Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вищевказаним позовом звернулася позивач [PERSON] та просила суд поділити спільне майно сторін, придбане за час проживання однією сім'єю до шлюбу, а також за час шлюбу, шляхом визначення ідеальних часток у праві спільної власності на подружнє майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] Миронівського району Київської області, встановивши, що частки сторін у праві спільної сумісної власності на житловий будинок є рівними. Свою позовну вимогу позивач обґрунтовувала тим, що вказаний будинок набутий відповідачем під час проживання з нею однією сім'єю до шлюбу, а також за час зареєстрованого шлюбу, тому на підставі ст. ст. 60, 69-71, 74 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодекс України, вказаний будинок є їх з відповідачем спільною сумісною власністю. В судовому засіданні позивач та її представник, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, у зв'язку із тим, що вказаний будинок збудований особисто відповідачем, за його власні кошти та до укладення шлюбу з позивачем. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є визнання судом цього права. Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання майнового права, особа право якої порушується, оспорюється чи не визнається має право звернутися до суду по його захист шляхом визнання такого права. Позивач звернулася по судовий захист, у зв'язку із невизнанням відповідачем її права власності на частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Миронівський район, [ADDRESS]. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції Київської області, між позивачем та відповідачем 22 вересня 2009 року укладено шлюб, про що у книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис під № 79 (а.с. 5). Шлюб позивача з відповідачем розірвано рішенням Миронівського районного суду Київської області від 17 березня 2015 року, яке набрало законної сили 07 квітня 2015 року (а.с. 22). Таким чином зареєстровані шлюбно-сімейні відносини між позивачем та відповідачем тривали з 22 вересня 2009 року по 07 квітня 2015 року. Згідно з копією свідоцтва про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, інспекція ДАБК у Київській області, 25 грудня 2009 року засвідчила відповідність закінченого будівництва об'єкта «індивідуальний двоповерховий житловий будинок з гаражем та господарськими будівлями в цокольному поверсі у селі Владиславка Миронівського району Київської області по [ADDRESS] (а.с. 18). Рішенням Владиславської сільської ради Миронівського району Київської області від 24 лютого 2010 року № 11, за відповідачем визнано право власності на будинок [ADDRESS] Миронівського району Київської області (а.с. 19). Виконавчим комітетом Владиславської сільської ради Миронівського району Київської області 24 лютого 2010 року відповідачу видано свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок (а.с. 20). Згідно з копією витягу «Про реєстрацію права власності на нерухоме майно», право власності на житловий будинок по [ADDRESS] села Владиславка Миронівського району Київської області, власником якого є [PERSON], зареєстровано 26 березня 2010 року (а.с. 21). Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», обов'язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» об'єкт нерухомого майна (нерухоме майно, нерухомість) це земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці (будівля, споруда тощо), переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Враховуючи те, що відповідно до вищевказаних норм законодавства України, право власності на нерухоме майно, яким є вищезазначений житловий будинок виникає з моменту його державної реєстрації, державна реєстрація здійснена 23 березня 2010 року, то право власності на будинок виникло в період перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі. Згідно з ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зважаючи на те, що право власності на будинок виникло під час перебування сторін у спільному зареєстрованому шлюбі, з огляду на припис ст. 8 Сімейного кодексу України, суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми цього кодексу, а у випадку не урегульованості цим кодексом, слід застосовувати норми Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 Сімейного кодексу України). Таким чином, зважаючи на перелічені норми Сімейного кодексу України, а також те, що спірний житловий будинок, набутий відповідачем під час перебуванні у зареєстрованому шлюбі з позивачем, суд приходить до висновку, що цей будинок є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Статтею 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Розірвання Миронівським районним судом Київської області 17 березня 2015 року шлюбу між позивачем та відповідачем не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, у даному випадку на вказаний житловий будинок (ст. 68 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналізуючи зміст вказаних норм законодавства, суд приходить до висновку, що оскільки житловий будинок [ADDRESS] Київської області належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, то їх частки на вказаний будинок є рівними, а отже дорівнюють ? частці на кожного з них. У позові [PERSON] просить суд поділити спільне майно сторін шляхом визначення ідеальних часток у праві спільної сумісної власності встановивши, що частки сторін є рівними. Тобто, фактично позивач просить суд визнати право власності на спірний будинок за нею та відповідачем по ? частці на кожного з них. Відповідач [PERSON] не уповноважував позивача на звернення до суду в його інтересах, а тому позов підлягає задоволенню лише в частині визнання за позивачем права власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS] Суд не бере до уваги доводи відповідача на які він посилається при запереченні проти задоволення позову, виходячи з наступного. Право власності на нерухомість виникає в чітко встановлений законом момент, у даному випадку в момент державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок (331 Цивільного кодексу України), тобто 23 березня 2010 року. У момент виникнення у відповідача права власності на спірний житловий будинок, як об'єкт нерухомого майна, діяла презумпція права спільної сумісної власності подружжя, встановлена ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України. Спірний будинок не відноситься до особистої приватної власності відповідача (ст. 57 Сімейного кодексу України), оскільки згідно з характеристикою будинку, господарських будівель та споруд, що є додатком до технічного паспорта на будинок, його вартість становить 448850 гривень, в той час як відповідач надав до суду документи, що засвідчують придбання ним будівельних матеріалів на загальну суму 44218 гривень 59 копійок, тобто 9,85 відсотка від вартості будинку (а. с. 13, 106-113). Суд не бере до уваги покази свідків, як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача, оскільки вони стосуються відносин сторін у дошлюбний період, в той час як право власності на спірний будинок виникло під час перебування у зареєстрованому шлюбу позивача з відповідачем. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 60-61, 63, 68-70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 16, 331 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»,

Outcome: partial