Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за номером 35 по вулиці Луговій в селі Вахутенці Миронівського району Київської області, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 10 жовтня 2009 року, звернулася позивач [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач згідно з статтею 1261 Цивільного кодексу України, є спадкоємцем усього майна спадкодавця [PERSON], але державний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначений будинок з господарськими будівлями та спорудами, внаслідок чого порушено право позивача на отримання у власність спадкового майна. Позивач, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилась, надала до суду письмову заяву якою повідомила, що просить розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Владиславська сільська рада Миронівського району Київської області, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, свого представника в судове засідання не делегувала, надала лист у якому повідомила суд, що позовні вимоги позивача визнає та просить суд розглянути справу за відсутності її представника. Третя особа, Головне управління юстиції у місті Києві, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, на судове засідання свого представника не делегувала, про причини неявки не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України неявка в судове засідання сторін та третьої особи не є перешкодою для розгляду справи. Зважаючи на те, що в судове засідання не зявилися сторони, на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши позовну заяву, додані до неї документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є визнання судом цього права. Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання права на власність, особа право якої порушується, оспорюється чи не визнається має право звернутися до суду по його захист шляхом визнання такого права. Позивач звернулася по судовий захист у звязку із порушенням її права на отримання в порядку спадкування права власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, розташованими по вулиці Лугова, 35 села Вахутенці Миронівського району Київської області, в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON], який помер 10 жовтня 2009 року. Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] реєстрації смерті у місті Києві від 12 жовтня 2009 року серії 1-БК № 155291, 10 жовтня 2009 року помер [PERSON], про що в книзі реєстрації смертей зроблено актовий запис № 18318. Будучи спадкоємцем першої черги за законом, позивач 20 жовтня 2011 року за № 2135 надала Пятій Київській державній нотаріальній конторі по спадковій справі № 781/2011 заяву, якою прийняла спадщину померлого [PERSON] Таким чином, позивач, будучи спадкоємцем померлого [PERSON], 20 жовтня 2011 року прийняла спадщину за законом. У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На звернення позивача про видачу свідоцтва про право власності на вищевказаний будинок, державний нотаріус Пятої Київської державної нотаріальної контори листом від 06 квітня 2015 року за № 1307/02-14 відмовив позивачу у видачі свідоцтва. Свою відмову нотаріус мотивував відсутністю реєстрації в спадкодавця права власності на житловий будинок, розташований за адресою: вулиця Лугова, 35, село Вахутенці Миронівського району Київської області, у звязку з чим позивачу рекомендовано звернутися до Миронівського районного суду Київської області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування. Тобто, державний нотаріус фактично порушив право позивача на отримання у порядку спадкування за заповітом права власності на вищевказаний житловий будинок. Спадкоємець не може оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, питання щодо порушення права на спадщину підлягає захисту шляхом його визнання в судовому порядку. Судове рішення відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» буде юридичним документом, що дає підставу для оформлення права власності на спадкове майно. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі і житловий будинок та інші споруди, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На підтвердження того, що у спадкодавця [PERSON] було право власності на вищевказаний житловий будинок та господарські споруди, позивачем надано копію договору купівлі-продажу від 05 липня 1989 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (далі Договір). Відповідно до Договору, [PERSON] продала, а [PERSON] придбав житловий будинок, що знаходиться в селі Вахутенці Миронівського району Київської області. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31.01.66 Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. При вирішенні цього спору суд керується законодавством, яке регулювало виникнення у спадкодавця права на житловий будинок, зокрема, положеннями Закону СРСР «Про власність в СРСР» від 1990 року, Законом України «Про власність» від 1991 року. Згідно з ст. 3 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності можуть бути земля, будівлі, споруди та інше майно. Статтею 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» встановлено, що у власності громадян можуть бути жилі будинки. Після придбання зазначеного майна у власність громадянин має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Статтю 6 Закону СРСР «Про власність в СРСР» передбачено, що власність громадян створюється і примножується за рахунок інших трудових доходів, набуття майна у спадщину і на інших підставах, які допускаються законом. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на майно одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Будинок має технічний паспорт виготовлений 16 червня 2014 року КП КОР «Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації», у якому не відображено, що будинок відноситься до категорії самовільних, має ознаки перепланування, перебудови чи реконструкції. Відповідно до копії характеристики будинку, господарських будівель та споруд, що є додатком до вищезазначеного технічного паспорту, будинок і господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою вулиця Лугова, 35, село Вахутенці Миронівського району Київської області, а саме житловий будинок, погреб з шийкою, веранда, сарай, сарай-літня кухня-гараж, ганок, ганок, ворота з хвірткою збудовані з 1960 по 1980 роки. Тобто, житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться по вулиці Лугова, 35, в селі Вахутенці Миронівського району Київської області, збудовані до 1981 року, на момент їх побудови законодавство не передбачало наявності реєстрації права власності на будинки і домоволодіння розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, а тому договір купівлі-продажу будинку може бути документом, що підтверджує належність зазначеного майна спадкодавцеві. Отже, договір купівлі-продажу від 05 липня 1989 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] є доказом того, що житловий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані за адресою вулиця Лугова, 35, села Вахутенці Миронівського району Київської області, належали на праві приватної власності саме спадкодавцю [PERSON]. У матеріалах справи відсутні докази того, що спадкодавець [PERSON] втратив право власності на вказану нерухомість. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, на підставі ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 3, 6, 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР», ст. 12 Закону України «Про власність», ст. ст. 16, 1216, 1218, 1297 ЦК України,

Outcome: approved