Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 10 червня 2019 року з Кіровського районного суду міста Дніпропетровська для розгляду за підсудністю надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог представник позивача у позовній заяві посилався на те, що 22 грудня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір № 11103096000, за умовами якого останній отримав від банку 9510 доларів США зі сплатою 13 % річних за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором 22 грудня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» і [PERSON] був укладений договір поруки № 11103096000/3. За договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеним 08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» і ПАТ «Дельта Банк», останнє набуло право вимоги за зазначеним кредитним договором. ПАТ «Дельта Банк`відсутпив право вимоги за кредитним договором № 11103096000 від 22 грудня 2006 року на користь ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі укладеного між цими сторонами 22 жовтня 2018 року договору про відступлення прав вимоги. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] і поручителем [PERSON] зобов`язань з повернення кредиту і сплати відсотків за користування кредитних коштів за кредитним договором № 11103096000 від 22 грудня 2006 року утворилась заборгованість, яка станом на 26 березня 2019 року становить 899083,17 грн., з яких: 191838,93 - заборгованість за тілом кредиту, 673980,23 грн. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги, 33264,01 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками згідно з кредитним договором (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості). Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 899083,17 грн., а також судові витрати у розмірі 1921 грн. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 10 червня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.91). Ухвалою судді від 11 червня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «Вердикт Капітал» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.92-93). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] і її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення у повному обсязі. Просили застосувати строк позовної давності до вимог ТОВ «Вердикт Капітал», оскільки строк дії кредитного договору, заборгованість за яким позивач просить стягнути з відповідачів, закінчився 20 грудня 2013 року. Також зазначили про відсутність підтверджень переуступлення ПАТ «Укрсиббанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за цим кредитним договором, у зв`язку з чим позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» є безпідставними і недоведеними. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, свого представника для участі в розгляді цієї справи не направив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. У відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначає, що за весь час дії договору поруки вона не отримувала жодного повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договору, а тому визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк для пред`явлення кредитором вимог до поручителя закінчився. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не обґрунтовує розміру заборгованості, заявленого позивачем. Представник відповідача у відповіді на відзив вказує на те, що зобов`язання припиняється його виконанням. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності одного з відповідачів, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача [PERSON] , її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 22 грудня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір № 11103096000, за умовами якого останній отримав від банку 9510 доларів США зі сплатою 13 % річних за користування кредитними коштами. Пунктом 1.2.2 договору сторони погодили строк повернення кредиту не пізніше 20 грудня 2013 року (а.с. 7-14). В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за цим кредитним договором 22 грудня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» і [PERSON] був укладений договір поруки № 11103096000/3, за яким остання поручилась відповідати перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник (а.с. 18-20). 08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» і ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними зобов`язаннями позичальників за відповідними кредитними договорами, укладеними з ПАТ «Укрсиббанк» (а.с. 23-60). Представник позивача стверджує, що до переліку кредитних зобов`язань, права вимоги за якими набуло ПАТ «Дельта Банк», також входять зобов`язання [PERSON] за договором № 11103096000 від 22 грудня 2006 року, проте доказів зазначеного суду надано не було. Між ПАТ «Дельта Банк» і ТОВ «Вердикт Капітал» 20 листопада 2018 року був укладений договір № 950/К купівлі-продажу майнових прав (а.с. 61-63). При цьому, згідно із витягом з реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, останнє набуло право вимоги за кредитним № 11103096000 від 22 грудня 2006 року. Витяг з реєстру підписаний одноособово представником за довіреністю ТОВ «Вердикт Капітал» Радченко В.Ю. (а.с. 64). Представником позивача до позовної заяви долучений розрахунок заборгованості за кредитним договором № 11103096000 від 22 грудня 2006 року, відповідно до якого станом на 26 березня 2019 року заборгованість за цим договором становить 899083,17 грн., і складається з: 191838,93 - заборгованість за тілом кредиту, 673980,23 грн. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги, 33264,01 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками згідно з кредитним договором (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) (а.с. 20-21). З копії свідоцтва про шлюб, виданого 24 вересня 2014 року Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, вбгається, що прізвище [PERSON] було змінено на « [PERSON] » внаслідок реєстрації шлюбу (а.с. 118). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Відповідно до пункту 1.2.2 кредитного договору № 11103096000 від 22 грудня 2006 року позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі не пізніше 20 грудня 2013 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору та/або умов відповідної угоди сторін. Пунктом 2.2 договору поруки № 11103096000/3 від 22 грудня 2006 року передбачено, що у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов`язковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом). Матеріали справи не містять даних про зміну терміну повернення кредиту та дані про те, що кредитор скористався своїм правом звернення до боржника та поручителя із досудовими вимогами про повне виконання боргових зобов`язань. Згідно з вимогами статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Тобто, за змістом цього положення несприятливі умови для нового кредитора пов`язуються із виконанням боржником обов`язку первісному кредитору, а не у звільненні від такого обов`язку в цілому. Частиною 1 статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). У матеріалах справи відсутні докази вручення відповідачам повідомлень про заміну сторони (кредитора) в спірному зобов`язанні. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч.2 ст.516 ЦК). Проте, суду не було надано належних доказів того, що за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитними зобов`язаннями позичальників за відповідними кредитними договорами ПАТ «Укрсиббанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним договором № 11103096000 від 22 грудня 2006 року, а отже право вимоги за цим кредитним договором ПАТ «Дельта Банк» не міг відступити на користь позивача у даній справі, оскільки сам такого права не набув. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 76, частини першої статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 83, 84, 228, 229, 235, 263 - 265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, доказів неналежного виконання позичальником і поручителем зобов`язань за кредитним договором суду надано також не було. Разом з тим, звертаючись з даним позовом, ТОВ «Вердикт Капітал» вказувало, що внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 26 березня 2017 року утворилася прострочена заборгованість: 191838,93 - заборгованість за тілом кредиту, 673980,23 грн. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги, 33264,01 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками згідно з кредитним договором (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості). Як встановлено за умовами кредитного договору його сторони погодили щомісячну сплату частини кредитних коштів та відсотків за наданим кредитом шляхом внесення платежів за графіком погашення кредиту, з кінцевим терміном повернення кредиту в повному обсязі не пізніше 20 грудня 2013 року. Таким чином, беручи до уваги недоведеність позивачем набуття ним права вимоги за кредитним договором № 11103096000 від 22 грудня 2006 року, враховуючи, що стороною позивача не було надано доказів на підтвердження невиконання або неналежного виконання відповідачами умов кредитного договору з огляду на відсутність детального розрахунку заборгованості, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості таким не можна назвати, тому що він містить лише кінцеві суми, пред`явлені до стягнення, в той час як даних, з яких би вбачалось походження сум заборгованості не містить, суд приходить до висновку про недоведеність і необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим вважає за необіжне відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи, витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цим позовом, відшкодування не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed