Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 31 липня 2018 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], в якому позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 513045,00 (п'ятсот тринадцять тисяч сорок п'ять) гривень, що еквівалентно сумі 19500,00 доларів США та стягнути з [PERSON] відповідачів 773514,00 (сімсот сімдесят три тисячі п'ятсот чотирнадцять) гривень, що еквівалентно сумі 29400 доларів США, а також судові витрати. Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що у серпні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до нього з пропозицією розробити та впровадити проект комп'ютерної програми «Touch Bank». 14 серпня 2015 року позивач домовився с [PERSON] та [PERSON] про розробку ними проекту комп'ютерної програми «Touch Bank» за умови надання у якості фінансування на розробку та здійснення проекту грошових коштів. У цей же день, 14 серпня 2015 року, в якості доказів укладення угоди позивачем авансом було передано на фінансування проекту 19500,00 доларів США, про що відповідачами позивачу була надана розписка. Також додатково у якості авансу на розвиток проекту «Touch Bank» позивачем 21 вересня 2015 року було передано [PERSON] 13 900 доларів США, а 22 вересня 2015 року - 15500 доларів США, про що останнім були видані відповідні розписки. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проект договору відповідачі не надали, всі обумовлені строки виконання робіт з розробки проекту комп'ютерної програми «Touch Bank» вийшли, роботи відповідачами виконані не були, згоди на передачу майнових прав на створений об'єкт не досягнуто, кошти отримані відповідачами на розробку проекту комп'ютерної програми «Touch Bank» набуті безпідставно, а тому підлягають поверненню відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України. Представник позивача через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином за адресами їхнього місця реєстрації, причину неявки не повідомили, відзив на позовну заяву не надавали. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Як встановлено у ході розгляду справи, у серпні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до [PERSON] з пропозицією розробити та впровадити проект комп'ютерної програми «Touch Bank». 14 серпня 2015 року позивач домовився с [PERSON] і [PERSON] про розробку ними проекту комп'ютерної програми «Touch Bank» за умови надання у якості фінансування на розробку та здійснення проекту грошових коштів. Позивач та відповідачі досягли попередньої згоди та домовленості щодо розробки та впровадження зазначеної вище комп'ютерної програми та щодо укладання між собою договору, в якому мають бути визначені: порядок, строки виконання робіт з розробки проекту комп'ютерної програми «Touch Bank», етапи виконання робіт, питання передачі майнових прав на створену комп'ютерну програму та інші істотні умови, щодо яких сторони мають досягти згоди. Проект договору на виконання робіт по розробці та впровадженню проекту комп'ютерної програми «Touch Bank» мали розробити та надати на підпис позивачу [PERSON] і [PERSON] у найкоротший термін після отримання ними від позивача грошових коштів на фінансування даного проекту. Відповідно до розписки, виданої 14 серпня 2015 року [PERSON] і [PERSON] [PERSON], відповідачі є засновниками проекту «Touch Bank». Виходячи з тексту розписки [PERSON] і [PERSON] отримали на фінансування проекту «Touch Bank» 19500,00 (дев'ятнадцять тисяч п'ятсот) доларів США від [PERSON] Судом встановлено, що 21 вересня 2015 року на розвиток проекту «Touch Bank», [PERSON] було отримано від [PERSON] 13900 доларів США, а 22 вересня 2015 року [PERSON] було отримано від [PERSON] 15500 доларів США, про що були видані [PERSON] розписки від 21 вересня 2015 року і від 22 вересня 2015 року відповідно. Станом на день звернення до суду із цим позовом відповідачі жодного проекту договору на підпис позивачу не надали. Відповідачами не було ініційовано обговорення істотних умов співпраці з позивачем при розробці та впровадженні проекту комп'ютерної програми «Touch Bank», і відповідно, сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов такої співпраці, не було укладено жодного договору. Крім того, відповідачі також не передали позивачу жодних результатів виконаних робіт з розробки та впровадження комп'ютерної програми «Touch Bank». Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. В абзаці третьому п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Під час судового розгляду встановлено, що внаслідок відсутності обговорення між позивачем та Відповідачами істотних умов співпраці щодо розробки та впровадження проекту комп'ютерної програми «Touch Bank» - основний договір між сторонами укладено не було. З наведених обставин суд приходить до висновку про відсутність між позивачем та відповідачем договірних відносин. Відповідно, до взаємовідносини, що склались між сторонами внаслідок передання позивачем відповідачам грошових коштів за розписками від 14 серпня 2015 року, 21 вересня 2015 року, 22 вересня 2015 року застосуванню підлягає стаття 1212 Цивільного кодексу України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Тобто, зазначений закон має застосовуватися в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Відтак, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що між сторонами виник спір стосовно набуття майна без достатніх правових підстав і саме відсутність договірного характеру правовідносин дає підстави для застосування судом до цих правовідносин положень частини 1 статті 1212 ЦК України. Окрім зазначеного, суд зазначає, що статтею 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначено: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Відповідно до висновку Європейського суду з прав людини, зробленого в п.212 рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, сама лише необхідність для заявника ініціювати провадження, щоб повернути своє майно, яке на законних підставах належало йому, вже є ознакою порушення його прав за статтею 1 Першого протоколу. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та про їх задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч.1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином законом врегульовано, що грошові кошти підлягають поверненню в національній валюті відповідно до курсу, який існує на день платежу. Згідно з розписками, відповідачі отримали від позивача грошові кошти в іноземній валюті, а саме в доларах США. Відповідно підлягає поверненню сума за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим на день платежу. Станом на день розгляду справи 26 лютого 2019 року офіційний курс гривні до долару США, встановлений НБУ України, складає 26,99 грн. за один долар США. Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Зважаючи на те, що 14 серпня 2015 року позивачем у якості авансу було передано на фінансування проекту 19500,00 (дев'ятнадцять тисяч п'ятсот) доларів США [PERSON] і [PERSON] спільно, без визначення часток кожного з них, суд погоджується з доводами позивача, що відповідачі без достатніх правових підстав спільно отримали 19500,00 (дев'ятнадцять тисяч п'ятсот) доларів США та зобов'язані повернути позивачу солідарно 513045,00 (п'ятсот тринадцять тисяч сорок п'ять ) гривень, що еквівалентно сумі 19500,00 (дев'ятнадцять тисяч п'ятсот) доларів США. Що стосується переданих позивачем [PERSON] грошових коштів: 21 вересня 2015 року в сумі 13900 доларів США і 22 вересня 2015 року в сумі 15 500 доларів США, всього на загальну суму 29400 доларів США, суд дійшов висновку, що зазначені грошові кошти на загальну суму 773514,00 (сімсот сімдесят три тисячі п'ятсот чотирнадцять) гривень, що еквівалентно 29400 доларів США, були отримані без достатніх правових підстав [PERSON] та мають бути повернуті ним позивачу. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення грошових коштів набутих відповідачами без достатніх правових підстав на користь Позивача. Виходячи з вимог ст. ст. 137, 141 ЦПК України, якими, крім іншого, визначено порядок розподілу судових витрат, визначення розміру витрат, пов'язаних з правничою допомогою, позивач має право на відшкодування судових витрат при задоволенні позову. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена стороною. При зверненні до суду позивачем заявлений попередній орієнтовний розмір суми судових витрат у розмірі 445967,70 грн., в тому числі витрати на правову допомогу з комплексного супроводження спору в 1 інстанції - не менше 20 000, 00 грн. Відповідно до статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Зважаючи, що позивачем не були надані відповідні докази, на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, вимоги позивача про стягнення коштів на правову допомогу задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial