Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 16.06.2016 року звернулась позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що з 21.01.2006 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу сторони проживали в квартирі матері відповідача, за кошти подружжя ними було зроблено ремонт загальною вартістю в 4000 доларів США, що станом на день подання позову складає 99\~520 грн., встановлено пластикові вікна вартістю 1000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 24\~880 грн., придбано спальний гарнітур вартістю 1000 доларів США та шафу-купе вартістю 1000 доларів США, а також придбано автомобіль HYUNDAIACCENT, 2013 року випуску, вартістю 17\~800 доларів США, що становить 442\~864 грн. Позивач просить визнати зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на ? частину автомобіля, стягнути на її користь грошову компенсацію вартості ? частини зробленого ремонту, вікон, спального гарнітуру, та шафи-купе. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2013 року випуску, проти задоволення решти вимог заперечував. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідка, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, враховуючи такі обставини. Судом встановлено, що 21.01.2006 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №022112, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції від 21.01.2006 року. 18.08.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис №207, що підтверджується копією свідоцтва серії І-ЖД №139102, виданого Приморським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. 07.08.2013 року між ДП «Автотрейдінг-Одеса» та відповідачем укладено договір купівлі-продажу автомобіля №193/2013-Хн, за яким придбано автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2013 року випуску, вартістю 140\~800 грн. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2013 року випуску, д/н ВН 7950ЕМ зареєстрований за відповідачем. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч.2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено законом або договором. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішення питання поділу майна подружжя суд враховує правову позицію Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16. Так, суд прийшов до висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Так, судом встановлено, що автомобіль придбано сторонами під час перебування у шлюбі, жодних доказів його придбання за власні кошти одного з подружжя до суду не надано, до того ж відповідач визнає зазначений автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, що є підставою для задоволення вимоги в частині визнання автомобілю HYUNDAI ACCENT, 2013 року випуску, д/н [NUMBER] спільною сумісною власність [PERSON] та [PERSON], та здійснити його поділ шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] права спільної часткової власності по ? частині автомобіля за кожним. Судом також встановлено, що під час шлюбу сторони проживали в квартирі №6 за адресою: м. Одеса, вул. Розкидайлівська, 24, що на праві власності належить матері відповідача [PERSON] згідно договору міни, укладеного 10.04.1996 року на Одеській універсальній товарній біржі «Центр». Як вбачається з матеріалів фотофіксації та показань свідка [PERSON], в зазначеній квартирі під час шлюбу було встановлено пластикові вікна. Однак, жодних доказів, які б підтвердили заявлену позивачем їх вартість до суду не надано. Згідно ч.1 ст. 186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і повязана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Згідно ч. 1 ст. 190 ЦК України, майном як особливим обєктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Тож суд зазначає, що вікна є приналежністю квартири, а тому не є майном в розумінні ч. 1 ст. 190 ЦК України, та не можуть бути обєктом спільної сумісної власності подружжя окремо від обєкта нерухомості. Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних в частині стягнення 1\\2 вартості ремонту, проведеного в квартирі, суд зазначає, що вказані витрати не входять до масиву майна спільної сумісної власності та не можуть бути предметом поділу. П озивачем не надано належних та допустимих доказів проведення ремонтних робіт та придбання спального гарнітуру, шафи-купе саме в період шлюбу та за спільні кошти подружжя. До того ж, зазначаючи вартість такого майна, позивачем не надано жодних доказів на її підтвердження. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено, що згідно квитанції від 16.06.2016 року позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2836,33 грн. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи часткове задоволення вимог, суд вважає, що сплачений позивачем судовий збір в розмірі 700 грн. підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: partial