Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

До Суворівського районного суду м. Одеси 14 травня 2019 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10 жовтня 2011 року між ним, [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошову позику у розмірі 20 000 дол. США. Про отримання позики відповідачем було складено письмову розписку від 10.10.2011 року. Також факт отримання вказаної суми позики відповідач підтвердив у розписці від 11.08.2017 року. Позивач вказував, що дата повернення позики ними не обговорювалася. Позивач посилався на те, що оскільки в розписці не було зазначено точної дати повернення боргу, то зобов`язання відповідач мав виконати впродовж 30 днів із моменту отримання вимоги, між тим в добровільному порядку кошти до теперішнього часу не повернуті. Позивач вказував, що 04 травня 2018 року, 22 травня 2018 року, 18 жовтня 2018 року направляв неодноразово відповідачу вимоги про повернення позичених коштів, проте усі поштові направлення залишені без отримання. За викладених обставин позивач вважає за необхідне звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів та вважає, що має право, окрім стягнення загальної суми позики, на стягнення №% річних від простроченої суми боргу, яка згідно розрахунку становить 304, 11 дол. США (за період із 06.11.2018 року по 10.05.2019 року). Ухвалою Суворівського районного суду м. Одеси від 24 травня 2019 року справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси, у зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що територіально відноситься до Приморського району м. Одеси. Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю [PERSON] .. Ухвалою суду від 23.07.2019 року відкрито провадження по справі. На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 29.08.2019 року №22/0/15-19 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, здійснено повторний авто розподіл справи. У порядку повторного авторозподілу справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. 10.10.2019 року. Ухвалою суду від 31.10.2019 року справу прийнято до провадження та справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання. У підготовче засідання 16.12.2019 року сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Ухвалою суду від 16.12.2019 року підготовче засідання по справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 05 березня 2020 року. У зв`язку з неявкою сторін 05.03.2020р. розгляд справи був відкладений на 29.04.2020р.. У судове засідання 29.04.2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Причини неявки суду не повідомили та жодних клопотань до суду не заявляли. Суд вбачає, що сторона відповідача була сповіщена про розгляд справи, проте у встановлений строк заяв по суті справи не подала. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі ст. 281 ЦПК України, ухвалив розглядати справу заочно. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 06.05.2020 року. Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного: Судом встановлено, що 10 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошову позику у розмірі 20 000 дол. США. Про отримання позики відповідачем було складено письмову розписку від 10.10.2011 року (а.с.8), копія якої надана позивачем до позову. Також факт отримання вказаної суми позики відповідач підтвердив у розписці від 11.08.2017 року (а.с.9). Факт отримання коштів у позику відповідачем не спростовано. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Суд вбачає, що строк повернення позики у розписці сторонами визначено не було. Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 травня 2018 року, 22 травня 2018 року, 18 жовтня 2018 року позивачем на адресу відповідача направлялись вимоги про повернення коштів за договором позики. Також така вимога була направлена позивачем 01.11.2018 року на адерсу ТОВ «УКРЮЖТРАНЗИТ», засновником якої є відповідач. Однак, вказані вимоги залишилися не виконаними. Таким чином позивач згідно даних зобов`язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики від 10.10.2011 року, передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов`язання у цілому не виконав та в добровільному порядку борг не повернув. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року, у разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Отже, з огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] позичених коштів у розмірі 20 000 дол. США та вважає можливим їх задовольнити. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, від якої не відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У даному випадку, прострочене зобов`язання визначене у розмірі 20 000,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 20 000,00 доларів США. Суд вбачає, що період, за який позивач просить стягнути 3% річних, складає з 06.11.2018 року по 10.05.2019 року. Розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання Боргові періоди: Сума заборгованостіВалютаДата початку розрахункуДата закінчення розрахунку 20000дол. США.06.11.201810.05.2019 Процентна ставка пені:Розмір пені у відсотках на рік Розраховується за формулою: [Пеня] = [Сума боргу] [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів [Кількість днів] Вказаний відсоток: 3% на рік Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуРозрахункова ставка (% у рік)Пеня 06.11.201810.05.2019 185120 000.003305,75 дол. США Пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за вказані періоди складає 305, 75 дол. США. За розрахунком позивача, пеня за вказаний період склала 304, 11 дол. США, таким чином, зважаючи на те, що не може виходити за межі позовних вимог, то задовольняє суму, заявлену позивачем до стягнення у розмірі 304, 11 дол. США. Виходячи з положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не спростовані відповідачами, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved