Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

До суду 09.09.2020 року надійшов позов [PERSON] , пред`явлений до Першого Приморського відділу державної\~виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції\~(м.Одеса) про звільнення майна з-під арешту. Згідно обґрунтування позову, 12 серпня 2020 року позивач при спілкуванні з державним реєстратором Денисовою Тетяною Григорівною дізнався, що на його майно квартиру за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт постановою державного виконавця від 02.08.1999 року. Вказував, що 09 серпня 1999 року ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси виконання постанови державного виконавця Вербицького В.В. від 02.08.1999 року було зупинено до розгляду скарги по суті. Вказував, що дійсно в 1999 році мав борг перед гр.. [PERSON] , який після розгляду скарги погасив та постановою від 19.10.2001 року виконавче провадження відносно нього було закрито. Між тим, усупереч вимогам законодавства арешт із квартири позивача знято не було. При цьому, згідно відповіді відділу ДВС від 20.08.2020 року №46951, строк зберігання матеріалів виконавчого провадження закінчився та останні були знищені. Також даним листом позивачу було рекомендовано звернутись до суду з приводу питання про скасування існуючого арешту квартири. Ухвалою суду від 14.09.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого засідання на 26.10.2020 року. У підготовче засідання призначене на 26.10.2020 року [PERSON] не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутністю без фіксації судового засідання. Представник Першого Приморського відділу державної\~виконавчої служби\~у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у підготовче засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Ухвалою суду від 28.10.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду на 02.12.2020 року. До суду 17.11.2020 року надійшли письмові пояснення позивача, згідно яких додатково зазначив, що починаючи із лютого 1992 року він сплачував аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей, дані зобов`язання він виконував добросовісно та сплачував аліменти до повнолітня дітей (тобто до [INFO] ). Вказував, що рішення Приморського районного суду м. Одеси УРСР від 29 квітня 1987 року було виконано ним у повному обсязі та заборгованості за виконавчим провадженням не має. За викладеного, вважає, що підстав для існування дійсного арешту майна не має. У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному розгляд справи 02.12.2020 року був відкладений на 14.01.2021 року. У судове засіданні 14.01.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Від позивача надійшла до суду заява, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності. Відповідач поважність причин неявки суду не повідомив та жодних клопотань та заяв по суті справи не заявляв. Згідно до п.п.6,7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР\~\~від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Згідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За положеннями ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням ними відзивів на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення 16.01.2021 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно матеріалів справи, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції м. Одеси Вербицького В.В. 02.08.1999 року було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] . Дане обтяження було застосовано у рамках виконавчого провадження із виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси №2-123 від 17.03.1987 року про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (а.с.7). Зазначене обтяження квартири позивача існує до теперішнього часу, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (довідка від 12.08.2020 року) (а.с.4). Згідно відповіді Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі від 20.08.2020р. №46951, строк зберігання матеріалів виконавчого провадження закінчився, а тому перевірити матеріали виконавчого провадження та надати правову оцінку накладення арешту не майно неможливо. Роз`яснено право на звернення до суду з метою вирішення питання про звільнення майна з-під арешту (а.с.11). Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Згідно ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і закриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків -не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. У відповідності до ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно арешт (обтяження) майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, водночас, коли потреба для застосування такого заходу відпала, суд вправі звільнити майно власника з-під арешту (обтяження). Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав . лини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Глава 23\~Цивільного кодексу\~України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до пункту 1 статті 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Судом встановлено, що позивач є власником нерухомого майна, однак позбавлений можливості на власний розсуд розпоряджатись своєю власністю, у зв`язку із накладеним у 1999 році обтяженням. Суд вбачає, що за рішенням суду від 29.04.1987 року [PERSON] повинен був сплачувати аліменти на утриманні дітей, до їх повноліття, тобто до [INFO] . Таким чином строк зобов`язання діяв до 19.09.2001р. Згідно наданих позивачем документів, свої зобов`язання зі сплати аліментів він виконував належним чином та не має заборгованості, а виконавче провадження у подальшому (в 2001 році) було закрито. Протилежного судом не встановлено. Системний аналіз вищенаведених норм законодавства України про виконавче провадження, дає змогу дійти висновку, що виключно закінчені виконавчі провадження передаються до архіву і в послідуючому знищуються по завершенню терміну зберігання. Завершення (закінчення) виконавчого провадження є безумовною підставою для зняття арешту з майна боржника із метою недопущення протиправного обмеження його у здійсненні цивільних прав боржника. Оскільки обтяження на майно, яке належить позивачу, не скасовано разом із закінченням виконавчого провадження, виконавче провадження знищено, тому суд вважає, що подальше вжиття вказаного обтяження суттєво порушує права позивача. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved