Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] (а.с.2-4), в якому просить зобов`язати [PERSON] , [INFO] , усунути перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що їй, [PERSON] , на праві власності належить квартира [ADDRESS] , в якій зареєстрована, але не мешкає відповідач [PERSON] . У зв`язку з реєстрацією відповідача у вказаній квартирі, у позивача виникають обов`язки перед Державою по сплаті витрат по утриманню квартири, а саме оплата утримання будинку, прибудинкової території, споживання газу (за відсутності лічильника, водопостачання, водовідведення, опалення квартири тощо). Ці витрати для неї є значними. Відповідач категорично відмовляється добровільно скасувати свою реєстрацію, тим самим позбавляє позивача законної можливості вільно користуватися та розпоряджатися власним майном, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] (а.с.22-23) в якому просить зобов`язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення їх до спірної квартири. У задоволенні позову [PERSON] просить відмовити в повному обсязі. Свої вимоги за зустрічним позовом [PERSON] обґрунтовує тим, що [PERSON] , перешкоджає їй ( [PERSON] ) та її неповнолітньому сину [PERSON] , [INFO] , проживати в квартирі [ADDRESS] , не пускає їх в квартиру, не надає ключі від неї, мотивуючи свої дії тим, що вона є єдиною спадкоємицею, тому просить примусово її вселити в спірну квартиру. [PERSON] надала відзив на зустрічну позовну заяву (а.с.49-52) в якому, мотивуючи необґрунтованістю позовних вимог та відсутністю доказів прав позивача на зазначену квартиру та, зокрема, прав на вселення вважає, що не має підстав для задоволення зустрічного позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила задовольнити заявлені позовні вимоги, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, у задоволенні позову [PERSON] просить відмовити, а зустрічний позов задовольнити (а.с.74). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не сповістив. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 квітня 2019 року, виданого приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., зареєстрованого в реєстрі за №976, та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 квітня 2019 року (а.с.9,10). Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , від 07 червня 2019 року, після реєстрації шлюбу позивач змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.11). Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні, у квартирі [ADDRESS] , окрім позивача також зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт не проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Згідно положень ч. 2 статті 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що відповідач [PERSON] за адресою своєї реєстрації не проживає понад встановленого законом строку, договору найму цього житла з позивачем вона не укладала, а її реєстрація обмежує права позивача у володінні, користуванні і розпорядженні своєю власністю, чим порушується право власності на житло, яке гарантоване Конституцією та законами України, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо вимог зустрічного позову суд зазначає наступне. Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою, [PERSON] , окрім іншого, посилалась на ті обставини, що відповідач (за зустрічним позовом) перешкоджає їй та її неповнолітньому сину [PERSON] , 2004 року народження, проживати в квартирі [ADDRESS] , не пускає їх в квартиру, не надає ключі від неї, мотивуючи свої дії тим, що вона є єдиною спадкоємицею. Вважає, що на рівних правах з позивачем вона разом з сином має право користуватись спірною квартирою. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Всупереч вказаним нормам, позивачем (за зустрічним позовом) не було надано суду доказів на підтвердження її права володіння або користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Не надано жодних доказів які б підтверджували обставини, які викладені в зустрічному позові, в тому числі, що позивач цікавилась спірною квартирою, приймала участь в утримуванні квартири, застосовувала заходи в збережені за собою права на користування спірною квартирою. Також, суд зазначає, що права неповнолітньої дитини не порушуються, оскільки в справі яка розглядається судом питання про виселення дитини, про скасування місця реєстрації дитини, визнання дитини, такою, що втратила право користування житловим приміщенням не розглядаються, такі вимоги позивачем не заявлялись. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, право на звернення до суду в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені або невизнані, або оспорюються. Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15. Верховний Суд України у справах № 6-658цс15, №6-849цс15, № 6-84цс14, № 6-94цс13, висловлював наступну правову позицію: з урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За правилами частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивачем за зустрічним позовом [PERSON] , оскільки нею не надано належних доказів порушення її прав, а відтак, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: approved