Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

До Корольовського районного суду м. Житомира звернулася [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить [PERSON], який є батьком малолітньої [PERSON], [INFO], позбавити батьківських прав, посилаючись на те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, фактично не спілкується з дочкою, не приймає належної участі в її вихованні та утриманні. У судове засідання позивач не з'явилася, надіславши заяву про розгляд справи за її відсутності, де вказала що повністю підтримує свої позовні вимоги і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не заявився, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав та не повідомив про поважні причини неявки. Представник третьої особи служби у справах дітей Житомирської міської радидо суду не з»явився, надіславши заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю. За викладених обставин та відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, суд має можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідності до ст.ст.11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім»ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров»я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 9). [PERSON] самостійно займається матеріальним забезпеченням та розвитком дочки [PERSON]. Відповідач не спілкується з дочкою від дня її народження, не приймає належної участі у її вихованні та утриманні, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її життям. Згідно копії заяви від 6 січня 2016 року, що засвідчена приватним нотаріусом Клименюк Н.Б. (а. с 11), [PERSON] відмовився від виховання та утримання своєї малолітньої доньки [PERSON] і не заперечив проти усиновлення її в майбутньому будь-якою іншою особою. Таким чином, відповідач фактично втратив родинний зв'язок зі своєю дочкою, самоусунувся від виконання батьківських обов'язків по її вихованню і без поважних причин не виявляє щодо неї батьківського піклування. Враховуючи викладене, суд вважає, що наведені обставини підтверджують свідоме ухилення (самоусунення) відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п.2 постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного житті, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загально визначених норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Аналізуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що відповідач від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини ухиляється, нехтує батьківськими правами та не піклується про дитину.

Outcome: approved