Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернувся позивач із позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ТОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ «ОМЕГА БАНК» про визнання договорів недійсними. Звернувшись до суду із заявою про зміну підставу позову, остаточно просив визнати недійсним договір про передачу прав за іпотечним договором від 28.11.2012 року у частині відступлення ТОВ «Факторингова компанія» «Вектор плюс» ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за договором іпотеки від 15.04.2008 року; визнати недійсним договір факторингу № 15 від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор ПЛЮС» та договір факторингу від 28.11.2012 року укладений між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» з моменту їх укладення. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначив, що 15.04.2008 року між позивачем та «Сведбанк» був укладений Кредитний договір № 1501/0408/88-047. З метою забезпечення виконання зобовязань між ВАТ «Сведбанк» та позивачем було укладено договір іпотеки, згідно якого, позивач передав в іпотеку квартиру [ADDRESS]. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15, згідно якого ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» свої права за договорами забезпечення. Крім того, 28.11.2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений ще один договір факторингу, згідно якого ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за вищезазначеним кредитним договором. 18.11.2012 року між ТОВ « Факторингова компанія «Вектор плюс» був укладений договір про передачу прав за іпотечним договором, за умовами якого, ТОВ « Факторингова компанія «Вектор плюс» передав ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за іпотечним договором. Позивач зазначає, що договори факторингу є недійсними, оскільки згідно розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 в діючій на час укладення вказаних договорів редакції, факторингові договори не можуть укладатися відносно права вимоги до фізичної особи. Враховуючи викладене, позивач зазначає, що договори факторингу суперечать вимогам законодавства, а отже згідно ст. 203, 215 ЦК України, мають бути визнаний недійсними. Крім того, позивач просив визнати недійсним й договір про передачу прав за іпотечним договором, який також є правочином, що суперечить вимогам ЦК України, Закону України «Про іпотеку». Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи позовної заяви, просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Відповідач ПАТ «Омега Банк» у судове засідання не зявився, про дату час і місце судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за відсутності ПАТ «Омега Банк». Відповідач ТОВ «Кредитні ініціативи» також не зявився до суду, надав суду письмові пояснення, згідно яких зазначив, що позовні вимоги не визнає, договори є дійсними, укладеними з дотриманням діючого законодавства. Зазначив, що вимоги, викладені в розпорядженні Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 суперечать положенням інших актів законодавства, які мають вищу юридичну силу. На підставі вищевикладеного, просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача «ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до суду не зявився, про дату час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, заяву про розгляду справ за відсутності представника не надав. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.02.2009 року. Судом встановлено, що 15.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договорі № 1501/0408/88-047. З метою забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON]М, було укладено договір іпотеки № 1501/0408/88-047-Z-7 від 15.04.2008 року, згідно п. 2 якого, позивач передав в іпотеку ВАТ «Сведбанк» належну йому квартиру [ADDRESS]. Судом встановлено, що 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником «ВАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» було укладено договір факторингу № 15 від 28.11.2012 року, згідно якого, ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених боржниками. Відповідно до витягу з реєстру до договору факторингу, право вимоги було передано також й стосовно [PERSON] Згідно договору факторингу від 28.11.2012 року, укладеного між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитна компанія «Кредитні ініціативи», ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» відступає ТОВ «Кредитна компанія «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, а фактором шляхом надання фінансової послуги клієнту набуває право вимоги такої заборгованості. На підставі вищевикладених договорів, 28.11.2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір про передачу прав за іпотечним договором, за умовами якого, сторони домовились, що разом з відступленням права вимог заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28.11.2012 року, укладеного між сторонами, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами. Таким чином, судом встановлено, що на підставі вищевикладених договорів, ТОВ «Кредитні ініціативи» набув право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. Надаючи оцінку правомірності укладення вищезазначених договорів суд зазначає наступне. Дійсно, згідно розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуги України № 231 в редакції від 03.04.2009 року, передбачено, що до фінансових послуг віднесені фінансові послуги факторингу , які полягають у набутті відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Разом з тим, згідно ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Положення Цивільного кодексу України не містять жодних обмежень щодо предмету договору факторингу (право грошової вимоги), за критерієм віднесення носія вказаної заборгованості до кола субєктів господарювання. Так, згідно ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Таким чином, ЦК України не містить вимоги щодо предмету договору в залежності від належності вказаної заборгованості до фізичної особи чи до субєкту господарювання. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Так, відповідно до ст. 4 ЦК України інші органи державної влади України можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. При цьому аналіз вказаного положення закону у взаємозвязку з ч. 2 абз. 3 ст. 4 ЦК України, свідчить про те, що акти цивільного законодавства постановлені поза межами дії та всупереч відповідного положення закону (ЦК України, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг») застосуванню не підлягають. Зазначене підтверджується також й частиною 4 ст. 8 ЦПК України, згідно якої, у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. При цьому, надаючи тлумачення слову «невідповідність», суд вважає, що під «невідповідністю» слід вважати не лише суперечливість положень нормативно-правового акту відповідному закону, а й висування у нормативно-правовому акті додаткових, не передбачених законом вимог до учасників цивільних правовідносин. Так, суд констатує, що вказане розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуги України № 231 в редакції від 03.04.2009 року містить нові, не встановлені діючим законом та Кодексом вимоги до правочину, а відтак суд констатує, що на момент дії вказаного розпорядження, його положення є такими, що не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки вимоги в частині визнання договору про передачу прав за іпотечним договором є похідними від вищезазначених позовних вимог, суд також відмовляє в задоволенні позову в цієї частині. За таких обставин, суду не наведено підстав недійсності вищезазначених правочинів, а отже суд відмовляє в задоволенні позову.

Outcome: dismissed