Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 19 листопада 2019 року з Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Дніпровський відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 27 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною було вчинено виконавчий напис № 9484 у зв`язку із боргом за кредитним договором, укладеним між нею та ПАТ КБ «Приватбанк». 19 червня 2018 року заступником начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лагоцькою В.Ф., на підставі виконавчого напису № 9484 від 27 жовтня 2016 року, було відкрито виконавче провадження № 56591183 про звернення стягнення з [PERSON] , на користь ПАТ КБ «Праватбанк», цього ж дня винесено постанови про накладення арешту на майно боржника - все майно боржника - у межах суми звернення в розмірі 131 825,10 грн. та постанова про арешт коштів боржника, що міститься на будь - яких розрахункових депозитних рахунках у банківських установах - у межах суми звернення у розмірі 131 825, 10 грн. 09 жовтня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до Дніпровського РВДВС м Києва ГТУЮ у м. Києві заяву про повернення виконавчого документу стягувачу. 10 листопада 2018 року заступник начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лагоцька В.Ф. винесла постанову про повернення виконавчого документа відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», припинила чинність арешту майна боржника та скасувала інші заходи примусового виконання рішення, зняла арешт з грошових коштів та цього ж дня винесла постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 13 182,51 грн. 24 січня 2019 року головний державний виконавець Дніпровського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Чеграхчі Д.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58199394 про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 13 182,51 грн., а 25 січня 2019 року винесено постанови про арешт майна боржника все майно в межах суми звернення у розмірі 13 182,51 грн., та 21 квітня 2019 року постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію, та інші доходи боржника у розмірі 13 650 грн. Вказаний виконавчий напис, позивач вважає таким, що вчинений з порушенням вимог чинного законодавства та з порушенням строків (т.1 а.с.1-12). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 19 червня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с.41). Ухвалою судді від 26 червня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, третя особа Дніпровський відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (т. 1 а.с. 42-43). 13 лютого 2020 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. належним чином завірені копії всіх документів, на підставі яких 27 жовтня 2016 року був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 9484, а також належним чином завірену копію зазначеного виконавчого напису (т. 1 а.с.79). 03 березня 2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив приватного нотаріуса Дніпровського МНО Бондар І.М. в якому останній зазначив, що нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не було дотримано строк за який проводиться стягнення та не було перевірено в повній мірі наданні банком документи та розрахунок заборгованості позивача перед банком. Окрім того нотаріус не перевірив безспірність даної заборгованості. (т. 1 а.с.91-93) 03 березня 2020 року ухвалою суду виведено приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. з числа відповідачів та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (т. 1 а.с. 104-105). Окрім того 03 березня 2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (т. 1 а.с.106-108). 03 березня 2020 року приватним нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. надано відзив на позовну заяву в якому остання зазначила, що позивачем не вірно вказано статус приватного нотаріуса, що суперечить диспозитивності та процесуальному статусу відповідача, оскільки нотаріус не є стороною правовідношень які виникли у позивача з банком. Окрім того пояснила що виконавчий напис Вчинено відповідно до вимог діючого законодавства (т. 1 а.с. 112-113). На адресу суду 24 червня 2020 року надійшов письмовий відзив ПАТ КБ «Приватбанк» в якому останні підтримали відзив на позов приватного нотаріуса та додали, що дійсно між позивачем та банком будо укладено кредитний договір, укладення якого позивачем не оскаржується. Зазначили що банк не є належним відповідачем у справі оскільки виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом, а не ними. Окрім того позивачем не надано жодного розрахунку на підтвердження спірності оспорюваного виконавчого напису. Банком були надані усі необхідні документи згідно з Переліком документів затверджених Кабінетом Міністрів України, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором та боржником, а також документи які підтверджують заборгованість, а тому просили в задоволенні позовних вимог відмовити. (т. 1 а.с.190-196). Ухвалою суду від 24 вересня 2020 року застосовано до відповідача заходи процесуального примусу у вигляді штрафу (т. 2 а.с. 3-5) 24 вересня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду (т. 2 а.с. 6-8) Представник позивача надав суду заяву про слухання справи за їх відсутності на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав письмовий відзив, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 04 березня 2004 року між позивачем та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір (т. 1 а.с. 122). 27 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною було вчинено виконавчий напис № 9484 у зв`язку із боргом за кредитним договором, укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» яке є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів і сумі 131 825 грн, строк за який провадиться стягнення , - двадцять років сім місяців три дні, а саме з 04 березня 2004 року по 07 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 114). 19 червня 2018 року заступником начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лагоцькою В.Ф., на підставі виконавчого напису № 9484 від 27 жовтня 2016 року, було відкрито виконавче провадження № 56591183 про звернення стягнення з [PERSON] , на користь ПАТ КБ «Приватбанк», цього ж дня винесено постанови про накладення арешту на майно боржника - все майно боржника - у межах суми звернення в розмірі 131 825,10 грн. та постанова про арешт коштів боржника, що міститься на будь - яких розрахункових депозитних рахунках у банківських установах - у межах суми звернення у розмірі 131 825, 10 грн. (т. 1 а.с. 18). 09 жовтня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до Дніпровського РВДВС м Києва ГТУЮ у м. Києві заяву про повернення виконавчого документу стягувачу. (т. 1 а.с. 19) 10 листопада 2018 року заступник начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лагоцька В.Ф. винесла постанову про повернення виконавчого документа відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», припинила чинність арешту майна боржника та скасувала інші заходи примусового виконання рішення, зняла арешт з грошових коштів та цього ж дня винесла постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 13 182,51 грн. (т. 1 а.с. 20-22) 24 січня 2019 року головний державний виконавець Дніпровського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Чеграхчі Д.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58199394 про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 13 182,51 грн., а 25 січня 2019 року винесено постанови про арешт майна боржника все майно в межах суми звернення у розмірі 13 182,51 грн., та 21 квітня 2019 року постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію, та інші доходи боржника у розмірі 13 650 грн. (т. 1 а.с. 23-27) 24 червня 2019 року виконавче провадження №58199384 закінчено в зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі (т. 1 а.с. 28) Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до змісту статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Відповідно до змісту статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує. Щодо строку вчинення виконавчого напису нотаріусом. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Виконавчий напис приватного нотаріуса оспорюється, в тому числі, з мотивів його вчинення з порушенням строку, встановленого статтею 88 Закону України «Про нотаріат». Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (частина перша статті 88 Закону України «Про нотаріат», підпункт 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Окрім того як було встановлено у судовому засіданні, кредитний договір був укладений між сторонами 04 березня 2004 року строком до 04 березня 2005 року, а виконавчий напис вчинений 27 жовтня 2016 року, тобто після закінчення строку для пред`явлення права вимоги. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» та підпунктами 3.1, 3.3 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Тобто інший строк давності для вчинення виконавчого напису нотаріуса повинен бути прямо передбачений саме законом, і не може бути змінений домовленістю сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18) відступила від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 307/1580/17, щодо застосування положень частини другої статті 88 Закону України «Про нотаріат», зокрема про те, що ця норма не обмежується трирічним строком нарахування заборгованості, на стягнення якої вчиняється виконавчий напис, за умови встановлення сторонами відповідно до статті 259 ЦК України збільшеної позовної давності для відповідної вимоги. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Щодо безспірності заборгованості Стаття 88 Закону України «Про нотаріат» містить певну умову вчинення виконавчих написів. Так, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо, зокрема, подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками -наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц з подібних правовідносин. Як випливає з матеріалів справи, 18 жовтня 2016 року відповідачем надіслано вимогу про повернення кредиту в повному обсязі, а також відсотків, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, протягом п`яти календарних днів з дня відправлення вимоги (т. 1 а.с. 119) Банком зазначено, що сума простроченої заборгованості [PERSON] становить 130 625,10 грн. однак доказів отримання даної вимоги суду не надано. Не може суд прийняти до уваги можливу позицію відповідачів стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Враховуючи вищенаведене суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконанню обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року). Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved