Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області звернувся [PERSON] (далі - позивачка) із вищезазначеним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому вказав, що після розірвання шлюбу у сторін є спір з приводу поділу спільного майна подружжя, яке було придбано за 25 років шлюбу. За період спільного проживання подружжя придбано наступне майно: автомобіль ВАЗ 21101, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 46 000 гривень, автомобільний причіп «ПВА», вартістю 3600 гривень, автомобіль ВАЗ-2107, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 18 000 гривень, телевізор «Самсунг», вартістю 1350 гривень, диван і два крісла, вартістю 1400 гривень, ДВД «Одіон», вартістю 200 гривень, тумбочка під телевізор, вартістю 110 гривень, ноутбук «Самсунг», вартістю 4800 гривень, ксерокс «Епсон», вартістю 800 гривень, комп'ютерний стіл, вартістю 580 гривень, комп'ютерний стілець, вартістю 380 гривень, колонки комп'ютерні, вартістю 100 гривень, кухонна стінка, вартістю 1260 гривень, пилосос «LG», вартістю 480 гривень, гідробокс, вартістю 4800 гривень, водонагрівач, вартістю 1600 гривень, пральна машинка «Самсунг», вартістю 2380 гривень, насос водяний «Ручійок», вартістю 300 гривень, насос центробіжний «ХЕЛЗ», вартістю 760 гривень, водонасосна станція, вартістю 850 гривень, електродуховка, вартістю 280 гривень, кухонна мийка, вартістю 310 гривень, холодильник «Снайге», вартістю 3400 гривень, електричний чайник, вартістю 100 гривень, кухонний куток, вартістю 1100 гривень, газова плита, вартістю 360 гривень, скутер «Ямаха», вартістю 2500 гривень, кабель сітьовий 200 метрів, вартістю 900 гривень, бензопила «Атлант», вартістю 1200 гривень. Загальна вартість майна складає 99 900 гривень. Позивач вважає, що на підставі ст.ст.60-63 Сімейного кодексу України (далі - СК України) вищезазначене майно належить йому та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки придбано в період сумісного проживання у шлюбі. А тому просить на підставі ст.ст. 69-71 СК України виділити йому частку спільного майна подружжя у виді автомобіля ВАЗ 21101, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 46 000 гривень та автомобільного причепа «ПВА», вартістю 3600 гривень, що на загальну суму 49600 гривень. Інше майно залишити відповідачу на загальну суму 50300 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги, заявлені ним, надав суду відповідні пояснення. Так, [PERSON] пояснив, що з відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі з 1989 року, в листопаді 2012 року він залишив місце проживання відповідача та в 2013 році розірвав шлюб в судовому порядку. В період шлюбу він офіційно працював в ряді підприємств Куйбишевського району Запорізької області, мав заробітну плату в середньому 3500 гривень. Останні п'ять років не працював, однак займався підсобним господарством, утримував худобу, яку продавав на ринку. Усі зароблені гроші вносив до сімейного бюджету, з якого було придбане майно. Просить позов задовольнити повністю. Представник позивача - [PERSON] підтримав позицію свого довірителя, вважає, що усе майно є спільною власністю подружжя і його необхідно розділити у спосіб запропонований в позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, надала судові відповідні пояснення. Зокрема, відповідач підтвердила, що все майно, що зазначене у позові в наявності, є спільно нажитим та було придбано під час шлюбу, однак зазначений у позові поділ майна вважає несправедливим. На її думку, ноутбук «Самсунг» вартістю 4800 гривень, комп'ютерний стіл, вартістю 580 гривень, комп'ютерний стілець, вартістю 380 гривень є подарунком доньки, а тому це майно не повинно включатися в поділ майна подружжя. Крім того, просить їй виділити спільного майна подружжя на загальну суму 61410 гривень: автомобіль ВАЗ 21101, вартістю 46 000 гривень, телевізор «Самсунг», вартістю 600 гривень, два крісла, вартістю 700 гривень, кухонну стінку, вартістю 1000 гривень, гідробокс, вартістю 4800 гривень, водонагрівач, вартістю 1600 гривень, пральну машинку «Самсунг», вартістю 2000 гривень, насос центробіжний «ХЕЛЗ», вартістю 500 гривень, водонасосну станцію, вартістю 850 гривень, холодильник «Снайге», вартістю 3000 гривень, газову плиту, вартістю 360 гривень, зменшуючи при цьому вартість деякого майна. Інше спільне майно подружжя передати позивачу на загальну суму 31340 гривень: автомобільний причіп «ПВА», вартістю 3600 гривень, автомобіль ВАЗ-2107, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 18 000 гривень, диван, вартістю 700 гривень, тумбочку під телевізор, вартістю 110 гривень, ксерокс «Епсон», вартістю 800 гривень, комп'ютерний стіл, вартістю 580 гривень, комп'ютерний стілець, вартістю 380 гривень, пилосос «LG», вартістю 480 гривень, насос водяний «Ручійок», вартістю 300 гривень, електродуховка, вартістю 280 гривень, кухонна мийка, вартістю 310 гривень, електричний чайник, вартістю 100 гривень, кухонний куток, вартістю 1100 гривень, скутер «Ямаха», вартістю 2500 гривень, кабель сітьовий 200 метрів, вартістю 900 гривень, бензопила «Атлант», вартістю 1200 гривень, з яких деяке майно знаходиться в несправному стані. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні підтримала позицію свого довірителя, вважає неприйнятним спосіб розділу майна запропонований позивачем. Вважає, що автомобіль ВАЗ 21101 повинен бути переданий відповідачу, оскільки між сторонами була усна домовленість про залишення цього автомобілю відповідачу в рахунок аліментів на дочку [PERSON], [INFO]. Автомобіль ВАЗ-2107 знаходиться в користуванні позивача з 2012 року та повинен, на її думку, бути залишений йому. Ноутбук «Самсунг», комп'ютерний стіл та стілець були подарунками для дочки, а тому це майно треба виключити з переліку спільного майна подружжя. Вважає, що на підставі ст.70 СК України суд повинен відступити від засад рівності часток подружжя, надавши відповідачу більшу частку в спільному майні, оскільки позивач [PERSON] не дбав про сім'ю, не утримував її, тому що не був офіційно працевлаштованим з 2009 року, а також не дбав про неповнолітню дочку, не сплачував на її утримання аліментів. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали учать у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 02 серпня 1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 11 березня 2013 року, що не заперечується сторонами. Під час проживання в шлюбі сторонами було придбане наступне майно: автомобіль ВАЗ 21101, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], автомобільний причіп «ПВА», автомобіль ВАЗ-2107, 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], телевізор «Самсунг», диван і два крісла, ДВД «Одіон», тумбочка під телевізор, ноутбук «Самсунг», ксерокс «Епсон», комп'ютерний стіл, комп'ютерний стілець, колонки комп'ютерні, кухонна стінка, пилосос «LG», гідробокс, водонагрівач, пральна машинка «Самсунг», насос водяний «Ручійок», насос центробіжний «ХЕЛЗ», водонасосна станція, електродуховка, кухонна мийка, холодильник «Снайге», електричний чайник, кухонний куток, газова плита, скутер «Ямаха», кабель сітьовий 200 метрів, бензопила «Атлант», ці обставини визнаються сторонами і відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. В ході розгляду справи позивач, за погодженням з відповідачем, виключили з переліку спільного майна подружжя - ДВД «Одіон», вартістю 200 гривень та колонки комп'ютерні, вартістю 100 гривень. Заперечення відповідача та його представника про те, що ноутбук «Самсунг», комп'ютерний стіл, комп'ютерний стілець були подаровані доньці [PERSON] і є її особистим майном не приймається до уваги, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами в судовому порядку. Позивач та його представник заперечували факт дарування ноутбуку, пояснили, що це майно було придбано за спільні гроші подружжя для навчання доньки [PERSON], крім того цим ноутбуком також користувався син сторін - [PERSON], тому на думку позивача ноутбук не є індивідуальною річчю [PERSON]. Донька сторін [PERSON], яка допитана в якості свідка, пояснила, що ноутбук «Самсунг» вважала своїм подарунком батьків, однак слова «подарунок» не було. За таких обставин, суд дійшов висновку, що твердження відповідача та її представника про те, що ноутбук «Самсунг», комп'ютерний стіл, комп'ютерний стілець є власністю доньки сторін та були їй подаровані батьками, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому суд відносить зазначене майно до спільної власності подружжя, яке підлягає поділу у встановленому законом порядку. Вирішуючи питання щодо вартості спільного майна подружжя, суд виходить з того, що позивач не надав доказів щодо вартості зазначеного в позові спірного майна. Як пояснив суду позивач, усі документи, паспорта на спірне майно, що знаходиться у відповідача, за її місцем проживання. Це майно знаходиться в її фактичному користуванні та станом на листопад 2012 року, коли позивач залишив сім'ю, знаходилось у справному стані. Разом з тим, приймаючи до уваги той факт, що відповідач в судовому засіданні визнала вартість більшості вищевказаного майна, тому суд вважає цей факт доведеним і виходить із вартості цих речей вказаних в позовній заяві, а саме: автомобіль ВАЗ 21101, вартістю 46 000 гривень, автомобільний причіп «ПВА», вартістю 3600 гривень, автомобіль ВАЗ-2107, вартістю 18 000 гривень, диван і два крісла, вартістю 1400 гривень, тумбочка під телевізор, вартістю 110 гривень, ноутбук «Самсунг», вартістю 4800 гривень, ксерокс «Епсон», вартістю 800 гривень, комп'ютерний стіл, вартістю 580 гривень, комп'ютерний стілець, вартістю 380 гривень, пилосос «LG», вартістю 480 гривень, гідробокс, вартістю 4800 гривень, водонагрівач, вартістю 1600 гривень, насос водяний «Ручійок», вартістю 300 гривень, водонасосна станція, вартістю 850 гривень, електродуховка, вартістю 280 гривень, кухонна мийка, вартістю 310 гривень, електричний чайник, вартістю 100 гривень, кухонний куток, вартістю 1100 гривень, газова плита, вартістю 360 гривень, скутер «Ямаха», вартістю 2500 гривень, кабель сітьовий 200 метрів, вартістю 900 гривень, бензопила «Атлант», вартістю 1200 гривень. Під час судового засідання сторони спільно узгодили вартість холодильника «Снайге» - 3000 гривень. Із запропонованою позивачем вартістю телевізора «Самсунг» - 1350 гривень, кухонної стінки - 1260 гривень, пральної машинки «Самсунг» - 2380 гривень та насоса центробіжного «ХЕЛЗ» - 760 гривень відповідач не згодна, вважала, що вартість цього майна є меншою ніж оцінив позивач, а саме: телевізор «Самсунг» - 600 гривень, кухонна стінка - 1000 гривень, пральна машинка «Самсунг» - 2000 гривень та насос центробіжний «ХЕЛЗ» - 500 гривень. Відповідачу та її представнику судом було роз'яснено обов'язок щодо надання доказів шляхом проведення судової товарознавчої експертизи за відповідним клопотанням відповідача, у разі наявності заперечень щодо вартості спірного майна. Відповідач від подання доказів у вигляді товарознавчої експертизи відмовилась, про що надала судові відповідну письмову заяву. Оскільки відповідач заперечує проти вартості певного майна, яке перебуває у її фактичному володінні та відповідно до ст.60 ЦПК України відмовилась надавати докази його вартості, а позивач не має відповідних документів на це спірне майно, позбавлений можливості провести його оцінку, суд вирішуючи питання щодо вартості спірного майна виходить із його вартості запропонованої позивачем, а саме: телевізор «Самсунг», вартістю 1350 гривень, кухонна стінка, вартістю 1260 гривень, пральна машинка «Самсунг», вартістю 2380 гривень, насос центробіжний «ХЕЛЗ», вартістю 760 гривень. Щодо вартості іншого спільного майна подружжя відповідач заперечень не має. Відповідно до ст.ст. 60,69,70,71 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Згідно із ч.3 ст. 368,372 ЦК України, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Щодо тверджень представника відповідача про необхідність на підставі ст.70 СК України відступити від засад рівності часток подружжя, надавши відповідачу більшу частку в спільному майні на загальну суму 31340 гривень, яка майже в двічі менша від загальної вартості майна, яке виділяється відповідачу (на суму 61410 гривень), з мотивів того, що позивач не дбав про сім'ю, не утримував її, оскільки не був офіційно працевлаштованим з 2009 року, а також не дбав про неповнолітню дочку, не сплачував на її утримання аліментів, суд вважає, що зазначені обставини в ході розгляду справи не були доведені відповідачем та не підтверджені належними та допустимими доказами. Як пояснив суду позивач [PERSON], увесь час коли він не працював, він займався підсобним господарством, спільно з відповідачем заробляли гроші, утримували худобу, торгував на ринку свининою, а коли він залишив сім'ю, то залишив відповідачу 1800 доларів США на навчання дочки, що в судовому засіданні підтверджено відповідачем. Як пояснила відповідач [PERSON] до суду з позовом про стягнення аліментів вона зверталась, однак в подальшому від розгляду відмовилась, оскільки домовилась з позивачем що останній залишить їй автомобіль ВАЗ 21101 в рахунок аліментів. Письмова угода про такий розподіл майна між сторонами не укладалась та відповідачем як доказ не надана. Відповідно до ч.2 ст.70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Таких істотних обставин під час розгляду справи не було встановлено, отже підстав для недодержання принципу рівності часток при поділу спільного майна подружжя суд не вбачає. Судом встановлено, що фактично між сторонами виник спір з приводу поділу автомобіля ВАЗ 21101, вартістю 46 000 гривень. При визначенні способу поділу спільного майна в натурі між подружжям, суд приходить до висновку про передачу автомобіля ВАЗ 21101, вартістю 46 000 гривень та причепу вартістю3600 гривень позивачу, оскільки останній має посвідчення водія на право керування транспортними засобами, займається підсобним господарством та зазначений автомобіль разом із причепом може бути ним використаний при здійсненні його діяльності. Крім того, суд приймає до уваги, що при придбанні 18.04.2012 року спірного автомобіля, подружжям було прийняте спільне рішення про реєстрацію права власності на автомобіль ВАЗ 21101 саме за позивачем. Як пояснила відповідач, вона посвідчення водія не має, автомобіль ВАЗ 21101 ні вона, ні інші особи не використовують, що також підтвердила допитана в якості свідка її дочка - [PERSON], спірний автомобіль просто в неї зберігався. В обґрунтування необхідності виділити спірний автомобіль саме їй, пояснила, що має намір передати автомобіль дочці, коли остання отримає посвідчення водія. На думку суду, доводи відповідача про виділення автомобіля ВАЗ 21101 саме їй є непереконливими, потреб в зазначеному майні відповідач не має. Враховуючи те, що у спільній власності сторін є інший автомобіль - ВАЗ-2107, вартістю 18 000 гривень, який був 25 червня 2004 року зареєстрований за спільним рішенням подружжя на відповідача, то цей транспортний засіб на думку суду повинен бути при розподілі майна виділений відповідачу. Крім того, саме такий розподіл рухомого майна між зареєстрованими власниками цих автомобілів не призведе до зайвих витрат сторін на переоформлення права власності. Все інше майно (побутова техніка, меблі), що знаходиться у фактичному користуванні відповідача, суд вважає виділити останній. Після розподілу спільного майна подружжя, частки мана позивача та відповідача є рівними та складають в загальній сумі 49600 гривень, що відповідає загальним засадам поділу спільного майна між його власниками. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що спірне майно є спільною власністю подружжя [PERSON], та [PERSON], а тому позивач має право в силу ст.ст. 60,69,70,71 СК України на поділ зазначеного майна, в рівних частках між чоловіком та дружиною, а тому позов є законним та підлягає задоволенню. Оскільки позов [PERSON] задоволено, суд в порядку ст.88 ЦПК України має підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору пропорційно до задоволених вимог у сумі 496 гривень. На думку суду, потреба у продовженні заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2014 року, у виді арешту автомобіля на передачі його на зберігання іншій особі відпала, тому ці заходи слід скасувати.

Outcome: approved