Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вказаним позовом звернулася позивач та просила позбавити батьківських прав [PERSON] відносно їх спільної малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Свою вимогу обґрунтовувала тими обставинами, що відповідач з квітня 2010 року проживає окремо, не цікавиться життям дитини, не спілкується з нею, не займається її вихованням та ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно неї. У судовому засіданні позивач позовну вимогу підтримала та повідомила, що 17 грудня 2016 року уклала шлюб із [PERSON], в зв'язку із чим змінила своє прізвище із «[PERSON]» на «[PERSON]». Представник відповідача в судовому засідання позов визнала, просила суд його задовольнити та надала нотаріально-засвідчену заяву відповідача, у якій він факти, викладені у позовній заяві, підтвердив, позов визнав. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 17 грудня 2016 року Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1737, 17 грудня 2016 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], яка після укладення шлюбу змінила своє прізвище із «[PERSON]» на «[PERSON]» (а. с. 24). В судовому засіданні встановлено, що сторони є батьками малолітньої [PERSON], [INFO]. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 05 березня 2009 року Піївською сільською радою Миронівського району Київської області, актовий запис № 1 (а. с. 4), та копією рішення Миронівського районного суду Київської області від 24 травня 2011 року у цивільній справі № 2/1017/322/11 (а. с. 7-8). У позовній заяві позивач стверджувала, що відповідач починаючи з квітня 2010 року проживає окремо, не цікавиться життям дитини, не спілкується з нею, не займається її вихованням та ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно неї, зокрема матеріально її не утримує. В завіреній приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. заяві, яка зареєстрована в реєстрі за № 1397, відповідач підтвердив факти, викладені у позовній заяві, тобто визнав, що не виконує своїх батьківських обов'язків по матеріальному утриманню, вихованню та навчанню своєї малолітньої доньки [PERSON] (а.с. 23). Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином судом встановлено, що відповідач ухиляється від своїх батьківських обов'язків по вихованню своєї малолітньої дочки [PERSON], а саме не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідне харчування, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не створює умов для отримання освіти. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959 року) «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Закон України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, в сім'ї якої проживає дитина. Відповідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав може звернутися особа, в сім'ї якої проживає дитина. Позивач скористалася своїм правом на звернення до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо матеріального утримання та виховання своєї малолітньої дочки [PERSON], позов визнав, то відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про його задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 640 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією № 36026 від 02 лютого 2017 року. Вказані понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved