Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаною заявою звернулася [PERSON] , в якій просила встановити факт народження нею дитини жіночої статі [PERSON] [INFO] в шлюбі з батьком дитини [PERSON] в м. Донецьк Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. В обґрунтування вказаних вимог заявник посилалася на те, що Костянтинівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 10 листопада 2020 року відмовив у проведенні державної реєстрації народження особи, посилаючись на те, що документи, видані на зазначеній території, не можуть бути підставою для державної реєстрації народження особи. У судове засідання заявник [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] не з`явились, надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи заінтересована особа повідомлялася належним чином, про причини неявки свого представника не повідомила. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази подані на їх підтвердження, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до абз. 1, 5 ч. 4 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Статтею 133 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. Відповідно до ч. 1 ст.144 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ст.7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Судом встановлено, що заявник - [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Костянтинівка Донецької області, мала зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи. Згідно з дублікатом довідки УСЗН Костянтинівської міської ради від 10 травня 2017 року за № 596 заявник має зареєстроване місце проживання внутрішньо переміщеної особи за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] перебуває у шлюбі із [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим на підставі актового запису № 330 від 05 жовтня 2013 року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області. [PERSON] , [INFO] , місце народження - місто Донецьк, мав зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи. Згідно з довідкою УСЗН Костянтинівської міської ради від 03 листопада 2014 року за № 1425000599 [PERSON] має зареєстроване місце проживання внутрішньо переміщеної особи за адресою: [ADDRESS] . [INFO] в Центрі охорони материнства та дитинства, що розташований за адресою: м. Донецьк, пр. Панфілова, буд. 3, заявник [PERSON] народила другу дитину - дівчинку, на підтвердження чого до заяви долучено медичне свідоцтво про народження № 1186 від 14 серпня 2020 року, свідоцтво про народження [PERSON] , видане 21 серпня 2020 року Київським відділом ЗАГС м. Донецьк, де батьками дитини зазначені [PERSON] , [PERSON] , обмінну карту вагітної. Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ необхідно розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Згідно з абз. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18 січня 2018 року, який набув чинності 24 лютого 2018 року, діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. 10 листопада 2020 року Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) заявнику надано відмову у проведенні державної реєстрації народження дитини № 20.18-35-2165 в зв`язку з наданням документу для підтвердження факту народження особи, який не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Враховуючи те, що заявнику відмовлено у проведенні державної реєстрації народження особи, суд дійшов до висновку про те, що дійсно для проведення державної реєстрації народження особи є об`єктивні перешкоди. Частиною 3 ст. 144 СК України передбачено, що реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Згідно з ч.1 ст. 145, ч. 1 ст. 146 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Ім`я дитини визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 147 ЦПК України по батькові дитини визначається за іменем батька. По батькові дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, за умови, що батьківство щодо дитини не визнано, визначається за іменем особи, яку мати дитини назвала її батьком. Відповідно до п. 21, 22 Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 якщо батьки мають спільне прізвище, то це прізвище присвоюється і дітям. Власне ім`я дитини визначається за згодою батьків. При державній реєстрації народження іншою особою власне ім`я дитини присвоюється за її вказівкою. У разі відсутності при державній реєстрації народження згоди батьків щодо присвоєння власного імені спір вирішується органами опіки й піклування або судом. На виконання вимог ч. 2 ст. 319 ЦПК України суд не може своїм рішенням заміняти повноваження органу державної реєстрації актів цивільного стану. Отже, суд не присвоює дитині ім`я, оскільки це можуть зробити батьки дитини або інша особа безпосередньо під час реєстрації народження в органі державної реєстрації актів цивільного стану. З метою захисту прав і свобод громадян України суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження нею другої дитини жіночої статі [INFO] в м. Донецьк Донецької області, Україна, у шлюбі з батьком дитини [PERSON] , що надасть можливість отримати свідоцтво про народження дитини, видане державним органом України. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved