Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

до суду 28 квітня 2016 року надійшла заява лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку (далі заява), оскільки 24 квітня 2016 року він був госпіталізований у вказаний психіатричний заклад; страждає на тяжкий психічний розлад, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих. До заяви додано висновок лікарів-психіатрів про необхідність такої госпіталізації. У судовому засіданні лікар-психіатр [PERSON] заяву підтримала з мотивів, викладених у ній та висновку лікарів-психіатрів. Прокурор Галас Н.В. проти задоволення заяви заперечив, вказавши, що вважає її безпідставною та необґрунтованою. Батько [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив. [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення заяви категорично заперечив. Пояснив, що дійсно у нього був конфлікт з його дівчиною, в процесі якого вона заявила, що підтримує стосунки з іншим чоловіком. Вказане дуже його розсердило і він пошкодив вхідні двері будинку. Одразу після поступлення до лікувального закладу був в шоковому стані, а тому погодився на лікування, однак в подальшому прийшов до себе, та зрозумів, що останнє йому не потрібне і відмовився від нього. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити, виходячи з наступного: Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року (далі - Закон). Статтею 3 Закону передбачено презумпцію психічного здоров'я, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Водночас, відповідно до вимог ст. 14 Закону особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 1 Закону встановлено, що тяжкий психічний розлад розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Як зазначено у заяві, 24 квітня 2016 року о 16 год. 30 хв. у психіатричне відділення ТОККПНЛ поступив [PERSON], [INFO], житель [INFO]. Направлення на госпіталізацію було видане лікарем-психіатром Бучацької районної поліклініки [PERSON], котра після особистого огляду [PERSON] зробила висновок про необхідність його госпіталізації в психіатричний стаціонар для обстеження або лікування у звязку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих. Підставою для цього висновку є відомості про поведінку [PERSON], які надійшли від батька [PERSON] На підставі цих відомостей [PERSON] був оглянутий лікарем-психіатром [PERSON] у приймальному відділенні, котра підтвердила висновок про необхідність госпіталізації. Згода на госпіталізацію [PERSON] відсутня у звязку з його відмовою. Також обґрунтованість рішення про госпіталізацію [PERSON] було підтверджено і комісією лікарів-психіатрів у складі: заступника головного лікаря [PERSON], доцента кафедри психіатрії ТДМУ [PERSON], зав. відділенням [PERSON] та лікуючого лікаря [PERSON] Однак, у висновку зазначених лікарів-психіатрів, доданому до заяви, не вказано про наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу; встановлено діагноз: «емоційно-нестійкий розлад особистості, імпульсивний тип»; не міститься посилань на протікання у нього його симптомів, передбачених ст. 1 Закону. Навпаки, у вказаному висновку зазначено, що «… На час огляду пацієнт спокійний, впорядкований в поведінці та висловлюваннях. На запитання відповідає по суті. Мислення логічне, звичайне по темпу. Психотичних порушень не виявлено. Про свою поведінку вдома інформації не надає, приховує. На даний час суїцидальні думки, наміри категорично заперечує…». Той факт, що встановлений [PERSON], зазначеною комісією діагноз не відноситься до тяжких психічних захворювань підтвердила у судовому засіданні і представник лікувального закладу [PERSON] Інших доказів, котрі свідчили б про те, що [PERSON] страждає тяжкими психічними розладами суду, не надано. У судовому засіданні [PERSON] висловлювався логічно, орієнтувався в ситуації, послідовно викладав події минулого, адекватно відповідав на поставлені запитання. Окрім, цього заявником не подано достатніх доказів на підтвердження обставин\~\~вчинення [PERSON] чи виявлення ним наміру вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. За даних обставин відсутні підстави, передбачені ст. 14 Закону, які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію та проведення лікування [PERSON] у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому у задоволенні заяви слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed