Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із позовом про визнання недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля Mitsubishi Lancer, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON], згідно довідки-рахунка серії [NUMBER] від 31 жовтня 2014 року, звернулася [PERSON]. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вказаний автомобіль набутий нею та її колишнім чоловіком [PERSON] у шлюбі, а отже відповідно до ст. ст. 60, 61 Сімейного кодексу України цей автомобіль є спільною сумісною власністю її та колишнього чоловіка. В порушення вимог ст. 65 Сімейного кодексу України, без отримання згоди позивача, її колишній чоловік [PERSON] уклав договір купівлі продажу вищевказаного автомобіля із своїм батьком [PERSON], чим порушив право власності позивача на цей автомобіль. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, наголошуючи на тому, що продаж автомобіля був законний, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, а тому позов задоволенню не підлягає. Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який 11 серпня 2007 року зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції Київської області під актовим записом № 96 (а.с. 9). Перебуваючи в шлюбі відповідач [PERSON] придбав автомобіль Mitsubishi Lancer, кузов № [NUMBER], який 18 липня 2012 року зареєстрований в органах внутрішніх справ на його ім'я. В судовому засіданні сторони визнали факт купівлі вказаного автомобіля [PERSON] під час перебування його в шлюбі з позивачем [PERSON], а тому відповідно до ст. 61 ЦПК України цей факт доказуванню не підлягає. Згідно з ст. 1 Сімейного кодексу України, сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів. Статтею 8 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо майнові відносини між подружжям, не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Тобто майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного кодексу України, який в такому разі є спеціальним актом законодавства, і лише у випадку неврегульованості Сімейним кодексом України певних майнових відносин подружжя, ці відносини врегульовуються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Згідно з ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тобто, автомобіль Mitsubishi Lancer, кузов № [NUMBER], придбаний відповідачем [PERSON] під час перебування в шлюбі з позивачем [PERSON], відповідно до вказаних норм законодавства України, є їх спільною сумісною власністю. Нормою ст. 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Таким чином як позивач [PERSON] так і відповідач [PERSON] мають рівне право володіти, користуватися і розпоряджатися автомобілем Mitsubishi Lancer, кузов № [NUMBER]. Згідно з довідкою-рахунком серії [NUMBER], між відповідачами [PERSON] та його батьком [PERSON] 31 жовтня 2014 року було укладено договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Lancer, кузов № [NUMBER], вартість якого було оцінено в 92000 гривень. Оскільки автомобіль згідно з нормами законодавства України (ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», п. 173.4 ст. 173 Податкового кодексу України, постанова Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388) є особливим об'єктом державного контролю та регулювання, його купівля продаж виходить за межі дрібного правочину (ст. 31 ЦК України) - суд приходить до висновку, що автомобіль є цінним майном. Відповідно до ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частинами 2 та 3 ст. 65 Сімейного кодексу України встановлено імперативну вимогу, що для укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна (виходить за межі дрібного побутового), згода другого з подружжя має бути подана письмово. Як встановлено в судовому засіданні (визнано відповідачами) вищевказаний автомобіль був проданий [PERSON] під час перебування у шлюбі з позивачем, при цьому позивач не надавала письмової згоди на продаж автомобіля її чоловіком. Таким чином суд приходить до висновку, що автомобіль Mitsubishi Lancer, кузов № [NUMBER], був проданий [PERSON] з порушенням вимог ч. 2 та 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, а тому було порушено майнове право позивача на володіння, користування та розпорядження (право власності) вказаним автомобілем, як об'єктом спільної сумісної власності. Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Тобто суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є визнання правочину недійсним. Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання майнового права, особа право якої порушується, оспорюється чи не визнається має право звернутися до суду по його захист шляхом визнання правочину недійсним. Вибір способу захисту свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права належить виключно носію суб'єктивного права, тобто позивачу. Цивільний кодекс та інші закони можуть встановлювати для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Тобто спеціальним законом, яким у даному випадку є Сімейний кодекс України, встановлено спеціальний спосіб захисту у вигляді звернення до суду з вимогою про визнання недійсним правочину. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановлює спеціальний спосіб захисту певного права, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК і положення спеціальної норми щодо способу захисту, у випадках коли ці способи тотожні й на них поширюється дія Цивільного кодексу України (ст. 8 Сімейного кодексу України). Позивач [PERSON], реалізуючи своє право на судовий захист, звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину недійсним. Тобто позивач скористалася своїм суб'єктивним правом на вибір способу захисту, та вибрала спосіб захисту свого порушеного майнового права, передбачений ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, що співпадає із способом захисту, передбаченим п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Тобто правочин не повинен суперечити нормам Цивільного кодексу України та іншим актам законодавства України, якими є Сімейний кодекс України, Конституція України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована верховною радою Україною 17 липня 1997 року. Аналізуючи обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що договір купівлі продажу автомобіля Mitsubishi Lancer, кузов № [NUMBER], може бути визнаний судом недійсним, оскільки укладений без дотримання вимог ч. ч. 2 та 3 ст. 65 Сімейного кодексу України та порушує право власності (спільної сумісної) позивача, яке згідно із ст. 41 Конституції України є непорушним. Такий висновок відповідає висновкам п. п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» 06.11.2009 № 9 (далі - Пленум). Оскільки договір купівлі продажу автомобіля Mitsubishi Lancer, кузов № [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON] суперечить нормам ст. 63, ч. 1 та ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому на підставі ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ч. 4 ст. 369 Цивільного кодексу України суд має право визнати його недійсним. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем вищевказаного автомобіля, судом до уваги не береться, оскільки згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. [PERSON] укладаючи договір зі своїм сином [PERSON] знав про те, що цей автомобіль придбаний його сином та продавався під час перебування останнього у шлюбі з позивачем (тобто є спільною сумісною власністю), а тому повинен був перевірити наявність письмової згоди позивача на відчуження цього автомобілю. За таких обставин суд приходить до висновку, що вищевказаний автомобіль придбаний відповідачем [PERSON] за обставин при яких він знав та повинен був знати про те, що для продажу автомобіля повинна бути письмова згода його невістки [PERSON] Відповідно до п. 5 Пленуму вимога про застосування наслідків недійсності правочину, в тому числі і витребуванні із чужого незаконного володіння, може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 1, 8, 36, 60-63, 65 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 31, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. 41 Конституції України,

Outcome: approved