача, [PERSON] сусідка позивачки та [PERSON] знайома позивачки, пояснили, що зі слів [PERSON] їм відомо, що остання продала свою квартиру на вул. Преображенській і купила квартиру на пр.. Шевченко, бачили як [PERSON] завозив продукти до квартири де проживає позивачка. Допитані в якості свідків , за клопотанням сторони відповідача, [PERSON] ( донька відповідача) розповідала що [PERSON] по доброї волі надавав можливу допомогу [PERSON] та іноді допомогу надавали і інші члени сімї, [PERSON] ( рідна сестра відповідачки), [PERSON]В.( знайома відповідачки) пояснили, що зі слів сімї [PERSON] їм відомо про дарування квартири а також відомо про те, що [PERSON] та іноді і інші члени сімї надавали допомогу [PERSON] Викликана у судове засідання [PERSON] надала письмові пояснення про те, що вона дійсно посвідчувала спірний договір дарування та безоплатна передача майна здійснювалась [PERSON] усвідомлено, повною мірою розуміючи значення своїх дій. Правовідносини яки стосуються спору про визнання договору удаваним ( в даному випадку вимоги про приховування договору довічного утримання договором дарування ) врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК). Так частинами першої та другою статті 235 ЦК визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно ч.1,2 ст. 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні ( обдаровуваному ) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Частиною першою статті 722 ЦК встановлено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до ч.1 ст. 744 ЦК за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача ( ч.1 ст. 749 ЦК). Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності ( ч.2 ст. 749 ЦК). Частиною першою статті 750 ЦК встановлено, що набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду).\~У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати. Набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину ( ч.1 ст. 754 ЦК ).\~ Враховуючи вищенаведене суду приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, з наступних підстав: У судовому засіданні позивачем, та її представником не надано доказів того, що при посвідченні договору дарування укладався фактично договір довічного утримання. Приймаючи до уваги вимоги до договорів довічного утримання, які полягають у обовязковому зазначенні у договорі види матеріального забезпечення та частини помешкання, в якій відчужувач має право проживати а також наявність заборони на відчуження майна переданого за договором довічного утримання, та приймаючи до уваги, відчуження у подальшому [PERSON] майна, суд вважає відсутність будь якого підтвердження удаваності договору. Таким чином судом приймається до уваги, що з боку позивачки у судовому засіданні фактично було заявлено про наявність помилки щодо обставин правових наслідків укладеної угоди - її сподівання наявності правових наслідків договору у вигляді її права користуватись житлом після відчуження. Однак, правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, врегульовані ст. 229 ЦК і не є предметом розгляду у даному судовому провадженні. Судом розяснюється право звернення до суду з окремим позовом щодо визнання недійсним договору, і у випадку задоволення позову з урахуванням неможливості повернення нерухомого майна, яке було предметом договору, у відповідності до вимог ч.1 ст. 216 ЦК позивач має право вимагати відшкодування вартості майна. Пояснення свідків з боку позивача та пояснень учасників процесу стосовно наявності допомоги з боку [PERSON] приймається судом, однак, з урахуванням всіх встановлених обставин справи вважаються такими, що не підтверджують саме удаваність договору ( всі свідки не були присутні при укладені договору та не спілкувались з позивачкою безпосередньо перед угодою) а є підтвердженням наявності допомоги з боку [PERSON] позивачу, що визнається і відповідачкою. Підстави проживання позивачки у квартирі, яка належала [PERSON] ( як спадкове майно отримано відповідачкою) встановлено рішенням апеляційного суду від 13.10.2016 року, і у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК не потребують додаткового доказування. Судом також, приймається до уваги, що дане рішення не порушує права осіб на користування житловим приміщенням, і не є самостійною підставою для виселення з зайнятого приміщення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed