Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON], з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати до відповідача ТОВ «Плаза - Транс» згідно уточнених позовних вимог просить стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з 02 березня 2016 року по 26 квітня 2016 року в сумі 6397.00 грн. і середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 27 квітня 2016 року по 04 листопада 2016 року В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: він 03.03.2016 року був прийнятий на роботу в ТОВ «Плаза - Транс» на посаду водія. 26.04.2016 року він був звільнений з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. На момент отримання свої трудової книжки відповідач не повністю вніс відомості про його роботу на даному підприємстві, зазначивши період його роботи з 21.03.2016 року по 26.04.2016 року. Також на день звільнення з роботи відповідач не виплатив йому заробітну плату за період з 02.03.2016 року по 26.03.2016 року. Чим порушив вимоги ч. 1 ст. 116 КЗпП України, згідно якої виплата всіх сум, що належать працівникові на час звільнення, проводиться в день його звільнення. В період з квітня по вересень 2016 року погіршився стан здоров'я його сина, що призвело до тяжких моральних страждань. В зв'язку з чим він звернувся до відповідача про проведення з ним розрахунку лише в жовтні місяці 2016 року, що і стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач та представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи . При цьому позивач заперечував належність йому підписів у відомостях про виплату заробітної плати, наданих відповідачем. Представник позивача також пояснив суду, що згідно висновку почеркознавчої експертизи встановлено, що у відомості про виплату заробітної плати за березень місяць 2016 року неможливо встановити, що підпис належить позивачу, тому заробітна плата його довірителю за даний період виплачена не була. Крім того з наданих відповідачем відомостей вбачається, що виплата заробітної плати за березень місяць здійснена у квітні, а за квітень місяць - у травні 2016 року. Тобто в момент звільнення з позивачем не був проведений повний розрахунок, тому його довірителю потрібно виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку. Крім того його довірителю не нарахована та не виплачена компенсація за відпустку, що також повинно було входити в суму розрахунку. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував надавши письмові заперечення проти позову та пояснила, що 21.03.2016 року позивач власноручно напив заяву про прийняття його на роботу. В цей же день був виданий наказ при прийняття позивача на роботу та направлена звітність до територіальної податкової інспекції. 26.04.2016 року позивач власноручно написав заяву про звільнення за власним бажанням. В цей же день був виданий наказ про звільнення позивача з яким позивач був ознайомлений під підпис. В цей же день позивачу була видана належним чином оформлена трудова книжка. Оплата праці водіїв на підприємстві є відрядною, і розраховується за кілометри пробігу та розрахована позивачу відповідно до подорожніх листів. Нараховану заробітну плату позивач фактично отримав, що підтверджується його підписами у відомостях на виплату заробітної плати. Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку заявлені з пропуском трьохмісячного строку позовної давності, встановленого ст. 233 КЗпП України,тому задоволенню не підлягають. Висновком проведеної судової почеркознавчої експертизи підтверджено, що підпис у відомості про виплату заробітної плати належить позивачу, а у відомості за березень місяць неможливо ідентифікувати, проте вона вважає, що позивач навмисно спотворив свій підпис, особливо виходячи з його репутації, так як він притягається до кримінальної відповідальності в тому числі і за шахрайство. Позовні вимоги про невиплату коштів за невикористану відпустку позивачем не заявлялись тому вирішені бути не можуть, так як суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позовних вимог. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, свідка дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, 21.03.2016 року позивач був прийнятий на роботу в ТОВ «Плаза-Транс» водієм, на підставі наказу № 224-к від 21.03.2016 року, що підтверджується записами в трудовій книжці, копією заяви про прийняття на роботу,написаної власноручно позивачем, копією наказу при прийняття на роботу, копіями подорожніх листів. Будь-яких доказів того, що позивач був прийнятий на роботу (допущений до роботи) на даному підприємстві з 02.03.2016 року позивачем не надано. Показання свідка [PERSON], з цього приводу суд оцінює критично, так як свідок є дружиною позивача та заінтересованою особою. Крім того даний свідок на вищезазначеному підприємстві не працювала і підтвердити чи спротувати дану обставину не може. В свою чергу будь-яких інших доказів, які б підтвердили доводи позивача та показання свідка [PERSON], суду не надано. 26.04 2016 року позивач звільнився з вищезазначеної організації за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 231 - к від 26.04.2014 року, що також підтверджується записами в трудовій книжці позивача. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Позивач посилається на те, що йому не виплачена заробітна плата за час роботи на даному підприємстві. На спротування даних вимог, представником відповідача надані копії відомостей на виплату заробітної плати № ВЗП-000017 від 11.04.2016 року про виплату заробітної плати за березень місяць 2016 року та №№ ВЗП-000018 від 16.05.2016 року про виплату заробітної плати за квітень місяць 2016 року. Під номером 2 в цих відомостях зазначений позивач [PERSON], та є підписи про отримання грошових коштів. Проте позивач заперечував належність йому даних підписів. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснила,що її чоловіку заробітна плата не була виплачена ТОВ «Плаза-Транс», хоч він неодноразово і звертався до відповідача з проханням її виплатити. На підтвердження доводів позивача та заперечень відповідача була призначена та проведена судова почеркознавча експертиза. Згідно висновку експерта № 1632-17 від 08.08.2017 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи встановлено: вирішити питання ким виконано підпис від імені [PERSON] у стовбці №5 «підпис про одержання» під порядковим номером 2 у табличній частині відомості на виплату грошей № ВЗП-000017 від 11.04.2016 року за березень 2016 року - не надається за можливе, у зв'язку з тим, що досліджувальний підпис не зіставний із зразками підпису [PERSON], не утворює певних літер для порівняння із зразками почерку [PERSON], має малий обсяг графічного матеріалу, що міститься у досліджувальному підписі та відносну простоту будови його елементів. Підпис від імені [PERSON] у вигляді рукописного запису «Білоус», розташований у рядку № 5 «підпис про одержання» під порядковим номером 2 у табличній частині відомості на виплату грошей № ВЗП-000018 від 16.05.2016 року за квітень 2016 року виконаний [PERSON] Олександровичем.2016 року. Оцінюючи надані докази в сукупності, суд приходить до наступного висновку, підпис про отримання грошей у наданих суду відповідачем відомостях як за березень так і квітень 2016 року був спотворений. Так як в першому випадку підпис має лише просту будову елементів, а в другому випадку- написання прізвища [PERSON]. Проте, експертом зроблений висновок, що підпис у відомості про отримання грошей за квітень місяць належить позивачу. За даних обставин суд вважає, що і у відомості про виплату заробітної плати за березень 2016 року підпис належить позивачу, так як висновку, що даний підпис здійснений іншою особою експертом не надано. Позивач та свідок [PERSON],. яка є дружиною позивача та заінтересованою особою, заперечували належність підпису позивачу [PERSON], у відомостях про виплату заробітної плати, як за березень, так із квітень 2016. При цьому належність позивачу підпису у відомості про виплату заробітної плати за квітень 2016 року підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи, що вказує на те, що позивач та свідок [PERSON], свідомо вводили суд та учасників процесу в оману щодо невиплати позивачу заробітної плати як за березень, так і за квітень місяць 2016 року. На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за період з 02.03.2016 року по 26.04.2016 року задоволенню не підлягають. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за час затримки розрахунку, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КзПП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред2явлення звільненним працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що під час звільнення, 26 квітня 2016 року з [PERSON] не було проведено повного розрахунку по заробітній платі. Так як згідно поданих відомостей виплата заробітної плати за березень місяць 2016 року відбулась 11 квітня 2016 року, а за квітень місяць 2016 року - 16 травня 2016 року. Таким чином у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку. Так як за затримку розрахунку при звільненні ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачена відповідальність. Згідно зі ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідач не довів відсутності своєї вини у затримці розрахунку, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку є обґрунтованими. Проте, відповідно до ч.1 ст 233 КЗпП України, - Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що останнім календарнем робочим днем позивача був 26 квітня 2016 року. Фактичний розрахунок з позивачем відбувся 16 травня 2016 року. Таким чином з 17 травня 2016 року позивачу стало відомо про порушення його права, та розпочався тримісячний строк на його звернення до суду, який закінчився 18 серпня 2016 року. Позивач звернувся до суду із даним позовом 07.11.2016 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції. За даних обставин суд вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском тримісячного строку позовної давності, про який йдеться в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 1-5/2012, оскільки згідно з даним рішенням Конституційний Суд України розтлумачив положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Посилання позивача, що у нього хворів син та він не міг раніше звернутись до відповідача з вимогою про виплату заробітної плати, суд вважає безпідставним, так як позивачем хоч і надані виписки з історії хвороби сина, який перебував на лікуванні з квітня 2016 року по вересень 2016 року, але доказів, що ця обставина перешкоджала йому звенутись до суду не надано, так як доказів, що саме позивач,а не його дружина перебували у лікарні з дитиною не надано. Крім того позивач, міг скористатись послугами представника, особливо виходячи з того, що в судовому засіданні при розгляді даної справи приймали участь саме представники позивача, а позивач лише раз з'явився в судове засідання, коли необхідно було отримати експериментальні зразки його почерку та підпису для проведення призначеної судової почеркознавчої експертизи. При цьому подаючи позовну заяву та згодом уточнюючи її позивач не ставив вимог про поновлення йому строку позовної давності. А відповідно до ч.1 ст.. 11 ЦПК України - Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З цих же підстав суд не розглядає та не вирішує питання щодо стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку, так як такі вимоги позивачем не заявлялись. Виходячи з вище викладеного, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за позовами про стягнення заробітної плати. Так як у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору з відповідача на користь держави не стягуються та покладаються на державу відповідно до положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed