Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась Одеська міська рада з позовом до [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І., про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння. Позов обґрунтований наступними обставинами. [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, що складається з однокімнатної квартири загальною площею - 36,5 кв. м., житловою площею - 18,7 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та з однокімнатної квартири загальною площею - 33,6 кв.м., житловою площею - 21,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 11.11.2014 року Малиновським районним судом м. Одеси у справі № 521/16644/14-ц за заявою [PERSON] за участю заінтересованих осіб: Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, Одеської міської ради, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, була постановлена ухвала про залишення заяви без розгляду на підставі ч. 6 ст. 235 ЦПК України. 13.04.2017 року Комінтернівським районним судом Одеської області ухвалено рішення по справі № 504/3749/16-ц про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, встановлено факт проживання однією сім`єю з січня 2007 року до [INFO] [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , померлою [INFO] . На підставі вищевказаного рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, від 13.04.2017 року, державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, від 28.07.2017 року, серія та номер: 3-1140 на ім`я [PERSON] , як спадкоємця після смерті [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] , а також, від 27.09.2017 року, серія та номер: 3-1596 на ім`я [PERSON] , як спадкоємця після смерті [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] . 06.12.2017 року ухвалою апеляційного суду Одеської області по справі № 504/3749/16-ц, апеляційна скарга Одеської міської ради задоволена, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.04.2017 року скасовано, заява [PERSON] залишена без розгляду. У січні 2018 року Одеська міська рада звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна з незаконного володіння, а також з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] та квартиру за адресою: [ADDRESS] . 08.02.2018 року Малиновським районним судом м. Одеси у справі № 521/2077/18 постановлена ухвала, якою суд з метою забезпечення позову наклав арешт на квартиру [ADDRESS] та наклав арешт на квартиру [ADDRESS] . 08.11.2018 року Малиновським районним судом м. Одеси у вказаній справі ухвалено рішення, яким позовні вимоги Одеської міської ради задоволено у повному обсязі: спадщину після смерті [PERSON] визнано відумерлою; визнано недійсними та скасовано свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] , посвідчені державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михайловою Л.І., від 28.07.2017 року та від 27.09.2017 року; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором - державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., від 28.07.2017 року та від 27.09.2017 року, за якими право власності на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] належало [PERSON] ; стягнуто з [PERSON] на користь Одеської міської ради сплачений судовий збір; в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відмовлено. На вищевказане рішення Малиновського районного суду м. Одеси, від 08.11.2018 року, [PERSON] подана апеляційна скарга, під час розгляду якої, а саме: 17.05.2019 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. посвідчено договори купівлі-продажу, від 17.05.2019 року, реєстровий № 228, згідно якого, [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] та від 17.05.2019 року, реєстровий № 229, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 24.05.2019 року Одеським апеляційним судом постановлена ухвала по справі № 521/2077/18, якою апеляційна скарга представника [PERSON] адвоката Паркаєва Сергія Вікторовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2018 року, повернута апелянту, оскарженою до суду касаційної інстанції не була. Враховуючи наведені обставини, представник позивача просить суд: витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради; витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради; встановити порядок виконання рішення суду, яке, після набрання ним законної сили, є підставою для припинення за [PERSON] права власності на вказані квартири. Представник позивача у судове засідання, призначене на 14.07.2020 року надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі (а. с. 218) Відповідач [PERSON] у зазначене судове засідання не з`явився, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом: направлення поштовим зв`язком ухвали про відкриття провадження у справі та судових повісток (а. с. 55, 148, 177, 201, 202, 210, 214), розміщення на офіційному сайті Судова влада України оголошення про виклик до суду (а. с. 191-192, 215). Також, вказана особа була повідомлена про слухання справи через свого представника - адвоката Паркаєва С.В., який: був ознайомлений з матеріалами справи (а. с. 51, з.б.), склав розписку про отримання повістки про виклик до суду [PERSON] (а. с. 127), був присутнім у судовому засіданні, призначеному на 20.11.2019 року, після закінчення якого склав розписку про необхідність з`явитися у судове засідання, яке призначено на 19.12.2020 року (а. с. 175), але до суду в наступні судові засідання, ні [PERSON] , ні його представник не прибували. До суду клопотань про розгляд справи за відсутності сторони позивача не надходило, відзив на позовну заяву не подано. Відповідач [PERSON] у судові засідання не прибував, про слухання справи повідомлявся шляхом: направлення поштовим зв`язком ухвали про відкриття провадження у справі та судових повісток (а. с. 134, 164, 176, 178, 186, 198, 203, 211, 217), розміщення на офіційному сайті Судова влада України оголошення про виклик до суду (а. с. 189-190, 216). До суду [PERSON] надав заперечення проти позову, що свідчить про обізнаність відповідача про існування позову, але до суду останній не з`являвся, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. Стосовно заявлених позовних вимог, відповідачем [PERSON] було до суду надано також заперечення, в яких він вказав, що 17.05.2019 року він дійсно уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Несвітайло І.І., за яким останнім було відчужено квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . Як вказує відповідач, при укладенні згаданого договору приватним нотаріусом Несвітайло І.І. не було повідомлено жодних застережень стосовно неможливості його укладення, а тому йому не було відомо про накладені обтяження на придбані ним квартири. Враховуючи наведене, відповідач просив у своїх запереченнях у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, відмовити, а його визнати добропорядним набувачем квартир (а. с. 140-143). Третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. у судове засідання, призначене на 14.07.2020 року не прибув, про розгляд справи повідомлений належним чином, шляхом: направлення поштовим зв`язком судових повісток про виклик до суду (а. с. 50, 158, 179, 197, 204, 213), розміщення на офіційному сайті Судова влада України оголошення про виклик до суду (а. с. 187-188). Також, вказана особа була повідомлена про слухання справи через свого представника - адвоката Дубровську Г.В., яка отримала копію позовної заяви з додатками, про що склала розписку (а. с. 157), та, яка була присутньою у судовому засіданні, призначеному на 20.11.2019 року, після закінчення якого склала розписку про необхідність з`явитися у судове засідання, яке призначено на 19.12.2020 року (а. с. 175), але до суду в наступні судові засідання, ні приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І., ні його представник не прибували, клопотань про розгляд справи за їх відсутності не подали. Проте, на адресу суду надійшли заперечення третьої особи - приватного нотаріуса Несвітайло І.І., в яких він пояснив, що при посвідченні 17.05.2019 року договорів купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] та реєстрації прав власності щодо нерухомого майна: квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , ним було перевірено заборони відчуження, арешту майна, шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також, нотаріусом вказано, що ним було виявлено наявність зареєстрованих заяв про реєстрацію прав власності, по яким було прийнято рішення про відмову в проведенні таких реєстрацій, однак, заявник вважає що це не забороняє реєстратору вчиняти реєстраційні дії, відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на підставі документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно. Виходячи з вищевказаного, на думку приватного нотаріуса Несвітайло І.І., він вважає, що діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому позовні вимоги Одеської міської ради, він вважає такими що не підлягають задоволенню (а. с. 169). Враховуючи наведені обставини та те, що, належним чином повідомлені та обізнані з позовними вимогами, відповідачі та третя особа не скористалися своїм правом брати участь у судових засіданнях, не повідомили про поважні причини такої неявки, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надали, суд неодноразово відкладав розгляд справи із-за неявки до суду вказаних учасників справи, надаючи можлиість всім учасникам справи прибути у судове засідання, а тому, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідачів та третьої особи, на підставі наявних у справі доказів. Згідно ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи, в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ч. 4. ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що, [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, що складається з однокімнатної квартири, загальною площею - 36,5 кв.м., житловою площею - 18,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та з однокімнатної квартири, загальною площею -33,6 кв.м., житловою площею - 21,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою форми № 1 (виписка з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію), від 20.07.2015 року №501, виданою КП «ЖКС «Черьомушки», [PERSON] з 14.05.1990 року по 11.05.2006 рік була зареєстрована та проживала разом зі своїм чоловіком [PERSON] , а після його смерті з 11.05.2006 року по 15.06.2014 року проживала одна за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). Згідно з Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), від 23.10.2015 року №41892644 ні заповіти, ні спадкові договори спадкодавцем не складалися (а.с.23). 13.04.2017 року рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області встановлено факт проживання [PERSON] , [INFO] зі спадкодавцем [PERSON] , однією сім`єю з січня 2007року до [INFO] (померлою [INFO] ) (а.с.24). На підставі вищевказаного рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, від 28.07.2017 року, серія та номер: 3-1140 на ім`я [PERSON] , як спадкоємця після смерті [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] , а також, від 27.09.2017 року, серія та номер: 3-1596 на ім`я [PERSON] , як спадкоємця після смерті [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] (а.с.24). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на підставі свідоцтва про право на спадщину, серії та номер: 3-1140, виданого 28.07.2017 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 36361132, від 28.07.2017 року) прийнятого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., за [PERSON] зареєстровано право власності, як спадкоємця після смерті [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] (а. с. 15). Крім того, відповідно до тієї ж інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на підставі свідоцтва про право на спадщину, серії та номер: 3-1596, виданого 27.09.2017 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 37303798, від 27.09.2017 року) прийнятого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., за [PERSON] зареєстровано право власності, як спадкоємця після смерті [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] (а. с. 19). 06.12.2017 року апеляційним судом Одеської області, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, від 13.04.2017 року скасовано, заява [PERSON] залишена без розгляду (а.с.24). У січні 2018 року Одеська міська рада звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна з незаконного володіння, а також з заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] та квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.22). 08.02.2018 року Малиновським районним судом м. Одеси у справі № 521/2077/18 постановлена ухвала, якою суд з метою забезпечення позову наклав арешт на квартиру [ADDRESS] та наклав арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с.12). Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Проте, вказані обмеження щодо спірних квартир, не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Однак, згідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові, від 11.07.2018 року, по справі № 509/5216/13-ц, той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо, оскільки дана позиція стосується відповідача, як відчужувача майна, а не як його набувача. 08.11.2018 року Малиновським районним судом м. Одеси у вказаній справі ухвалено рішення, яким позовні вимоги Одеської міської ради задоволено у повному обсязі: спадщину після смерті [PERSON] визнано відумерлою; визнано недійсними та скасовано свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] , посвідчені державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., від 28.07.2017 року та від 27.09.2017 року; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором - державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., від 28.07.2017 року та від 27.09.2017 року, за якими право власності на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] ; стягнуто з [PERSON] на користь Одеської міської ради сплачений судовий збір; в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, відмовлено (а.с.26-27). На вказане рішення Малиновського районного суду м. Одеси, представником [PERSON] було подано апеляційну скаргу. Проте, під час розгляду апеляційної скарги, а саме: 17.05.2019 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. було посвідчено договори купівлі-продажу, від 17.05.2019 року, реєстровий № 228, згідно якого, [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] та від 17.05.2019 року, реєстровий № 229, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.14-16, 19-21). 24.05.2019 року Одеським апеляційним судом постановлена ухвала по справі № 521/2077/18, якою апеляційна скарга представника [PERSON] адвоката Паркаєва Сергія Вікторовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2018 року, повернута апелянту (а.с.28-29), оскарженою до суду касаційної інстанції не була. Таким чином, за результатами апеляційного розгляду, рішення Малиновського районного суду м. Одеси, від 08.11.2018 року, набрало законної сили 25.05.2019 року. Отже, станом на дату звернення до суду Одеської міської ради з позовом та до закінчення апеляційного розгляду цивільної справи № 521/2077/18 за позовом Одеської міської ради до [PERSON] , про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна з незаконного володіння, [PERSON] , який за договором купівлі-продажу (а. с. 58 - 59), передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , достеменно було відомо на день укладення цього договору, про наявність спору щодо зазначеної квартири та, що на неї ухвалою суду було накладено арешт. Більш того, складений текст Договору купівлі-продажу квартири, від 17.05.2019 року, вказує на те, що продавець [PERSON] , приховав від нотаріуса те, що на день укладення цього договору, наявний спір щодо зазначеної квартири та, що на неї ухвалою суду було накладено арешт. Про вказане свідчить п.5 Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 17.05.2019 року. Так, згідно до п.5 Договору купівлі-продажу, від 17.05.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №228, продавець [PERSON] , стверджує, що на момент підписання цього Договору будь-які обтяження щодо квартири (заборона, арешт, іпотека, податкова застава тощо) відсутні, відносно неї не укладено будь-яких договорів відчуження чи користування з іншими особами, судового спору, а також прав у третіх осіб щодо неї немає (а.с.58-59). Отже, вказане підтверджує, що, продавцем [PERSON] не було повідомлено нотаріуса та що цей факт було приховано від нотаріуса, оскільки, прочитавши договір купівлі-продажу зі ствердженням, що судового спору, а також прав у третіх осіб щодо квартири немає, вказаним в п.5 Договору купівлі-продажу, від 17.05.2019 року, продавцем [PERSON] було підписано вказаний договір (а.с.58-59). Крім того, 17.05.2019 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло Ігорем Івановичем було посвідчено договір купівлі-продажу, від 17.05.2019 року, реєстровий № 229, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а. с. 90 - 91). Також, [PERSON] , який за договором купівлі-продажу передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , в день укладення цього договору достеменно було відомо про наявність спору і щодо цієї квартири та, що на неї також ухвалою суду було накладено арешт. Більш того, складений текст Договору купівлі-продажу квартири, від 17.05.2019 року, вказує на те, що продавець [PERSON] , приховав від нотаріуса те, що на день укладення і цього договору, наявний спір і щодо цієї квартири та, що на неї ухвалою суду було накладено арешт. Про вказане свідчить п.5 Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 17.05.2019 року. Так, згідно до п. 5 Договору купівлі-продажу, від 17.05.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №229, продавець [PERSON] , стверджує, що на момент підписання цього Договору будь-які обтяження щодо квартири (заборона, арешт, іпотека, податкова застава тощо) відсутні, відносно неї не укладено будь-яких договорів відчуження чи користування з іншими особами, судового спору, а також прав у третіх осіб щодо неї немає (а.с.90). Отже, вказане підтверджує, що продавцем [PERSON] не було повідомлено нотаріуса та що цей факт було приховано від нотаріуса, оскільки, прочитавши договір купівлі-продажу зі ствердженням, що судового спору, а також прав у третіх осіб щодо квартири немає, вказаним в п.5 Договору купівлі-продажу, від 17.05.2019 року, продавцем [PERSON] було підписано вказаний договір (а.с.90-91). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна із чужого незаконного володіння переходить до спадкоємців власника, а у випадку їх відсутності, а також визнання майна відумерлою спадщиною - до територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Статтею 330 ЦК України передбачено, що, якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Однією з підстав, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 26 постанови, від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. За змістом ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Виходячи з системного аналізу наведених норм права та доказів, вивчених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що територіальна громада міста Одеси з часу відкриття спадщини (15.06.2014 року) набула речові права на вищевказані відумерлі квартири, а саме: на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] , а згодом (24.05.2019 року) на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого 08.11.2018 року у справі № 521/2077/18-ц, і право власності на них та позивачем доведено факт вибуття квартир з його володіння, не з волі позивача. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно до частини другої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. За правилами частини п`ятої статті 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною першою ст.204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 228 ЦК України законодавцем встановлено правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Так, згідно до ч.1 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до ч.2 ст. 228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. За правилами ч.1 ст. ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу, підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. При оцінці обраного позивачем способу захисту, суд має враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Оскільки, положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Аналіз статті 387 ЦК України вказує, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто, віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) викладено висновок, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. У постанові Великої Палати Верховного Суду, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володінням нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Таким чином, враховуючи позицію Верховного суду, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту права власності Одеської міської ради є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності. У постанові Великої Палати Верховного Суду, від 01 квітня 2020 року, в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок, що державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про витребування спірних квартир.

Outcome: approved