Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-15 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси, 26.10.2015 року звернулась [PERSON] із позовом до Прокуратури Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, зазначаючи, що 27.08.2015 року звернулась до слідчого прокуратури Одеської області з клопотаннями по кримінальному провадженню, про визнання її потерпілою, про допит позивача в якості потерплої, про зобов'язання отримання доказів від позивача про вчинення відносно неї кримінального правопорушення; про внесення в ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення відносно позивача. Позивач зазначає, що у відповідності до ст. 220 КПК України, слідчий зобов'язаний був розглянути вказане клопотання протягом 3-х днів, ухваливши при цьому мотивовану постанову, однак таких дій слідчий не вчинив, у зв'язку з чим, 23.09.2015 року звернулась із скаргою на неправомірну бездіяльність слідчого до Приморського районного суду м. Одеси, а 30.09.2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси була задоволена скарга позивача на протиправну бездіяльність слідчого. Для відновлення та захисту своїх порушених прав від порушень з боку прокуратури, позивач несла витрати на транспорт пов'язані з прибуттям до Приморського районного суду м. Одеси з смт Березівка (Одеська область), які складаються з грошової суми в розмірі 31 гривні 14 копійок - для подання скарги 23.09.2015 року, з грошової суми в розмірі 31 гривні 57 копійок - для прибуття до судового засідання щодо розгляду її скарги 30.09.2015 року, усього 62,71 гривня. Оскільки діючим кримінальним процесуальним законодавством не передбачена можливість відшкодування понесених судових витрат при розгляді скарг в порядку ст. ст. 303-307 КПК України, позивач просить стягнути вказані матеріальні збитки в порядку ст. ст. 22, 1166, 1176 ЦК України як спричинену матеріальну шкоду, чи як судові витрати в порядку ст. ст. 79, 88 ЦПК України. Крім того, зазначила, що неправомірними діями позивачу була спричинена й моральна шкода, компенсацію за яку позивач оцінює в 50 000 гривень. Позивач також просила стягнути судові витрати по розгляду даної цивільної справи в розмірі 124 гривні 56 копійок, що складаються з понесених витрат, пов'язаних з явкою до Приморського районного суду м. Одеси. Враховуючи викладене, позивач просила стягнути з прокуратури Одеської області матеріальну шкоду (або на розсуд суду судові витрати в порядку ЦПК України) в розмірі 62,71 гривень, моральну шкоду в розмірі 50000 гривень, а також судові витрати в розмірі 124 гривні 56 копійок, шляхом списання ГУ ДКС України в Одеській області з рахунків прокуратури Одеської області на користь позивача. У судовому засіданні позивач підтримала доводи позовної заяви, просила задовольнити позовну заяву в повному обсязі, а також стягнути з прокуратури Одеської області суму понесених судових витрат. Представник прокуратури Одеської області за довіреністю від 23.12.2015 року [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову, зазначила, що з ухвали Приморського районного суду м. Одеси не вбачається вина слідчого прокуратури, позивач не обґрунтувала в чому саме полягають моральні страждання, а транспортні розходи не можуть вважатись матеріальною шкодою, тому просила відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Крім того, відповідач - прокуратура Одеської області надала суду письмові заперечення проти позову від 25.11.2015 року, 23.12.2015 року, 30.12.2015 року, згідно яких відповідач позовні вимоги не визнав. Відповідач ГУ ДКС України в Одеській області у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з декількох підстав, а саме у зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю позовних вимог. Щодо необґрунтованості позовних вимог, слід зазначити наступне. Дійсно, позивач проживаючи в Одеській області смт Березівка, двічі: 23.09.2015 року та 30.09.2015 року витрачала грошові кошти в загальному розмірі 62,71 гривня для явки до Приморського районного суду м. Одеси, що підтверджується відповідними квитками, копії яких, додані до матеріалів справи. Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2015 року була задоволена скарга [PERSON] на неправомірну бездіяльність слідчого, було зобов'язано слідчого розглянути клопотання [PERSON] від 27.08.2015 року. Суд не вважає обставини викладені у вказаній ухвалі суду преюдиційними, оскільки відповідно до ст. 61 ЦПК України виключно вирок у кримінальному провадженні є тим видом судового рішення, обставини встановленим яким, не потребують на доказування. Разом з тим, рішення суду, на яке посилається позивач, вироком суду не є, тому суд оцінює надану ухвалу суду, як письмовий доказ. Так, дослідивши мотивувальну частину ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2015 року, судом не встановлена наявність висновків, що свідчить про винуватість слідчого. Ухвала суду містить зазначення положень кримінального процесуального законодавства, резолютивна частина ухвали містить наказ про зобов'язання слідчого розглянути клопотання, а також констатація обставини задоволення скарги [PERSON] на неправомірну бездіяльність слідчого. Будь-яких інших доказів вини слідчого, позивач не надала, тоді як відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті вимоги, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Щодо безпідставності позовних вимог, слід зазначити наступне. Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Вирішуючи питання чи можуть процесуальні витрати понесені в кримінальному провадженню вважатись збитками в сенсі ст. 22 ЦК України, 1166 ЦК України, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Система стримувань й переваг, як складовий елемент принципу верховенства права передбачає зокрема й судовий контроль за діяльністю органів досудового слідства в кримінальному процесі, який полягає в усуненні допущених порушень, відновленні процесуальних прав допущених органами досудового слідства. Так, відповідно до ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк. Таким чином, процесуальним законом, учаснику кримінально-процесуальних правовідносин надаються певні гарантії та права, при реалізації яких, унеможливлюється можливість понесення збитків, в сенсі 22, 1166 ЦК України. Оскільки реалізація наданих процесуальних законом прав здійснюється за розсудом особи, що їй належать, втрати понесені при такій реалізації, не можна вважати збитками та матеріальною шкодою. Так, відповідно до статті 118 КПК України, процесуальні витрати складаються окрім інших витрат, також із витрат, пов'язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження. Процедура відшкодування вказаних витрат потерпілому, передбачена ч. 3 ст. 122 КПК України. Суд вважає, що право на вирішення питання щодо компенсації вказаних судових витрат виникає у потерпілого не з моменту ухвалення рішення за результатами розгляду скарги в порядку ст. 303 КПК України, а з моменту вирішення кримінального провадження по суті. Так, згідно ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання щодо того, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі. До такого висновку суд доходить, враховуючи завдання кримінального провадження (ст. 2 КПК), а саме забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений. Так, у випадку постановлення вироку, суд, відповідно до ст. ст. 125, 126 КПК України приймає рішення щодо визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути компенсовані потерпілому. Тобто, за сенсом вказаних положень законодавства, суд при ухваленні виправдального вироку може й відмовити в задоволенні сплати судових витрат потерпілому, а відтак стягнення вказаних витрат в порядку цивільного судочинства може унеможливити розгляд вказаного питання в порядку кримінального судочинства, що є неприпустимим. Таким чином, якщо понесені позивачем витрати під час розгляду кримінальної справи в суді, то питання про їх відшкодування повинно вирішуватись під час ухвалення судового рішення саме у кримінальній справі. Тотожну думку висловив й Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, так, згідно п. 2 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що судові витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватись як збитки. Суд також не вбачає наявність підстав стягнення грошової суми в розмірі 62,71 гривня як судових витрат в порядку ЦПК України, оскільки вказаним процесуальним законом регламентований порядок розподілу судових витрат понесених виключно під час розгляду справи цивільної юрисдикції. За таких обставин, суд встановив відсутність всіх елементів цивільно-правого делікту, а саме відсутність шкоди, спричиненої позивачу, причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненою шкодою. Крім того, з огляду на відсутність належних доказів вини відповідача, суд також встановив відсутність протиправної поведінки відповідача, тому відмовляє в задоволенні позовної заяви. За таких ж самих обставин, суд відмовляє в задоволенні моральної шкоди. Так, окрім відсутності доказів протиправної поведінки відповідача, підставою для відмови в задоволенні позовної заяви в цієї частині є відсутність доказів наявності моральної шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Не підтвердила й позивач чим саме були спричинені моральні страждання, з чого позивач виходить при встановленні компенсації у відшкодуванні моральної шкоди в розмірі 50000 гривень. Оскільки вимога про стягнення судових витрат в розмірі 124 гривні 56 копійок є похідною від матеріально-правових вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд також відмовляє в задоволенні вказаної позовної вимоги. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed