Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

до Козелецького районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що в житловому будинку [ADDRESS], власником якого є позивач, зареєстровані [PERSON] та [PERSON], які з 2007 року вибули з вказаного житлового приміщення та не знялися з реєстраційного обліку, тобто відповідачі відсутні за вказаною адресою понад 6 місяців. В судовому засіданні позивач підтримала повністю заявлені нею позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомляли. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що власницею житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору дарування № 462 від 25.02.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Козелецької державної нотаріальної контори /а.с. 37 - копія договору/. Відповідно до запису, зробленого в будинковій книзі власником є [PERSON] /а.с. 10/. Згідно з довідкою МБТІ будинок [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] /а.с. 13/. 09 лютого 2005 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] і після укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON] /а.с. 16/. В судовому засіданні позивач - [PERSON] пояснила, що в документах при написанні її імені та по батькові ([PERSON], [PERSON], [PERSON]) дійсно мається плутанина, проте вона не мала часу внести виправлення в документи, зокрема, договір дарування, відповідно, надати суду документи, які підтверджують належність на праві приватної власності будинку саме позивачу - [PERSON], надати не може. Відповідно до довідки № 274 від 23.07.2014 року, виданої Виконкомом Красилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області вбачається, що в вищезазначеному житловому будинку зареєстровані: [PERSON] (власник будинку), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка), [PERSON] (зять), [PERSON] (син) - а.с. 12. Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов вбачається, що 23.07.2014 року комісією в складі: секретаря Красилівської сільської ради Висоцької Алли Володимирівни, землевпорядника Красилівської сільської ради Прокопенко Ганни Миколаївни, депутата Красилівської сільської ради Пилипенко Надії Миколаївни було проведено обстеження житлового будинку [PERSON]. В результаті обстеження було виявлено, що гр. [PERSON] зареєстрована і постійно проживає в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], разом зі своїм сином - [PERSON]. Дочка [PERSON], [INFO], разом зі своїм чоловіком [PERSON], [INFO], зареєстровані також в вищевказаному житловому будинку, але постійно проживають в м. Києві. В будинку [PERSON] власних речей та майна [PERSON], [PERSON] не виявлено /а.с. 14/. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України). Згідно з частинами першою, другою статті 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні 24 вересня 2014 року було допитано свідка [PERSON], який дав показання, що він є рідним сином [PERSON] та проживає в м. Чернігові. Його рідна сестра - [PERSON] та її чоловік - [PERSON] періодично приїздять в будинок [ADDRESS], де можуть проживати від декількох днів до декількох тижнів, при цьому ведуть непристойний спосіб життя, розпивають спиртні напої. Свідок підтвердив, що влітку 2014 року, коли в позивача стався інсульт і вона перебувала в лікарні, відповідачі проживали в згаданому будинку. В судовому засіданні 07 жовтня 2014 року позивач підтвердила, що відповідачі проживали в спірному будинку влітку 2014 року, коли в неї стався інсульт. Позивач наполягала на задоволенні позову, оскільки відповідачі їй не дають можливості спокійно проживати в будинку. Відповідно до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами першою, другою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Отже, згідно з вищенаведеними нормами права, до суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас відповідно до зазначених норм право особи на звернення до суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду (за умови доведеності існування самого права). Змагальність, як одна з засад цивільного судочинства, передбачена статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України, полягає в тому, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною другою статті 59 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В розумінні наведених норм процесуального законодавства договір дарування, який посвідчує право власності на будинок [PERSON], не може бути сприйнятий судом як належний та допустимий доказ належності вказаного будинку на праві власності [PERSON] (в договорі відстутня навіть дата народження Обдаровуваного, що дало б суду можливість ідентифікувати особу). Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщення, не підлягають задоволенню, оскільки позивач не підтвердив належними та допустимими доказами своє право власності на будинок, щодо якого вона просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, та не заперечувалося позивачем, відповідачі не є такими, що не проживають в будинку понад один рік, оскільки влітку 2014 року в ньому проживали. Судом позивачу 24 вересня 2014 року було роз'яснено, що порушення порядку співжиття є окремою підставою для виселення відповідачів. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed