Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

До суду 01 березня 2016 року з позовною заявою звернувся [PERSON] до Східноукраїнського Національного університету імені [PERSON] в особі ректора [PERSON] про поновлення його на роботі на посаді доцента кафедри філософії СНУ В. [PERSON], стягнення заробітної плати за період з грудня 2015 року по лютий 2016 року у розмірі 9382 грн. 58 коп. та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 11.02.2016 року по день винесення рішення, із розрахунку 187 грн. 65 коп. за кожний день вимушеного прогулу. 17 серпня 2016 року від відповідача надійшли до суду письмові заперечення проти позову, в яких відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що з 06.10.2014 року СНУ ім. В. [PERSON] відповідно до Наказу Міністерства освіти і науки № 1132 від 06.10.2014 р. «Про організацію освітнього процесу у Східноукраїнському національному університеті ім. В. [PERSON]» проводить свою освітню діяльність на підконтрольній території у м. Сєвєродонецьк Луганської області, з метою забезпечення оперативного інформування працівників і студентів, аспірантів та докторантів СНУ з усіх питань, що стосуються тимчасового переведення університету відповідачем на офіційному вєб-сайті було розміщено інформацію та запропоновано заповнити реєстраційну заяву через мережу Інтернет або у інший доступний спосіб повідомити про продовження роботи. Позивач жодного разу не приїхав до м. Сєвєродонецька для виконання своїх обовязків по викладанню предметів, не надав пояснень щодо відсутності на робочому місті. Позивач не надав жодного документу, що йому дозволено працювати дистанційно, не надав жодного лікарняного листка непрацездатності, заяви про відпустку та не надав трудову книжку для продовження трудових відносин, з заявою до профспілки СНУ офіційно не звертався. В звязку з продовженням збройного конфлікту на території м. Луганськ у адміністрації університету повністю відсутній доступ до будь-якої документації, в тому числі документів кадрового обліку працівників, трудових книжок, особових справ працівників. Після відновлення діяльності та перереєстрації Університету за новою юридичною адресою постала необхідність у відновленні роботи відділу кадрів, у тому числі особових справ працівників, в звязку з чим по Університету було видано відповідне розпорядження від 20.02.2015 р. Позивач до відділу кадрів не надав жодної копії документів зі своїх персональних даних, був відсутній на роботі і не виконував свої посадові обовязки без поважних причин з 01.12.2015 року по 11.02.2016 р., свою відсутність на роботі з керівництвом не погоджував. Заробітна плата позивачу за жовтень та листопад 2015 року виплачена у жовтні та листопаді 2015 року відповідно за основними табелями, у грудні 2015 року та січні 2016 року позивач не виходив на роботу, і відповідно заробітна плата за цей період йому не нараховувалась, доказів про наявність заборгованості по заробітній платі позивач не надав (а.с.63-69). 28.11.2016 року представник позивача [PERSON] подав уточнену позовну заяву [PERSON] до Східноукраїнського Національного університету імені [PERSON], третя особа ректор СНУ ім. В. [PERSON] - [PERSON], про скасування наказу № 66-к від 11.02.2016 року про звільнення; про поновлення на посаді доцента кафедри філософії СНУ ім. В. [PERSON] з 11.02.2016 року; про стягнення заборгованості по заробітній платі за грудень 2015 року та січень 2016 року у розмірі 13235 грн. 30 коп.; про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі в розмірі 6617 грн. 65 коп. за кожен місяць до дня винесення рішення суду. В обґрунтування позовних вимог, в ході судового розгляду уточнених, позивач посилається на те, що 01.07.2012 року між СНУ ім. В. [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий контракт, за умовами якого на нього було покладено обовязки, передбачені п.3 контракту. У звязку з тимчасовою окупацією м. Луганська, СНУ ім. В. [PERSON] було переведено Наказом Міністерства освіти і науки України № 1132 від 06.10.2014 року до м. Сєверодонецька. Враховуючи, що викладачі і студенти виїхали з окупованого м. Луганська до різних населених пунктів України, була організована дистанційна форма навчання та викладання через Інтернет на базі програмного забезпечення MOODLE. 19.08.2015 року [PERSON] було направлено лист відповідачеві з проханням дозволити працювати за дистанційною формою викладання, оскільки він знаходиться на лікуванні у Полтавському центрі лікування цукрового діабету і лікарі не рекомендують йому тривалі відїзди від місця лікування. 25.09.2015 року позивач отримав від відповідача електронне повідомлення, в якому його проінформовано про те, що йому передбачено 0,5 ставки. 24.10.2015 року позивача було проінформовано в електронному повідомленні про те, що він буде отримувати 0,75 ставки. На початку грудня позивач дізнався, що його відключено від MOODLE. Отже, відповідачем було порушено п.5.1. контракту, а саме, не забезпечено належних умов для здійснення нормальної викладацької діяльності. Позивач отримав від відповідача відповідь від 11.02.2016 року разом з копією наказу про звільнення за п.6 ст. 36 КЗпП України у звязку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством. Позивач вважає, що його звільнили незаконно, оскільки відповідачем самостійно було відключено позивача від програмного забезпечення MOODLE, що унеможливило виконання позивачем трудового контракту з вини відповідача, а отже, йому має бути виплачена заборгованість по заробітній платі з розрахунку середнього заробітку за грудень 2015 року та січень 2016 року. Крім того, з вини відповідача позивачу не була видана трудова книжка при звільненні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити, зазначивши, що трудові відносини між позивачем та відповідачем регулювались укладеним між ними контрактом від 01.07.2012 р., та відповідно до умов контракту з ініціативи роботодавця з підстав, не передбачених чинним законодавством, позивач мав був звільнений за п. 8 ст. 36 КЗпП України; оскільки позивач виконував роботу дистанційно, то факт відключення його від відповідного програмного забезпечення унеможливив виконання ним своїх обовязків, передбачених контрактом. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, причину неявки суду не повідомив, в звязку з чим суд визнає неявку відповідача в судове засідання неповажною та вирішує справу на підставі наявних в ній доказів. Третя особа в судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи сповіщена належним чином. Відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 01.07.2012 року між [PERSON] та Східноукраїнським національним університетом ім. В. [PERSON] був укладений контракт, за яким [PERSON] призначається на посаду доцента кафедри світової філософії та естетики на строк з 01.07.2012 р. по 30.06.2017 р., та має виконувати обовязки відповідно до п. 3 вищезазначеного контракту. Пунктом 5.1. контракту передбачений обовязок Університету забезпечити [PERSON] створення необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, виплачувати заробітну плату відповідно до контракту. Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України № 1132 від 06.10.2014 року «Про організацію освітнього процесу у Східноукраїнському національному університеті імені [PERSON]», в звязку з продовженням збройного конфлікту на території м. Луганськ, освітня діяльність Університету проводиться у м. Сєвєродонецьк Луганської області. Про існування вищезазначеного наказу та про те, що освітня діяльність Університету з 06.10.2014 р. здійснюється у м. Сєвєродонецьку позивачу було відомо, що підтверджується змістом позовної заяви. 20.02.2015 року було видано Розпорядження по Університету № 11/80 «Про облік та зберігання трудових книжок» та від 27.02.2015 р. розпорядження по Університету № 15/80 щодо відновлення кадрових документів, відповідно до яких з метою забезпечення належного ведення кадрового діловодства і відновлення кадрових документів особових справ та особових карток працівників, які залишились у м. Луганську, території тимчасово непідконтрольній Україні, організовано надання підлеглими працівниками до відділу кадрів персональних даних (а.с.84,85). Про необхідність надання персональних даних для відновлення кадрових документів позивач був інформований відповідачем (а.с.92,93), проте [PERSON] персональні дані для відновлення його особової справи до відділу кадрів СНУ ім. В. [PERSON] (м. Сєвєродонецьк) не були надані, що не спростовано представником позивача. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Пунктом 6.2. Контракту передбачено, що звільнення працівника за п. 8 ст. 36 КЗпП України проводиться при розірвання контракту з підстав, не передбачених чинним законодавством. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці. Позивачем не доведено, що між ним та відповідачем існувала угода про виконання ним своїх посадових обовязків дистанційно, а також про те, що позивач був відключений відповідачем від програмного забезпечення без його відома. Факт тривалої відсутності [PERSON] за місцем своєї роботи, а саме, СНУ ім. В. [PERSON] у м. Сєвєродонецьку підтверджується службовими записками на імя ректора Університету від 31.08.2015 р., 30.09.2015 р., 12.01.2016 р. (а.с.75,77,80); доповідними записками на імя ректора Університету від 07.12.2015 р., 12.01.2016 р. (а.с.78,79); актами від 11.01.2016 р. та від 25.01.2016 р. про відсутність на роботі і невиконання [PERSON] посадових обовязків в період з 01.12.2015 р. по 31.12.2015 р. та в період з 01.01.2016 р. по 25.01.2016 р. (а.с.81,82). Факт відсутності [PERSON] за місцем роботи у м. Сєвєродонецьку підтверджується також змістом позовної заяви позивача, в якій він зазначає, що перебував у м. Полтава та відмовився переїжджати до м. Сєвєродонецьк, та не спростовано при судовому розгляді справи. Доказів поважності відсутності за місцем роботи та неможливості неявки по місцю роботи позивач не надав. Згідно довідки СНУ ім. В. [PERSON] від 01.07.2016 року, [PERSON], який займав посаду доцента кафедри філософії, за період своє роботи з дати переміщення СНУ ім. В. [PERSON] до м. Сєвєродонецька, з 01.09.2014 року по дату звільнення 11.02.2016 року, не надавав до відділу кадрів жодного листка непрацездатності або довідки про стан свого здоровя або хворобу (а.с.106). Таким чином, судом встановлено, що в період грудня 2015 року та січня 2016 року позивач не виконував свої посадові обовязки без поважних причин. Відповідно до витягу з протоколу № 1 засідання комісії з розгляду документів щодо відсутніх працівників СНУ ім. В. [PERSON] від 25.01.2016 р. внесено пропозицію ректору звільнити [PERSON] доцента кафедри філософії за п. 6 ст. 36 КЗпП України відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою (навчальним закладом) (а.с.83). Наказом від 11.02.2016 р. № 66-к [PERSON] доцента кафедри філософії 11.02.2016 р. звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України через відмову працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою (навчальним закладом) (а.с.89). Таким чином, звільнення позивача відбулось з дотриманням чинного законодавства, підстави для поновлення позивача на роботі зі скасуванням наказу про його звільнення та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відсутні. Не підлягають також задоволенню позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з грудня 2015 року по січень 2016 року з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно положень ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 4 контракту працівникові Університету [PERSON] за виконання обовязків, передбачених цим контрактом, виплачується заробітна плата за рахунок коштів університету. Позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата по листопад 2015 року. В звязку з тим, що позивач у грудні 2015 року та у січні 2016 року не виходив на роботу, що підтверджується табелями обліку робочого часу (а.с.102-104), не виконував свої посадові обовязки, заробітна плата за цей період йому не нараховувалась. Таким чином, позовні вимоги безпідставні, недоведені, та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed