Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

До Нововоронцовського районного суду Херсонської області звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на її утримання. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що 19.08.2006 року вона з [PERSON] уклала шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м.Херсоні, актовий запис №246. Від вказаного шлюбу мають неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO]. На даний час спільне проживання виявилось неможливим і сторони припинили шлюбні відносини, поновлювати шлюбні стосунки не збираються, на примирення не згодні. Тому, просить суд розірвати шлюб між ними та не надавати термін на примирення. Оскільки, син сторін [PERSON], [INFO], має захворювання «ранній дитячий аутизм» та є інвалідом, потребує постійного догляду позивача, тому, [PERSON] просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі ј частини заробітку [PERSON], але не менше прожиткового мінімуму для працездатних осіб, починаючи з дня подання позову і до повноліття дитини. Позивач у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи у частині позовних вимог про розірвання шлюбу без її участі, просить термін на примирення не надавати, щодо вимог про стягнення аліментів на її утримання, прохала позовні вимоги задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Суд визнав за можливе розглянути справу без участі відповідача, в порядку заочного розгляду, відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, письмові докази й документи, які були надані суду, надавши виниклим між сторонами по справі правовідносинам належну правову оцінку, суд приходить до висновку про існування законних підстав для задоволення первісного позову щодо розірвання шлюбу - виходячи з наступного. Сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 19.08.2006 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м.Херсоні, актовий запис №246 (повторне свідоцтво про шлюб серії І-КГ №119746 від 13.10.2017 року) Від спільного життя мають неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO] (повторне свідоцтво про народження серії І-КГ №166750 від 27.09.2013 року). За приписами статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою статті 112 СК України, суд постановляє, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч.1ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. При таких обставинах суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка й жінки й роблять їхнє спільне життя надалі неможливим, збереження родини суперечило б інтересам сторін, а оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді сторін, то ніхто не вправі примусити чоловіка та жінку до шлюбу. Таким чином, з огляду на вказані обставини, подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 Сімейного Кодексу України, є недоцільним та неефективним і суперечить моральним засадам суспільства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу. Що стосується позовних вимог у частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини, суд приходить до такого. Відповідно до медичного висновку №1215 від 28.10.2013 року, наданого Комунальним закладом «Херсонська обласна психіатрична лікарня» син сторін [PERSON], [INFO], має захворювання «ранній дитячий аутизм». Згідно з вимогами ч.ч. 2, 3 ст. 77 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя; аліменти сплачуються щомісячно. Нормою ч. 1 ст. 79 СК України встановлено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дні подання позовної заяви. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 88 СК України, якщо один з подружжя, у тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з якою вона проживає. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обстави справи випливає наступне. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину, що є інвалідом, яка мешкає з матірю та потребує постійного стороннього догляду. Догляд надає дитині її матір [PERSON], яка не має можливості працювати внаслідок постійного догляду за дитиною-інвалідом, а тому потребує коштів на своє утримання. Відповідач добровільно коштів на утримання дружини, що здійснює догляд за їх спільною дитиною-інвалідом, не надає. Він знаходиться у працездатному віці, а тому, на думку суду, має можливість утримувати дружину, що здійснює постійний догляд за їх дитиною-інвалідом. З цих підстав позовні вимоги у частині стягнення аліментів на утримання дружини підлягають задоволенню. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України - суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved