Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

До Пологівського районного суду Запорізької області надійшла зазначена позовна заява, яку згодом представником позивача було уточнено. В обґрунтування позову зазначено, що 22 листопада 2012 року між позивачем [PERSON] та ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» (правонаступником якого є ТОВ «Росвен Інвест Україна») було укладено кредитний договір №152#00017388219, за умовами якого позичальнику було надано кредит в розмірі 26800,00 грн. строком до 21 листопада 2017 року. Після отримання кредиту позивач здійснював дії щодо його погашення, достроково погасивши основну суму заборгованості. Оригіналів квитанцій у позивача не збереглося в зв`язку з тим, що з моменту погашення кредиту пройшло багато часу. В період з 2012 по 2020 роки банком не заявлялося жодних претензій до позивача стосовно невиконання умов договору від 22 листопада 2012 року. У грудні 2020 року [PERSON] з сайту «Автоматизована система виконавчого провадження» стало відомо про внесення приватним виконавцем Табінським О.В. його до реєстру боржників по виконавчому провадженню №63335329, дата відкриття виконавчого провадження - 20 жовтня 2020 року. 16 грудня 2020 року приватним виконавцем на запит адвоката було надано відповідь, згідно якої вбачалось, що виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого напису №941, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. 01 жовтня 2020 року про стягнення на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» з боржника [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2012 року №152#00017388219 в розмірі 62616,90 грн. Позивач вважає, що виконавчий напис було вчинено з численними порушеннями норм законодавства, тому просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №941 від 01 жовтня 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Діаною Гагіківною на користь стягувача товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» про стягнення з боржника [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2012 року №152#00017388219 в розмірі 62616,90 грн., а також стягнути з ТОВ «Росвен Інвест Україна» на користь [PERSON] судові витрати, що складаються з судового збору та витрат на правову допомогу. Позивач та його представник адвокат Працевитий Г.О. у судове засідання не з`явилися, але в позовній заяві представник позивача зазначив, що в разі неявки позивача або його представника в судові засідання, розгляд справи просив проводити без їх участі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач у справі - ТОВ «Росвен Інвест Україна», треті особи - приватний нотаріус Григорян Д.Г., приватний виконавець Табінський О.В., двічі будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в суді, про що свідчать долучені до матеріалів справи поштові повідомлення про вручення їм рекомендованих поштових відправлень - судових повісток, у судові засідання жодного разу не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, із заявами про відкладення розгляду справи з певних причин або про розгляд справи за їх відсутності до суду не зверталися, відзив та пояснення щодо позову не подали. Тому суд розглядає справу за відсутності всіх учасників справи за наявними у справі доказами з постановленням заочного рішення відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем та його представником, ненадання відповідачем та третіми особами відзиву на позов і пояснень щодо позову, дослідивши письмові докази, вважає позов доведеним і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 листопада 2012 року між позивачем [PERSON] та ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» було укладено кредитний договір №152#00017388219 відповідно до п.1.1 якого позичальнику було надано кредит в розмірі 26800,00 грн. строком до 21 листопада 2017 року (п.8.1 Договору). Вказане підтверджується копією кредитного договору, долученою до матеріалів справи. 01 жовтня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. вчинила виконавчий напис №941 щодо стягнення заборгованості в розмірі 62116,90 грн. з боржника [PERSON] за кредитним договором №152#00017388219 від 22 листопада 2012 року, укладеним з АТ «Сбербанк», право вимоги за яким перейшло на підставі договору факторингу №475/БД06-2/19 від 19 грудня 2019 року до ТОВ «Росвен Інвест Україна». Також зазначено, що строк платежу за договором №152#00017388219 від 22 листопада 2012 року настав, стягнення заборгованості проводиться за період з 19 грудня 2019 року по 22 червня 2020 року. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом стягнуто 500,00 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника на користь стягувача, становить 62616,90 грн. У той же час, ні відповідачем, ні третіми особами не було надано до суду жодного документа про перехід від ПАТ «Дочірній Банк Сбербанк Росії» до відповідача ТОВ «Росвен Інвест Україна» права вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором, як і не було надано жодного документа на підтвердження існування заборгованості позивача перед цим банком та перед відповідачем за вказаним кредитним договором. На підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Табінським О.В. 20 жовтня 2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №63335329. Постановою приватного виконавця від 20 жовтня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди було звернуто стягнення з боржника [PERSON] основної винагороди у сумі 6261,69 грн. Окрім того, постановою приватного виконавця від 27 жовтня 2020 року було звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника [PERSON] , який отримує дохід у Регіональній філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованості в сумі 62616,90 грн. згідно кредитного договору від 22 листопада 2012 року, укладеного з АТ «Сбербанк». Цією ж постановою з [PERSON] стягнуто витрати на проведення виконавчих дій у сумі 810,00 грн. Варто зауважити, що адресою проживання [PERSON] у оскаржуваному виконавчому написі та постановах приватного виконавця вказано: [ADDRESS] . При вирішенні даного спору судом враховано, що за загальним правилом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. У свою чергу, відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч.1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно зі ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (п.1 і п.3 гл.16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з пп.2.1 п.2 гл.16 розд.ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ст. 50 Закону України «Про нотаріат»). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - це надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати і, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Тому вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з відповідним Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права у аналогічних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 березня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи №137/1666/16-ц (касаційне провадження №14-84цс19). У даному випадку матеріали справи містять копію кредитного договору №152#00017388219 від 22 листопада 2012 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», згідно умов якого кінцевим терміном повернення кредиту зазначено 21 листопада 2017 року. З наявної у матеріалах справи копії виконавчого напису №941 від 01 жовтня 2020 року, який вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г., вбачається, що стягнення заборгованості проводиться за період з 19 грудня 2019 року по 22 червня 2020 року, тобто, вказано період після спливу кінцевого терміну повернення кредиту, тобто після 21 листопада 2017 року. Також до суду не було надано жодного документа про перехід від ПАТ «Дочірній Банк Сбербанк Росії» до відповідача ТОВ «Росвен Інвест Україна» права вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором. Вказані обставини дають підстави для висновку про те, що заборгованість [PERSON] саме перед відповідачем за договором №152#00017388219 від 22 листопада 2012 року не є безспірною, оскільки вона беззаперечно не підтверджується наданими до суду документами. За таких обставин суд дійшов висновку, що оспорюваний виконавчий напис нотаріусом було вчинено з порушеннями вимог чинного законодавства, а тому він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Оскільки суд вживав заходи забезпечення позову ухвалою від 05 березня 2021 року, то відповідно до вимог ч.7 і ч. 8 ст.158 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову строк дії заходів забезпечення позову триває відповідно до зазначеної норми ЦПК України. Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу, а саме: гонорару за ведення справи у суді у сумі 9392,52 грн. та за написання позовної заяви у сумі 3000,00 грн., суд зазначає наступне. Згідно із ч.1 та ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно із ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.3 та ч. 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 5 ст. 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 6 ст. 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (ст.ст. 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 листопада 2020 року у справі №638/7748/18 (провадження №61-13573св19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У даному випадку на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. до суду було надано копію Договору про надання правової (правничої) допомоги від 08 грудня 2020 року між позивачем та Адвокатським бюро «ЮРКОНСАЛТ» Геннадія Працевитого», копію Додаткового договору від 08 грудня 2020 року до Договору про надання правової допомоги від 08 грудня 2020 року, де відображено перелік та вартість послуг за вказаним договором, а також витрачений адвокатом час на надання послуг, а також копію Акту №1 від 08 грудня 2020 року наданих послуг до Договору про надання правової допомоги від 08 грудня 2020 року, де зазначено найменування та обсяг наданих послуг, а саме: написання позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, вказано час - 3 години та вартість - 3000,00 грн. Також, до матеріалів справи долучено Рахунок-фактуру №01 від 08 грудня 2020 року до договору про надання правової (правничої) допомоги від 08 грудня 2020 року, в якому зазначено, що Працевитий Г.О. отримав готівкою кошти у розмірі 3000,00 грн., призначення платежу: «Договір про надання правової допомоги від 08 грудня 2020 року, [PERSON] ». З огляду на викладене, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. Що стосується гонорару адвоката за ведення справи у суді у розмірі 15% від суми, зазначеної у виконавчому написі, варто зауважити, що у п.3.1 Додаткового договору від 08 грудня 2020 року до Договору про надання правової допомоги від 08 грудня 2020 року, копія якого долучена до матеріалів справи, не зазначена конкретна сума гонорару адвоката, а зазначено лише порядок його розрахунку - 15% від суми, зазначеної у виконавчому написі (62616,90 грн.*15%). При цьому, позивачем не було також зазначено детального розрахунку розміру гонорару адвоката за ведення справи у суді у сумі 9392,54 грн., який було вказано у позовній заяві. Крім того, у п.4.1 Додаткового договору від 08 грудня 2020 року до Договору про надання правової допомоги від 08 грудня 2020 року та у позовній заяві вказано про необхідність оплати гонорару адвоката за ведення справи у суді протягом 10 днів після набрання рішенням суду законної сили. Тобто, на даний час вказані витрати позивачем ще не понесені, і навіть достовірно невідомо, чи будуть вони понесені взагалі, враховуючи, що відповідно до п. 3.2 Додаткового договору від 08 грудня 2020 року до Договору про надання правової допомоги від 08 грудня 2020 року клієнт звільняється від обов`язку оплати гонорару на користь адвоката у випадку ухвалення судового рішення не на його користь, а дане заочне рішення підлягає оскарженню в апеляційному та касаційному порядку, а також може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тому суд приходить до висновку про те, що не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати на оплату гонорару адвоката за ведення справи у суді. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908,00 грн. (за подання позовної заяви) відповідно до ст.141 ЦПК України покладаються на відповідача і стягуються на користь держави, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору. Окрім того, понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн., які підтверджені квитанцією №12605 від 26 лютого 2021 року, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved