Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 27.03.2015 року звернувся [PERSON] з позовними вимогами до [PERSON], про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 24.02.2002 року, та повернути сторони у первісний стан шляхом зобовязання відповідачку повернути позивачу вищевказану квартиру. У судовому засіданні позивач, то його представник [PERSON], позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні на підставі того, що при укладення вищезазначеного договору позивач помилявся в правових наслідках договору, та був впевнений, що після дарування квартири залишиться проживати у зазначеної квартирі та очікував на допомогу з боку обдарованої. Представник відповідача [PERSON], у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим та недоведеним, а також, що всі необхідні обставини все були встановлені рішеннями судів по іншим справам, за позовами [PERSON], а крім того, просив суд застосувати строки позовної давності к вимогам про визнання недійсним договору укладеному у 2002 році. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, та проаналізувавши надані сторонами докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], якій після того, як у 1967 році отримав травму, ( падіння з висоти 800 метрів з неповністю розкритим парашутом), обмежений у руху ( пересувається на інвалідному кріслі) , є інвалідом 2 групи безстроково, на підставі договору дарування 14 вересня 2000 року став власником 3/50 частин домоволодіння №72 по пр. Свободи в м. Одесі у вигляді окремої квартири №4, в якої став проживати сам. У січні 2002 року позивач познайомився із [PERSON], та між ними склались дружні стосунки. 22 квітня 2002 року [PERSON] потрапив на стаціонарне лікування в нейрохірургічне відділення МКЛ№11 де перебував по 22.05.2002 року (епікриз-виписка а/с 10). 24 квітня 2002 року між [PERSON]З та [PERSON] був укладений договір дарування 3/50 частин домоволодіння №72 по пр. Свободи в м. Одесі у вигляді окремої квартири №4, без зазначення будь яких особистих умов (а/с 5). [PERSON], після виписки із лікарні продовжив проживати у зазначеної квартирі, та був зареєстрований у квартирі по 06.01.2012 року (а/с 73). 04.10.2011 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, зазначивши у позовної заяві, що останній проживав у зазначеної квартирі з її дозволу до 2010 року( копія позовної заяви а/с 69). Рішенням Київського районного суду м. Одесі 29.11.2011 року по справі №2-6614/11 позов [PERSON] було задоволено, та [PERSON] визнано особою, що втратила право користування житловою площею у зазначеної квартирі (а/с 66). Вказане рішення було скасовано Вищім спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ 03 липня 2013 року, а позов залишено без розгляду ухвалою від 03.11.2014 року (а/с 71). Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.10.2013 року (а/с 72), яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області (а/с 74), [PERSON]З був вселений у квартиру №4а, по пр. Свободи, 72 в м. Одесі. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2012 року по справі №2-7134/11 було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 24.04.2002 року, як удаваного, який приховує під собою договір довічного утримання ( а/с 23), на підставі вимог ст. 235 ЦК України ( в редакції 2004 року). Рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (а/ 28). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.01.2013 року (а/с 25) було встановлено, що згідно вимог ст.ст. 314, 722 ЦК України (редакції 2004 року) [PERSON] прийняла дар прийнявши документи, які посвідчують право власності та зареєстрував своє право власності в органах БТІ 07.05.2002 року. Правовідносини, яки виникли між сторонами при укладенні договору дарування у 2002 році, врегульовані Цивільним кодексом України в редакції 1963 року. Так, у п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України 2004 року зазначається, що цей Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України ( до 01.01.2004 року), положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ч.1,2 ст. 243 за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ч.1,2 ст. 56 угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість. У п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року №3 « Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» судам розяснено, що під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Аналогічні розяснення викладені і в п.19 постанови Пленуму ВС України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9, з яких убачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином судом приймаються до уваги наступні обставини справи : інвалід похилого віку, якій проживає один у належної йому на праві власності квартирі, без зрозумілих причин дарує своє єдине житло, в той час коли він, явно із погіршенням здоровя, потрапив до лікарні, після чого продовжує проживати у цієї ж квартири майже девять років, а обдарована особа взагалі не вселяється у квартиру та не реєструється. Все вищенаведене у свої сукупності підтверджує пояснення [PERSON], якій у судовому засіданні 13.11.2015 року був допитаний в якості свідка ( відповідно до ст. 62 ЦПК України), та пояснив, що між ним та [PERSON] при укладенні договору дарування існувала домовленість, що він переоформлює право власності на відповідачку з правом його довічно проживання у квартирі, а вона в свою чергу надає йому допомогу із лікуванням. З боку відповідача, та її представника, так ї не було зрозумілого пояснення, яке б спростовувало пояснення [PERSON], та розяснювало причину укладення такого безоплатного дарування житла з боку позивача, та ще і під час лікування. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що у судовому засіданні з боку позивача доведено, що під час укладення 24.02.2002 року, договору дарування квартири [ADDRESS], [PERSON] помилявся стосовно юридичної природи та наслідків угоди вважаючи, що після укладення договору за ним залишається право користування квартирою. Вказана помилка є істотною, тому що при розумінні наслідків укладення договору дарування, позивач, не укладав би зазначений договір дарування. У звязку із визнанням угоди недійсною, сторони повертають все отримане по договору. У звязку із тим, що договір дарування був безоплатним, обовязок щодо повернення отриманого полягає лише на відповідачку, яка повинна повернути у власність позивачу [PERSON] квартиру №4-а, яка знаходиться в місті Одесі по проспекту Свободи в будинку №72. Стосовно строків позовної давності, суд вважає, що вони не сплили, з наступних підстав: У звязку із тим, що правовідносини стосовно позовної давності стосуються періоду з 2002 року по 2015 рік, судом застосовуються вимоги Цивільного кодексу України 2004 року. Так, згідно ч.1 ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. \~Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, про що зазначено уч.1 ст. 257 ЦК. Частиною першою статті 261 ЦК передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 2,3 ст. 264 ЦК позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Суд встановлює, що в наслідок помилки стосовно укладеного 24.02.2002 року договору дарування, про порушення свої прав позивач дізнався лише після того, як його у 2011 році не стали пускати до квартири, та він був визнаний особою, яка втратила права користування житлом. В тому ж 2011 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання договору недійсним. Вимоги стосовно визнання договору недійсним розглядаються і в даному судовому засіданні, тому судом , вважає, що поданими раніше позовами, по аналогії права, була частина вимоги, тому позовна давність переривалась, і почала діяти після того, як рішення набрало законної сили, тобто з 22.01.2013 року. На підставі викладеного й

Outcome: approved