Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

До суду 02.07.2018 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON], Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди матері та оформлення проїзних документів, згідно якого просив: - Надати [PERSON] дозвіл на виїзд його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], за кордон, а саме до Республіки Італія, в період з липня 2018 року по вересень 2018 року, у його супроводі або у супроводі уповноваженої ним особи - його матері [PERSON], [INFO], без згоди матері цієї дитини - [PERSON]; - Дозволити [PERSON] оформлювати проїзні документи для тимчасового виїзду його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], за кордон, а саме до Республіки Італія, в період з липня 2018 року по вересень 2018 року, у його супроводі або у супроводі уповноваженої ним особи - його матері [PERSON], [INFO], без згоди матері цієї дитини - [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він та відповідача [PERSON] мають спільну дитину, [PERSON], [INFO], про що Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області видано свідоцтво про народження [NUMBER], актовий запис №169. Дитина проживає разом з ним, він несе усі витрати по утриманню доньки, матеріально утримує та піклується про стан її здоров'я, фізичний та моральний розвиток, її мати - [PERSON] протягом тривалого часу не бере участь у вихованні та матеріальному утриманні доньки, не цікавиться її розвитком, позивачу взагалі невідомо місцезнаходження колишньої дружини на даний час. З моменту розлучення та по теперішній час, маючи можливість приймати участь у вихованні дитини, [PERSON] з власної ініціативи самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті доньки не приймає. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок доньці в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя за для підвищення рівня світогляду дитини, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Крім того, мати позивача, [PERSON], має дозвіл на постійне проживання в Республіці Італія, тому відповідно є можливість забезпечити проведення його донькою літніх канікул за кордоном. Позивач зазначає, що не має відомостей про місцезнаходження [PERSON], а остання жодним чином не приймає участі у вихованні дитини, з ним та дитиною не спілкується, а тому дозвіл матері на тимчасовий виїзд дитини за кордон [PERSON] отримати не має можливості. Також позивач зазначив, що у зв'язку з неможливістю отримання дозволу матері на виїзд дитини за кордон, яка вже була підставою для звернення до Приморського районного суду м.Одеси у березні 2017 року із відповідним позовом та рішенням суду від 27.04.2017 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено в повному обсязі. У зв'язку з зазначеними обставинами позивач змушений був звернутися до суду з зазначеним позовом. До суду 18.09.2018 року надійшла відповідь з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області щодо місця реєстрації відповідачки, з якої вбачається, що [PERSON] ( дата народження невідомо) зареєстрованою/знятою з реєстрації по Одесі та Одеській області не значиться. Ухвалою суду від 21.09.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в загальному порядку з призначенням підготовчого судового засідання на 31.10.2018 року. У підготовче засідання призначене на 31.10.2018 року з'явився представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON], надав суду уточнену позовну заяву, в якій було змінено предмет позову, а саме зазначено інший період виїзду: з травня 2019 року по вересень 2019 року, які були судом прийняти згідно ч.3 ст.49 ЦПК України . Відповідачка [PERSON] у підготовче засідання 31.10.2018 року не з'явилася, була викликана до суду через оголошення у пресі. Розгляд справи відкладено на 19.11.2018 року. Сторони у підготовче засідання 19.11.2018 року не з'явилися, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Ухвалою суду від 19.11.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті на 31.01.2019 року. У судове засідання призначене на 31.01.2019 року з'явилася представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON], яка зазначила, що у сторін є спільна дитина [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем [PERSON], відповідачка [PERSON] повністю усунулася від виховання дитини, а мати позивача, [PERSON], має можливість виїжджати, вважає, що дитина має право подорожувати. На питання головуючого, адвокат [PERSON] зазначила, що донька з позивачем проживає давно, але з якого саме часу їй невідомо. Зазначила, що позивач з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі не перебували. У 2012 році у позивача народилася дитина від іншої жінки, з якою він також розлучився. Їй не відомо де навчається дитина [PERSON]. Також невідома дата народження відповідачки та її паспортні данні. Сторони між собою не спілкуються дуже давно, коли саме їй не відомо. Представник позивача зазначила, що в суді є інша справа відносно іншої дитини 2012 року народження, позивач звертався до органу опіки та піклування Холоднобалківської сільської ради Біляївського району, і є Акт обстеження житлово-побутових умов від 04.07.2018 року де зазначено що дочка проживає разом з батьком. Судом оглянуто оригінал Акту обстеження житлово-побутових умов на підставі доручення органу опіки та піклування Холоднобалківської сільської ради від 04.07.2018 року та задоволено клопотання адвоката про приєднання письмових доказів, а саме, копії зазначеного Акту. На питання головуючого представник позивача зазначила, що позивач раніше звертався до суду з аналогічним позовом та є рішення суду від 27.04.2017 року. Зазначила, що відповідачка самоусунулась від виховання дитини [PERSON], 2004 року народження, але будь-яких інших доказів після 2017 року у позивача не має. Пояснила, що мати позивача має можливість вивозити дитину до Республіки Італії. Дитина в 2017 році вже виїжджала за кордон та в неї є проїзні документи, але можливо вони були тимчасові. Також пояснила, що позивач не звертався до суду з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав, не вважає це доцільним, крім того йому не відомо її місцезнаходження, не звертався до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. На питання головуючого представник зазначила, що позивач проживає за адресою: [ADDRESS]. Його донька [PERSON], 2004 року народження зареєстрована за тією же адресою з 25.01.2017 року по теперішній час, але де до цього часу проживала та була зареєстрована їй невідомо. Щодо представлення оригіналів документів, адвокат зазначила, що усі оригінали документів, які знаходяться в матеріалах справи, позивач надавав керівнику адвокатського агентства особисто. Відповідачка [PERSON] у судове засідання 31.01.3019 року не з'явилася, була викликана до суду через оголошення у пресі, у зв'язку з чим суд вважає можливим провести судове засідання у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст.7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст.18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення ст.8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18. Судом встановлено, неповнолітня [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 28.03.2017 року Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №169 (а.с.6). Згідно копії Довідки про реєстрацію місця проживання особи, від січня 2017 року, виданої Холоднобалківською сільською радою, дитина - [PERSON], зареєстрована з 25.01.2017 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). В позові позивач та його представник у судовому засіданні зазначають, що донька проживає разом з [PERSON], який самостійно несе усі витрати по утриманню доньки, матеріально утримує та піклується про стан її здоров'я, фізичний та моральний розвиток. Мати дитини - [PERSON] протягом тривалого часу не бере участь у вихованні та матеріальному утриманні доньки, не цікавиться її розвитком, позивачу взагалі невідомо її місцезнаходження на даний час. З моменту розлучення та по теперішній час, маючи можливість приймати участь у вихованні дитини, [PERSON] з власної ініціативи самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті доньки не приймає. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок доньці в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя за для підвищення рівня світогляду дитини, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Крім того, мати позивача, [PERSON], має можливість вивозити дитину до Республіки Італія, тому відповідно має можливість забезпечити проведення його донькою літніх канікул за кордоном. Позивач зазначає, що не має відомостей про місцезнаходження [PERSON], а остання з ним та дитиною не спілкується, жодним чином не приймає участі у вихованні дитини, а тому дозвіл матері на тимчасовий виїзд дитини за кордон [PERSON] отримати не має можливості. При цьому суд зауважує, що позивач не зазначає з якого саме часу він не проживає з відповідачкою і мати з донькою. У судовому засіданні із пояснень представника позивача також встановлено, що позивач вже звертався до Приморського районного суду м.Одеси у березні 2017 року із відповідним позовом та рішенням суду від 27.04.2017 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено в повному обсязі (а.с.8-9), в підтвердження зазначеного в матеріалах справи дійсно надано копія рішення Приморського районного суду м.Одеси по цивільній справі №522/3748/17 від 27.04.2017р. Суд вирішив: надати [PERSON], [INFO], [NUMBER], виданий Біляївським РВ ГУДМС України в Одеській області 22.07.2016 р., ІПН : [NUMBER], дозвіл на виїзд його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], за кордон, а саме до Республіки Італія, в період з травня 2017 року по вересень 2017 року, у його супроводі або у супроводі уповноваженої ним особи - його матері [PERSON], [INFO], без згоди матері цієї дитини - [PERSON]. Дозволити [PERSON] оформлювати проїзні документи для тимчасового виїзду його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], за кордон, а саме до Республіки Італія, в період з травня 2017 року по вересень 2017 року, у його супроводі або у супроводі уповноваженої ним особи - його матері [PERSON], [INFO], без згоди матері цієї дитини - [PERSON]. З тексту зазначеного рішення суду вбачається, що позивач сам утримує дитину і сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, та що його мати має дозвіл на постійне перебування в Республіці Італія. Будь-яких доказів в підтвердження в цій справі з боку позивача суду не надано, таким чином суд позбавлений можливості встановити дату укладання шлюбу та дату розірвання шлюбу. Виходячи с цього рішення суд також вбачає, що суд вже приймав рішення щодо дозволу на оформлювати проїзних документів для тимчасового виїзду його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], за кордон. Доказів щодо відмови у видачі проїзних документів після 2017р. суду не надано. Суду не надано будь-яких доказів в обґрунтування позовних вимог останнього відомого позивачу місця проживання відповідачки, її дати народження та де до 2017 року проживала та була зареєстрована дитина . У судовому порядку місця проживання дитини з матір'ю не встановлювалось. Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків між батьками неповнолітньої доньки у встановленому законом порядку не укладався. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року N 231 (зі змінами). Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У разі посилання на цей закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Чинним законодавством передбачено можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з визначенням відповідного часового проміжку перебування у відповідній державі, а надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено. Крім того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження свого позову, а саме: що відповідачка відмовляється у видачі згоди на виїзд доньки за кордон у супроводі лише батька, що саме у період з травня 2019 року по вересень 2019 року позивач має намір виїхати за кордон до Республіки Італія та з якою метою, та не підтверджений належними доказами обґрунтованість строку дозволу на виїзд дитини за кордон саме на цей період часу, а також щодо супроводу його матір'ю, яка не є позивачем. Оскільки на думку суду підстави позову не знайшли свого належного підтвердження, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю щодо виїзду без згоди матері. Щодо позовних вимог про надання дозволу оформлювати проїзні документи для тимчасового виїзду його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], за кордон, а саме до Республіки Італія, в період з липня 2018 року по вересень 2018 року, у його супроводі або у супроводі уповноваженої ним особи - його матері [PERSON], [INFO], без згоди матері цієї дитини - [PERSON]: Відповідно до п.20 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року №152 оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачів, опікунів, піклувальників або інших представників. При цьому, відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Вимога про надання дозволу на виготовлення проїзного документу не підлягає задоволенню, тому що такий дозвіл судом вже надавався та неповнолітня вже має проїзні документи з 2017р, оскільки як встановлено з пояснень представника позивача в 2017р. вона вже перебувала за кордоном в Італії за рішенням суду. Таким чином, суд прийшов до висновку щодо відмови у задоволенні позову [PERSON]. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed