Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернулися [PERSON], [PERSON], [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа Державна реєстраційна служба України, про визнання однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 37,0 кв.м., спільною частковою власністю по 1/5 частці [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про визнання житлового будинку №14 по вул. Миру в с. Подільське Золотоніського р-ну, загальною площею 84,6 кв.м., спільною частковою власністю по 1/5 частці [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Окрім того, позивачі просили припинити спільну сумісну власність на однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 37,0 кв.м., а також на житловий будинок №14 по вул.. Миру в с. Подільське Золотоніського р-ну, загальною площею 84,6 кв.м. В позові [PERSON], [PERSON], [PERSON] в порядку розподілу судових витрат заявлені вимоги про стягнення із [PERSON] на користь позивачів грошової компенсації за витрати представників, які повязані з явкою до суду, стягнення грошової компенсації судових витрат пропорційно вартості присудженого майн, а також стягнення грошової компенсації за експертну оцінку майна. В подальшому - 31 березня 2015 року представники позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] за довіреністю - [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяву про уточнення та збільшення вимог до позовної заяви, в якій фактично відмовилися від попередніх позовних вимог до [PERSON] та заявили нові вимоги про визнання за [PERSON] за набувальною давністю права власності на 1/5 частину будинку №14 по вул. Миру в с.Подільське Золотоніського району Черкаської області після смерті [PERSON]. Окрім того, в цій заяві позивачі просили визнати однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 37,0 кв.м., спільною частковою власністю по 1/4 частці [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Також просили визнати нечинними свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане [PERSON] на 2/5 частини жилого будинку №14 по вул. Миру в с. Подільське Золотоніського району Черкаської області, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане [PERSON] на 2/5 частини однокімнатної квартири [ADDRESS], зняти з реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2/5 частин однокімнатної квартири [ADDRESS] громадянинові [PERSON], зняти з реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2/5 частин жилого будинку №14 по вул. Миру в с.Подільське Золотоніського р-ну Черкаської обл. [PERSON]. 18.11.2015 р. представники позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] за довіреністю - [PERSON] та [PERSON] подали вдруге заяву про уточнення та збільшення вимог до позовної заяви, в якій просять визнати нечинними свідоцтво про право на спадщину за законом, видане громадянинові [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №672 в спадковій справі №230 на 1/5 частину однокімнатної квартири [ADDRESS], та свідоцтво про право на спадщину за законом, видане громадянинові [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №673 на 1/5 частину жилого будинку №14 по вул. Миру в с. Подільське Золотоніського р-ну, розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,2279 га, а також зняття з реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1/5 частин однокімнатної квартири [ADDRESS] громадянинові [PERSON] на підставі свідоцтва №672, зняти з реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2/5 частин жилого будинку №14 по вул. Миру в с. Подільське Золотоніського р-ну Черкаської обл. [PERSON] на підставі свідоцтва №673. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представники позивачів [PERSON] та [PERSON] підтримали уточнені позовні вимоги та надали пояснення по суті заявленого позову. Відповідач [PERSON] та його представник за дорученням - адвокат [PERSON] заперечили проти позову та заяв про уточнення позовних вимог й надали до суду заперечення та пояснення по суті спору. Представник третьої особа Державної реєстраційної служби України - в судове засідання не зявився, пояснення по суті позову не надав, натомість спрямував до суду письмове клопотання про розгляд цивільної справи без його участі. В обґрунтування заявленого позову представники позивачів [PERSON] та [PERSON] вказали, що [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житло від 09.10.1995р., зареєстрованого в Черкаському обєднаному бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі №197, та згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.11.1998 р., зареєстрованого за №205кол мають спільну сумісну власність на нерухоме майно, що складається з однокімнатної квартири №13 по вул. Першотравневій в с. Подільське Золотоніського р-ну Черкаської обл., загальною площею 37,0 кв.м., індивідуального жилого будинку №14 по вул. Миру в с.Подільське Золотоніського р-ну, загальною площею 84,6 кв.м. Представники позивачів вказують, що [PERSON] син відповідача, який був співвласником квартири та будинку, помер 13.06.2004 р. Після його смерті відкрилася спадщина, яка була прийнята бабусею по матері [PERSON] згідно відомостей спадкової справи №230 від 27.07.2004 р. зареєстрованого в реєстрі №3321 при відсутності заповіту. При цьому [PERSON] був зареєстрований за адресою; [ADDRESS] згідно довідки від 09.02.1996 р., виданої виконкомом Подільської сільської ради народних депутатів. При цьому покійний [PERSON] постійно проживав разом зі своєю бабусею [PERSON], про що свідчить довідка голови квартального комітету №19 м. Золотоноша від 15.11.2004 р. Остання є спадкоємницею частки в розмірі 1/5 квартири та будинку. На думку позивачів, яка наведена в позовній заяві, [PERSON], є беззаперечною спадкоємницею померлого [PERSON] за законом на підставі ст. 1262 ЦК України та є особою, якій належить право спільної сумісної власності на вищевказане нерухоме майно згідно ч.3 ст. 355 ЦК України. Вказують, що сторони не можуть домовитися про поділ майна, що є у спільній сумісній власності, оскільки відповідач [PERSON], як вони заявляють, не визнає права сумісної власності за позивачами в категоричній формі, відмовляється від спілкування із позивачами з приводу щодо часток в спільному сумісному майні. Позивачі, реалізуючи своє право на нерухомість, зважаючи на супротив відповідача у його добровільному розподілі, звертаються з даним позовом до суду про захист свого майнового права. При цьому, як вони стверджують, відповідач фактично проживає в [INFO], а позивачі не бажають, щоб він проживав з ними у житловому будинку по вул. Миру, 14. Разом з тим, позивачі не бажають проживати в одному будинку, чи квартирі разом із відповідачем, оскільки у кожної із сторін є своє житло, тому наведений у їхньому позові розподіл майна, як вони вважають, є найбільш прийнятним. Надалі в заяві про уточнення та збільшення позовних вимог від 31.03.2015р. представники позивачів [PERSON] та [PERSON] в обґрунтування позовних вимог вказали, що за відповідачем незаконно зареєстровано 2/5 частин права власності на квартиру та житловий будинок, які є предметом розподілу, а також зауважили, що позивач [PERSON] вселилася в домоволодіння №14 по вул. Миру в с. Подільське Золотоніського р-ну в листопаді 1998 року, разом із членами своєї сімї і проживає в ньому до теперішнього часу. Відповідач виселився з домоволодіння №14 по вул. Миру в с. Подільське Золотоніського р-ну після розірвання шлюбу із [PERSON] у вересні 2011 р. та постійно проживає в своїй квартирі. В заяві про уточнення та збільшення позовних вимог в обґрунтування вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/5 нерухомого майна за набувальною давністю наведено, що вона володіла майном добросовісно і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, оскільки померлий [PERSON] своє право власності на частину домоволодіння не оформлював в передбаченому законом порядку. Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК України, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом або договором підстави. У звязку з наведеним позивачі змінили позовні вимоги в сторону збільшення, зокрема, про розподіл квартири у частках по 1/4 для позивачів та відповідача, а також доповнили позов вимогою про визнання за [PERSON] права власності на 1/5 частки житлового будинку за набувальною давністю. В останній заяві про уточнення та збільшення позовних вимог від 15.11.2015 р. позивачі вказують, що довідалися від представника відповідача про оформлення відповідачем свідоцтв №673 та №672 про спадщину за законом від 04.06.2015 р., на 1/5 частку спірної квартири та житлового будинку. Оскільки судовим рішенням апеляційного суду Черкаської області від 01.10.2015 р. у справі №22ц/793/2350/15 скасоване рішення Золотоніського міськрайонного суду від 23.04.2015 р. про встановлення юридичного факту, що має юридичне значення, то вказані свідоцтва є нечинними. З цих підстав позивачі просять зняти з реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про право власності відповідача на 1/5 частини успадкованого нерухомого майна (квартири та житлового будинку). Відповідач та його представник заперечували проти позовних вимог з підстав їхньої надуманості та відсутності між сторонами реального спору стосовно припинення спільної сумісної власності, наголошували, що [PERSON] правомірно оформив право власності на 2/5 частки однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 37,0 кв.м., та житлового будинку №14 по вул. Миру в с. Подільське Золотоніського р-ну, загальною площею 84,6 кв.м. Незважаючи на те, що [PERSON] вчасно звернулася до Золотоніської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак в подальшому, в судовому процесі про визнання права власності на спадкове майно за [PERSON] позовні вимоги визнала та не заперечувала проти оформлення за ним права власності на 1/5 частини нерухомого майна. При цьому представник відповідача вказував на порушення представниками позивачів процесуального порядку подання заяв про уточнення та збільшення позовних вимог, невірному обранні ними способу захисту порушеного права (у вимозі про визнання нечинними свідоцтв про право власності на нерухоме майно) та порушення правил предметної підсудності щодо заявлених вимоги про зняття з реєстрації відомостей про нерухоме майно, яке зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтв про спадщину за законом. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення представників позивачів та відповідача, а також вивчивши фактичні обставини справи, суд вважає, що позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до\~Конституції України\~усі субєкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Судом встановлено, що [PERSON] та члени його сімї - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житло від 09.10.1995 р., зареєстрованого в Черкаському обєднаному бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі №197, та згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.11.1998 р., зареєстрованого за №205кол набули у власність шляхом приватизації однокімнатну квартиру №13 по вул. Першотравневій в с. Подільське Золотоніського р-ну Черкаської обл., загальною площею 37,0 кв.м., а також індивідуальний цегляний житловий будинок №14 по вул. Миру в с. Подільське Золотоніського р-ну, загальною площею 84,6 кв.м. Після смерті свого сина [PERSON] відповідач одержав свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.06.2015 р. №673, яким оформлене право власності на 1/5 частину квартири №13 по вул. Першотравневій в с. Подільське Золотоніського р-ну, що належало покійному, а також свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.06.2015 р. №672, яким оформлене право власності на 1/5 частини житлового будинку, що знаходиться по вул. Миру, 14 в с. Подільське Золотоніського р-ну. Таким чином, у відповідача на праві власності зареєстровані по 2/5 частки на спірні квартиру та житловий будинок. Спільна сумісна власність це власність двох і більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності на майно (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Відповідно до законодавства право спільної сумісної власності встановлюється щодо майна, яке набуте подружжям за час шлюбу (ч. 3 ст. 368 ЦК), набуте в результаті спільної праці членів сімї (ч. 4 ст. 368 ЦК), отримане внаслідок приватизації житла квар\-тири чи будинку (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлово\-го фонду» та ч.3 ст.355 ЦК України). Суд зазначає, що сторонами набуто спірну квартиру та житловий будинок у спільну сумісну власність в порядку приватизації житла на підставі статей 3, 8 Закону України від 19.06.1992 р. №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлово\-го фонду». Стаття 369 ЦК закріплює правила щодо здійснення права спільної сумісної власності. Співвласники володіють і користуються належним їм майном спільно. Інший порядок може бути встановлений за домов\-леністю між ними. Абзацом 2 пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» - у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. З матеріалів справи випливає, що відповідач [PERSON] після смерті свого сина [PERSON] набув право власності на 1/5 частину нерухомого майна (спірних квартири та житлового будинку) в порядку спадкування за законом. Право власності на частку в нерухомому майні зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому відповідач не заявляє жодних прав на частки інших співвласників (позивачів) та не оскаржував в судовому порядку розмір їхніх часток у приватизованому майні. Оскільки розмір частки відповідача [PERSON] - в спірному нерухомому майні, що перебуває у спільній сумісній власності, вже визначено в розмірі 2/5 часток (за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно), то між ним позивачами припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності. За приписами статей\~3,\~4,\~15\~ЦПК України кожна особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у спосіб, передбачений\~ЦК України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Визначення часток у праві власності на майно є першим етапом припинення спільної сумісної власності. Другим етапом є виділення частки майна в натурі. Визначення часток у праві власності проводитися так, щоб виділена частка сторін у майні відповідала розміру частки у праві на спільне сумісне майно. Якщо ви\-діл в натурі частки спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одер\-жання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної ком\-пенсації вартості його частки (ч. 3 ст. 370, ст. 364 ЦКУ). При припинен\-ні спільної сумісної власності враховується все майно, яке належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, а не окремі речі. Виділ частки майна одного зі співвласників не припиняє права спільної власності на майно інших співвласників. Здійснюється лише зміна режиму спільної сумісної власності належного їм майна на режим спільної часткової власності. Виділ майна можливий за ініціативою кожного зі співвласників (ст. 370 ЦКУ). У разі поділу майна право спільної власності співвласників на нього припиняється (ч.3 ст.372 ЦКУ). Майно може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Договір про поділ нерухо\-мого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.4 ст.372 ЦКУ). Оскільки в даному випадку сторонами не досягнуто угоди про поділ нерухомого майна у письмовій формі, суд вважає за можливим припинити спільну сумісну власність на однокімнатну квартиру №13 по вул. Першотравневій в с. Подільське Золотоніського р-ну Черкаської обл., загальною площею 37,0 кв.м., а також індивідуальний цегляний житловий будинок №14 по вул. Миру в с. Подільське Золотоніського р-ну, загальною площею 84,6 кв.м. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З врахуванням факту реєстрації за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно успадкованого ним права власності на 1/5 частки квартири та житлового будинку, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині визнання житлового будинку №14 по вул. Миру в с. Подільське Золотоніського р-ну, загальною площею 84,6 кв.м., спільною частковою власністю по 1/5 частці позивачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], та 2/5 частки відповідачу - [PERSON]. Разом з тим, суд вважає за неможливе задовольнити уточнені позовні вимоги в частині визнання однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 37,0 кв.м., спільною частковою власністю по 1/4 частці [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки право позивачів на 1/4 частини нерухомого майна не підтверджено жодними правовстановлюючим документом та такий порядок розподілу нерухомого майна порушує майнові інтереси відповідача, за яким за реєстровано на праві власності 2/5 часток спірної квартири. Окрім того, суд зауважує, що однокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 37,0 кв.м. відповідно до приписів статті 183 ЦК України є річчю неподільною, а тому частки сторін у спільній сумісній власності не підлягають виділенню в натурі. Стосовно вимог про визнання за позивачем [PERSON] права власності за набувальною давністю на 1/5 частки житлового будинку №14 по вул. Миру в с. Подільське Золотоніського р-ну, загальною площею 84,6 кв.м. суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно\~ст.344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно п.12\~Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року №7, за загальними правилами частини другої\~статті 372 ЦК України, при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. На даний час згідно відомостей з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.06.2015 р. №№40570346 за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/5 частки в спірному будинку №14 по вул. Миру в с.Подільське Золотоніського р-ну. Реєстрація проведена на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №672 від 04.06.2015 р. Поряд з цим в заяві про уточнення та збільшення позовних вимог від 31.05.2015р. представники позивачів [PERSON] та [PERSON] зазначають, що відповідач виселився із домоволодіння №14 по вул. Миру в с. Подільське Золотоніського р-ну після розірвання шлюбу з [PERSON] у вересні 2011 року. Згідно ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог\~ст.212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден\~\~доказ\~\~не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.\~\~\~\~\~\~ Згідно ч.2, 3\~ст.27 ЦПК України\~особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Особи,\~\~які\~\~беруть\~\~участь\~\~у\~\~справі,\~\~зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.\~\~ Згідно наданої позивчем довідки Подільської сільської ради Золотоніського р-ну за №77 фактично [PERSON] без реєстрації проживав у будинку по вул. Миру №14 з 01.10.2000 року (по господарська книга №4, особовий рахунок №297, №345 за 1996-2000 роки). Згідно рішення виконавчого комітету Подільської сільської ради №3 від 19.03.1993 року, відповідно до запису №324 в земельно-кадастровій книзі радгоспу «Подільський» [PERSON] була надана земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства по вул. Миру, №14 в с. Подільське Золотоніського р-ну Черкаської області. В пункті 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено: «Враховуючи положення\~статей 335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю». Однак, позивачами не надано доказів щодо обліку спірного нерухомого майна як безхазяйної речі та не залучено до участі у судовому вирішенні спору щодо визнання за [PERSON] за набувальною давністю права власності на частку в приватизованому майні (житловому будинку) в якості співвідповідача орган місцевого самоврядування. За наведених обставин вимога [PERSON] про визнання за набувальною давністю частки у спільному сумісному майні не підлягає до задоволення. Стосовно решти заявлених позивачами вимог про визнання нечинними свідоцтв про право власності [PERSON] на нерухоме майно суд також доходить до висновку про відсутність правових підстав для їхнього задоволення. Так, відповідно до ч.2\~ст.31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у\~ст.27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Тобто, позивач має процесуальне право змінити предмет або підставу позову до початку розгляду справи по суті. При цьому справа розглядається у тому ж провадженні. Діючим цивільно-процесуальним законодавством не передбачено можливості одночасної зміни предмету та підстав заявленого позову. Предмет позову представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, із приводу якої суд повинен ухвалити рішення в справі. Завдяки предмету позову як матеріально-правової вимоги особа реалізує своє право на судовий захист. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму права. У первинній позовній заяві позивачами було заявлено вимоги до [PERSON] та [PERSON] про припинення спільної сумісної власності на квартиру й будинок та визнання нерухомого майна спільною частковою власністю із визначенням конкретних часток за кожною із сторін. Зміст позову - це частина позову, яка відображає вид судового захисту, а саме - звернену до суду вимогу про здійснення певних дій, пов'язаних із застосуванням конкретних способів захисту порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Тому під змістом позову необхідно розуміти вид судового захисту, за яким позивач звертається до суду. Зазначення у заяві від 31.05.2015р. додаткової підстави для задоволення позову про визнання нечинними свідоцтв про право власності [PERSON] на нерухоме майно та зняття з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію за відповідачем права власності на 1/5 частки квартири й будинку свідчить про фактичне подання нового позову, який не підлягає розгляду в даному провадженні. Суд дійшов висновку, що підписана представниками позивачів [PERSON] та [PERSON] уточнена заява від 31.05.2015 р. є одночасно зміною і підстав, і предмету позову, що чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено. Разом з цим, подана представниками позивачів від 15.11.2015 р., тобто після початку розгляду цивільної справи по суті, заява про уточнення та збільшення позовних вимог за викладеним в ній змістом є заявою про зміну (доповнення) предмету позову, що суперечить нормам частини 2 ст.31 ЦПК України, оскільки вказаний процесуальний документ мав бути поданий в установлені процесуальні терміни. Окрім того, позивачі, заявляючи вимоги про визнання нечинними свідоцтв про право власності на нерухоме майно, на думку суду, невірно обрали спосіб захисту порушеного права. Зі змісту\~ст.15 ЦК України\~та\~ст.3 ЦПК України\~випливає, що за захистом свого цивільного права до суду може звернутися кожна особа у разі порушення цього права, невизнання або оспорювання. Іншими словами, особа може звернутися до суду за захистом цивільного права і це право підлягає захисту судом лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 та 2\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Встановлені ж статтею\~16 ЦК України\~способи захисту порушеного цивільного права не є вичерпними. Разом з тим, деякі із встановлених способів захисту порушеного права носять обмежений характер і можуть бути застосовані лише в межах спору у сфері публічно-правових відносин. Так, вимога про визнання нечинним акта може стосуватися лише нормативно-правового акта, а не правовстановлюючого документу на нерухоме майно. Нечинним нормативно-правовий акт стає з дати набрання відповідним рішенням суду законної сили, а протиправність індивідуального акта виникає, у разі набрання рішенням суду про задоволення адміністративного позову законної сили, з моменту прийняття такого акта субєктом владних повноважень (вчинення дії або бездіяльності). Вказана правова позиція, зокрема, підтримується в постанові Вищого адміністративного суду України від 17.08.2010 р.\~в адміністративній справі К-23575/10. Згідно\~ст.1301 ЦК України\~свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. З аналізу вищенаведених норм закону випливає, що нормами\~ЦК України\~передбачено підстави для визнання саме недійсним свідоцтва про право на спадщину, а вимога про визнання нечинним може стосуватися виключно нормативних актів субєктів владних повноважень. За наведених обставин, на думку суду, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання нечинними свідоцтв про право власності [PERSON] на нерухоме майно, враховуючи обставини звернення позивачів з наведеними позовними вимогами до суду та спосіб захисту прав, який ними обрано, що не позбавляє позивачів права повторно звернутися з позовом до суду, обравши спосіб захисту свого права відповідно до\~ст.16 ЦК України. Стосовно позовних вимог про зняття з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 2/5 частин однокімнатної квартири [ADDRESS] громадянина [PERSON], а також прав відповідача на 2/5 частини жилого будинку №14 по вул. Миру в с. Подільське Золотоніського р-ну, суд вважає за необхідне в цій частині вимог закрити провадження в цивільній справі. Відповідно до п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо\~захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.\~ Наведена вище позовна вимога стосується реєстрації за відповідачем права власності, в порядку спадкування, на 1/5 частку у приватизованій квартирі та будинку, яка рахувалася за померлим [PERSON] Відповідно до частини 1\~статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. В даному випадку питанням реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності на нерухоме майно в період виникнення спірних правовідносин займався виключно державний реєстратор реєстраційної служби територіального управління юстиції, або нотаріус за місцем реєстрації нерухомого майна. Згідно з пунктом 1 частини 1\~статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України\~справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до частини 2\~ст.4 КАС України\~юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких встановлений інший порядок судового вирішення. Положеннями\~\~пункту 1 частини 1\~ст.17 КАС України\~визначено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, до числа яких відносяться державні реєстратори Державної реєстраційної служби України та уповноважені нотаріуси. Відповідно до ч.2\~ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(у редакції на час виникнення спірних правовідносин) нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених п.п. 4 і 6 ч. 2\~ст.9 цього Закону. Суд також зауважує, що позивачами під час уточнення позовних вимог стосовно зняття відомостей про право власності відповідача на частку в квартирі та будинку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не було залучено в якості співвідповідача посадову особу, яка виконує функції державного реєстратора. Мотивів можливості вирішення спору в цій частині в порядку цивільного судочинства заяви про уточнення та збільшення позовних вимог не містять. Таким чином суд приходить до висновку, що дані позовні вимоги повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Відповідно до вимог п.1 ч.1\~ст.205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розглядові в порядку цивільного судочинства. Стосовно заявлених позивачами вимог про компенсацію судових витрат, які складаються з витрат, що пов'язані з явкою позивача та представників [PERSON] та [PERSON] до суду, та компенсацію за відрив [PERSON] від звичайних занять суд зазначає наступне. Відповідно до п.3 ч.3\~ст.79 ЦПК України\~до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду. Відповідно до\~ст.85 ЦПК України\~\~витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.\~\~Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. На думку суду, заявлені позивачами судові витрати мають бути\~\~співмірними з ціною та предметом позову, тобто з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову та з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. При визначенні розміру судових витрат, які підлягають стягнення із [PERSON], необхідно врахувати майновий стан відповідача як малозабезпеченої особи, якій за дорученням Золотоніського місцевого центру з надання безоплатної правової допомоги надається вторинна правова допомога адвоката за рахунок коштів державного бюджету, про що в матеріалах справи маються відповідні документи. Згідно відомостей наявних в матеріалах цивільної справи фактичним місцем проживання позивачів [PERSON] та [PERSON] є місто Золотоноша - за місцем судового розгляду цивільного спору, тож, на думку суду, законних підстав для компенсації заявлених ними транспортних витрат та витрат їхнього представника - [PERSON] щодо компенсації витрат за проїзд та відрив від звичайних занять немає. Відповідно до ч.,ч. 1, 2\~ст.88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до вимог ч.1 ст.57, ч.1 ст.58, ч.2 ст.59\~та ч.4 ст.60 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Наполягаючи на своїх вимогах про стягнення з відповідача судових витрат, а саме грошової компенсації за відрив від основного виду діяльності представника позивача [PERSON], позивачі не довели ті обставини, які вказують на вид такої діяльності представника, та не підтверджено належними доказами фактична кількість годин відриву від такої діяльності. Окрім того, витрати, повязані з переїздом представників позивачів [PERSON] та [PERSON] з місця їхнього проживання до м. Золотоноші та у зворотному напрямку, має нести сторона, інтереси якої вони представляла у суді. Ці витрати не підлягають стягненню з інших учасників судового процесу. На підставі ст.88, ч.2 ст.85\~ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові, сплачуються іншою стороною витрати, що повязані з явкою до суду, які включають у себе добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту). Зважаючи на те, що більшість позовних вимог позивачів відхилені, а заявлені представниками позивачів вимоги про компенсацію судових витрат не доведені належними письмовими доказами, то необґрунтовані заяви про компенсацію судових витрат за рахунок відповідача, на думку суду, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed