Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Автомир-Транс» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати. Позивач посилається на те, що 25 червня 2021 року він уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді рядового складу із Міністерством оборони України, про що було повідомлено керівництво товариства з обмеженою відповідальністю «Автомир-Транс», на якому на час укладення контракту позивач працював водієм автотранспортних засобів. Про отримання повістки також повідомив керівництво товариства. 25 червня 2021 року наказом № 3-К позивача було звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин). Вказане звільнення з посади водія позивач вважає незаконним та безпідставним. Позивач зазначає, що з наказом про звільнення з роботи його ознайомлено не було. 30.06.2021 року позивач отримав листа-повідомлення від ТОВ «Автомир-Транс» про необхідність одержати трудову книжку у відділі кадрів та копію наказу № 3-К від 25.06.2021 року «Про звільнення [PERSON] за прогул». Позивач вважає, що вказані дії відповідача є порушенням ст. 47 КЗпП України, в якій зазначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Крім того, відповідно до ст. 149 КзпП України стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. Відповідачем не було враховано те, що невихід позивача на роботу було вчинено з поважних причин та завчасно з ним погоджено в усній формі, а тому такі дії не можна розцінювати як дисциплінарний проступок та застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Позивач наголошує, що 25 червня 2021 року він був відсутній на роботі з поважних причин, про що відповідач був повідомлений належним чином. Отримавши повістку, 25 червня 2021 року уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу із Міністерством оборони України. Згідно витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] від 25.06.2021 року № 123 «старшого солдата військової служби за контрактом [PERSON] , призначеного наказом командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 25 червня 2021 року №59-РС на посаду старшого водія артилерійського дивізіону, ВОС-790702Д, який прибув із Дніпропетровського ОТЦК та СП м. Дніпро, з «25» червня 2021 року зараховано до списків особового складу частини та всі види забезпечення і вважати таким, що з «25» червня 2021 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків..». Тобто, причина відсутності на роботі є поважною. З огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 17 березня 2014 року. Таким чином, позивач зазначає, що відповідач звільнив його без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов`язаний поновити на попередній роботі. Оскільки в результаті незаконного звільнення позивачеві не була нарахована середньомісячна заробітна плата, відповідач при поновленні на раніше займаній посаді зобов`язаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач вважає, що своїми протиправними діями відповідач завдав моральної шкоди, порушивши його трудові права, зазнав матеріальних збитків, залишившись без засобів на існування та сильних душевних страждань. Позивач оцінює суму моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. Таким чином, позивач звертається до суду та прохає: -поновити його на посаді водія автотранспортних засобів ТОВ «Автомир-Транс»; -стягнути з ТОВ «Автомир-Транс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; -стягнути з ТОВ «Автомир-Транс» на його користь моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача зазначив, що 23 та 24 червня 2021 року позивач без попередження та повідомлення причин не з`явився на робочому місці, у зв`язку із чим було складено відповідні доповідні записки та акти про відсутність на робочому місці [PERSON] . На підставі проведеного службового розслідування прийнято рішення про звільнення [PERSON] з 25.06.2021 року на підставі п. 4 ст. 40 ст. 40 КЗпП України (прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин) та видано відповідний наказ. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно наказу № 12-К від 09.12.2020 року виданого директором ТОВ «Автомир-Транс», [PERSON] прийнято на посаду водія автотранспортних засобів з 10 грудня 2020 року (а. с. 53). 23 червня 2021 року ТВО військового комісара Дніпропетровського обласного ТЦКС Башмакову П.В. видано припис, яким пропонується 23 червня 2021 року вибути у розпорядження командира в/ч [NUMBER] для прийняття на військову службу за контрактом. Строк прибуття до 25 червня 2021 року (а. с. 7). 23 та 24 червня 2021 року заступником директора ТОВ «Автомир-Транс» було складено доповідні записки та акти про відсутність на робочому місці [PERSON] протягом робочого дня з 09:00 до 18:00 без поважної причини (а. с. 59-62). Висновком службового розслідування стосовно факту відсутності на робочому місці водія автотранспортних засобів [PERSON] від 24.06.2021 року, дії [PERSON] кваліфіковано як прогул згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України (а. с. 63). Згідно наказу № 3-К від 25 червня 2021 року позивача звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин (а. с. 64). Згідно витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] від 25.06.2021 року № 59-РС, старшого солдата запасу [PERSON] прийнято на військову службу за контрактом строком 6 місяців (а. с. 15). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За приписами ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої ст. 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами. У відповідності до ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. В судовому засіданні встановлено та наданими доказами підтверджено, що [PERSON] 25 червня 2021 року уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, а відтак він з поважних причин був відсутній на робочому місці в ТОВ «Автомир-Транс» в період з 23 червня 2021 року по 24 червня 2021 року. Про необхідність вибуття позивача 23 червня 2021 року у розпорядження військової частини та відповідно прибуття до 25 червня 2021 року видано відповідний припис військового комісара. Натомість відповідач не вжив належних заходів для з`ясування причин відсутності [PERSON] на робочому місці, безпідставно розцінивши його неприбуття на роботу як прогул, що є порушення прав позивача, які підлягають захисту. Відповідно до частин першої та другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання. Таким чином, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за працівником, призваним на строкову військову службу, але не більше одного року, зберігається місце роботи та середній заробіток. Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків закріплені статтею 119 Кодексу законів про працю України. Відповідно до статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Отже, з моменту прийнятими на військову службу за контрактом, за громадянами України, які були прийнятими на військову службу за контрактом зберігаються: місце роботи та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, в яких вони працювали на час прийняття на військову службу. Виходячи із встановлених обставин та наведених норм законодавства України, у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення позивача за прогул, оскільки позивач був прийнятий на військову службу за контрактом, а відтак мав гарантоване державою право на збереження робочого місця та середньомісячного заробітку. З наведеного суд робить висновок про те, що слід поновити позивача на роботі в ТОВ «Автомир-Транс» на посаді водія автотранспортних засобів. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. За наведених вище обставин, беручи до уваги встановлені законодавством гарантії, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Що стосується заявленої [PERSON] вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Виходячи з положення статті 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до нещасного випадку чи професійного захворювання. Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (далі по тексту - Постанова Пленуму), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Водночас, п. 13 Постанови Пленуму встановлено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Виходячи з обставин справи, позивачем не надано доказів для підтвердження того, що йому було завдано моральну шкоду, а саме дії відповідача призвели до\~його моральних\~страждань,\~втрати нормальних\~життєвих зв`язків, у зв`язку із чим необхідно відмовити в цій частині у задоволенні позовних вимог. Крім того, в силу статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. На підставі\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн., враховуючи частину задоволених позовних вимог.

Outcome: partial