Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з цивільним позовом до Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради, третя особа: Територіальна громада м. Біла Церква в особі Білоцерківської міської ради, про зобовязання вчинити дії, мотивуючи тим, що 20.10.2015 року між територіальною громадою м.Біла Церква, в особі Білоцерківської міської ради, від імені якої діє Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради та фізичною особою [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу №11, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] за змістом якого відповідач зобовязався передати у власність позивача транспортний засіб марки ГАЗ модель 5327, 1986 року випуску, синього кольору, тип ТЗ вантажний автопідйомник, номер шасі № VIN 1022770, реєстраційний номер [NUMBER], який знятий з обліку ВРЕР ДАІ з обслуговування м.Біла Церква, Білоцерківського та Сквирського районів при УДАІ ГУ МВС України в Київській області 29.09.2015 року, знак для разових поїздок 10ВМ5742, а [PERSON] зобовязався прийняти та оплатити товар, пройти перереєстрацію цього обєкта в органах ДАІ. Позивач оплатив вартість транспортного засобу, однак відповідач в порушення умов Договору не здійснив передачу товару, тому [PERSON] просив суд зобовязати відповідача виконати договірні зобовязання в натурі: здійснити [PERSON] поставку вказаного транспортного засобу за адресою: 02140, [ADDRESS]. Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради подало відзив на позову заяву в якій управління заперечує проти вимог позивача, оскільки вважає, що в силу п.3.1. Договору, право володіння, користування і розпорядження обєктом приватизації, тобто даним транспортним засобом, перейшло до Позивача з моменту сплати ним повної вартості придбаного майна. У звязку з цим, на думку відповідача, право володіння, користування і розпорядження спірним транспортним засобом у Позивача не порушено. Зауважили, що після сплати вартості придбаного майна 20 жовтня 2015 року було складено акт приймання передачі транспортного засобу, який Покупець не підписав з незрозумілих причин. Позивач з жовтня 2015 року по 2018 рік не звертався до [PERSON] щодо підписання акту приймання-передачі. Вказали, що 29 березня 2018 року на імя шульги М.В. було надіслано лист за №01-12/195 яким надіслано для підписання акт приймання-передачі транспортного засобу вантажний автомобіль ГАЗ модель 5327, 1986 року випуску. Вказаний акт позивачем не підписано. Враховуючи зазначене, відповідач просив відмовити у задоволення позову. Позивачем подано відповідь на відзив у якому [PERSON] вважає заперечення відповідача викладені у відзиві необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано доказів складення акту приймання-передачі транспортного засобу після оплати його вартості, докази чого відсутні. Крім того, вважає, що акт приймання-передачі від 29 березня 2018 року не має братись до уваги судом, оскільки він не підтверджує передачу спірного транспортного засобу [PERSON], а є лише пропозицію підписати такий акт без реальної передачі майна. У звязку з цим, позивач наполягав на задоволенні позовних вимог. Позивач в судове засідання не зявився, від його представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі. Представник відповідача [PERSON] подала заяву про розгляд справи без участі представника відповідача. Представник третьої особи, в.о. міського голови Білої Церкви [PERSON] подав заяву про розгляд справи без участі їхнього представника, проти задоволення позову заперечують у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно зясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 20 жовтня 2015 року між територіальною громадою міста Біла Церква в особі Білоцерківської міської ради, від імені якої діє як єдиний продавець майна Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради, в особі начальника управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради [PERSON], з однієї сторони, та фізична особа [PERSON], громадянин України, іменований далі Покупець, укладено Договір купівлі-продажу №11, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] Відповідно до п.1.1. Договору, продавець зобовязався передати у власність [PERSON] транспортний засіб марки ГАЗ модель 5327, 1986 року випуску, синього кольору, тип ТЗ вантажний автопідйомник, номер шасі № VIN 1022770, реєстраційний номер [NUMBER], який знятий з обліку ВРЕР ДАІ з обслуговування м.Біла Церква, Білоцерківського та Сквирського районів при УДАІ ГУ МВС України в Київській області 29.09.2015 року, знак для разових поїздок 10ВМ5742, а Покупець зобовязався прийняти та оплатити товар, пройти перереєстрацію цього обєкта в органах ДАІ. За п.2.1. Договору, за майно, що продається за цим Договором, Покупець повинен сплатити [PERSON] плату у розмірі 11 000 грн. 00 коп., в т.ч. податок на додану вартість 1833 грн. 33 коп. протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього Договору. Вказані кошти повинні перераховуватись з рахунку [PERSON] р/р №4149497849544012 в ПАТ КБ «ПриватБанк» в місті Києві МФО 321842 на рахунок [PERSON] р/р №37186003000406 в ГУ ДКСУ в Київській області, МФО 821018. [PERSON] виконав свій обовязок по оплаті придбаного товару в обумовлений спосіб та строк, що підтверджується квитанціями №0.0.440140517.1 від 25.09.2015 року на суму 1098,00 грн. та квитанцією №Р24А40037600А112785 від 19.11.2015 року на суму 9901,40 грн.. Відповідно п.3.2. Договору, передача [PERSON] і прийняття [PERSON] посвідчується актом приймання передачі, який підписується сторонами, після сплати [PERSON] повної вартості придбаного обєкта приватизації. [PERSON] стверджує, що відповідач не виконав свій обовязок передати йому спірний транспортний засіб, в той час, як на думку представника відповідача позивач не здійснив всі необхідні дії для передачі йому придбаного майна, акт приймання передачі не підписав, тому підстави для задоволення позову відсутні. При вирішенні спору по суті суд виходить з наступного. Загальні положення про договір визначено законодавцем у розділі ІІ Цивільного кодексу України. Так, за змістом ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства ч.1 ст.628 ЦК України. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В даному випадку сторони у Договорі купівлі-продажу погодили порядок передачі майна продавцем у власність покупця та порядок прийняття та сплати за нього грошової суми покупцем. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, [PERSON] виконав взятий на себе у п.2.1. Договору купівлі-продажу обовязок з оплати придбаного майна. Відповідно п.3.2. Договору, передача [PERSON] і прийняття [PERSON] посвідчується актом приймання передачі, який підписується сторонами, після сплати [PERSON] повної вартості придбаного обєкта приватизації. Не зважаючи на повну оплату майна у порядку передбаченому договором, [PERSON] придбаний транспортний засіб не отримав, Акт приймання передачі майна між сторонами не підписано. У відзиві на позовну заяву начальник Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради [PERSON] звертає увагу суду на тому, що у Договорі строк протягом якого сторони мали б підписати акт приймання-передачі транспортного засобу відсутній. Тому, на думку згаданого представника, в силу ч.2 ст.530 ЦК України, кредитор має право вимагати виконання обовязку у будь-який час. У такому випадку боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги. В той же час, позивач просить зобовязати відповідача виконати умови Договору купівлі-продажу в натурі. Проте, позивач жодним чином не вказує на пункт Договору №11, який має бути виконаний відповідачем. Суд не може погодитись у повній мірі з такими висновками представника відповідача. Так, передача [PERSON] і прийняття [PERSON] посвідчується актом приймання передачі, який підписується сторонами, після сплати [PERSON] повної вартості придбаного обєкта приватизації (п.3.2 Договору). Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. За змістом ч.2 ст.251 ЦК України, терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст.252 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. В даному випадку сторони визначили термін виконання зобовязання Управлінням комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради по передачі шульзі М.В. придбаного транспортного засобу та підписання акту приймання передачі, а саме після сплати [PERSON] повної вартості придбаного обєкта приватизації. Оскільки позивач здійснив оплату придбаного товару 19.11.2015 року то вже 20.11.2015 року у відповідача виник обовязок по передачі придбаного майна покупцю з підписанням акту приймання передачі, чого відповідачем зроблено не було. Посилання відповідача на те, що продавцем 20 жовтня 2015 року було складено акт приймання передачі транспортного засобу, який покупцем з незрозумілих причин так і не був підписаний не узгоджуються з матеріалами справи. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підтвердження вказаної обставини відповідачем не надано жодного доказу. До відзиву не додано копії такого акту з відміткою про відмову покупця від підпису в акті, чи інші докази на підтвердження викладеного. Крім того, станом на 20 жовтня 2015 року у відповідача не виник обовязок передати майно покупцю, тому твердження відповідача про складання вказаного акту суд вважає надуманим. Щодо надсилання акту приймання-передачі від 20 листопада 2015 року [PERSON] 29 березня 2018 року, то такі дії відповідача не є виправданими. Договір купівлі-продажу №11 не передбачає можливості надсилання вказаного акту засобами поштового звязку. Більше того, акт приймання передачі за своєю правовою суттю повинен підтверджувати факт передачі певного майна, в даному випадку транспортного засобу. В даному ж випадку, надісланий акт датовано 20 листопада 2015 року і за своїм змістом підтверджує нібито передачу транспортного засобу [PERSON] згідно Договору №11 від 20 листопада 2015 року, в той час як у відзиві на позову заяву датованого 05 квітня 2018 року відповідач фактично визнає, що майно за Договором №11 шульзі М.В. не передавалось. З огляду на зазначені обставини, надсилання вказаного акту позивачу не має правового значення. Отже, суд вважає, що [PERSON] належними доказами довів той факт, що Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради не виконало свій обовязок згідно п.3.2. та п.п.5.1. Договору по передачі майна покупцю [PERSON], тому його порушені права підлягають судовому захисту. Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ч.1,2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)визнання права;2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов'язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. В силу п.4 ч.3 ст.175 ЦПК України законодавець виключно на позивача покладає обовязок визначити спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні. В даному випадку, [PERSON] просив суд зобовязати відповідача виконати договірні зобовязання, за Договором купівлі-продажу №11 від 20.10.2015 року, в натурі: здійснити [PERSON] поставку транспортного засобу марки ГАЗ модель 5327, 1986 року випуску, синього кольору, тип ТЗ вантажний автопідйомник, номер шасі (кузова, рама) № VIN 1022770, реєстраційний номер [NUMBER] за адресою: 02140, [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Договір №11 укладений між сторонами не містить обовязку у Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради здійснити поставку вказаного транспортного засобу [PERSON] за зазначеною адресою. Відповідно до ч.1 ст.664 ЦК України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. В даному випадку у Договорі купівлі-продажу №11 від 20.10.2015 року сторони не обумовили обовязок продавця доставити товар покупцю чи надання товару за його місцезнаходженням. Однак, сторони у зазначеному договорі встановили інший момент виконання продавцем обовязку передати товар, а саме: після сплати покупцем повної вартості придбаного обєкта приватизації (п.3.2. Договору). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). З огляду на встановлені обставини та наведені вимоги закону, позивач наділений правом захистити свої права лише у спосіб передбачений законом та з врахуванням договірних зобовязань взятих на себе відповідачем. Як встановлено судом, Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради не брало на себе зобовязання здійснити поставку транспортного засобу [PERSON], тому відсутні підстави для захисту порушеного права позивача саме шляхом покладення на відповідача обовязку здійснити поставку транспортного засобу за вказаною позивачем адресою. За змістом п.6.3. Договору, сторони несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору. Невиконання сторонами умов цього Договору є підставою для його розірвання. Відповідно до ч.1,2 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору (ч.5 ст.653 ЦК України). Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Саме до цього зводяться висновки ВСУ висловлені у постанові від 24 травня 2017 року с праві № 6-951цс16. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Оскільки відсутні правові підстави для захисту порушеного права [PERSON] у визначений ним спосіб, вимоги про розірвання договору [PERSON] не просить, а сам суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог, у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе понесені судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed