Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом звернулося АТ Комерційний банк «ПриватБанк», в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.10.2013 в загальному розмірі 13167,19 грн та судові витрати у розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на те, що 01.10.2013 між ним та відповідачем було укладено договір з отримання відповідачем банківських послуг шляхом підписання заяви приєднання, який складається із самої заяви та запропонованих ПАТ КБ «Приватбанк» «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті. На підставі вимог, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 1069 ЦК України банк здійснив кредитування рахунку. Так, відповідач отримав кредит, який в повному обсязі повернутий не був, в зв`язку з чим позивач нарахував заборгованість станом на 14.09.2020 в розмірі 13167,19 грн, яка складається з заборгованості за «простроченим тілом кредиту» в розмірі 8806,23 грн, заборгованості, нарахованої в порядку ст. 625 ЦК України в розмірі 1893,75 грн, заборгованості за пенею в розмірі 2467,21 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позов та клопотання про розгляд справи за його відсутності не надав. Ухвалою Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 06.04.2021 року постановлено провести заочний розгляд зазначеної справи. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] було відкрито банківський рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк», яким він користувався з 01.10.2013 шляхом здійснення банківських операцій за допомогою електронного платіжного засобу - платіжної картки, яка видавалася йому на певний строк. Станом на 31.08.2017 на рахунку [PERSON] була відсутня будь-яка заборгованість. З 21 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк». Остання банківська платіжна картка № [NUMBER] , строк дії якої 31.07.2021, була видана [PERSON] 04.08.2017. Відповідач користувався банківським рахунком, застосовуючи вказаний платіжний засіб. В межах даної платіжної картки за період з 01.09.2017 по 27.02.2018 [PERSON] особисто здійснив витрати з рахунку на придбання товарів і послуг, а також зняття готівки в загальному розмірі 8298,66 грн незважаючи на відсутність на ньому власних грошових коштів (стовпчик 3 в розрахунку, наданому позивачем). За користування вказаними коштами позивач нараховував проценти, застосовуючи процентну ставку 3,6% на місяць, що відповідає 43,2 % річних (3,6 % на місяць * 12). За період з 02.09.2017 по 31.08.2019 позивач нарахував проценти в загальному розмірі 6743,48 грн (стовпчик 12 в розрахунку, наданому позивачем). Кожного першого числа наступного місяця позивач зараховував проценти, які були нараховані ним у попередньому місяці, до тіла кредиту (стовпчик 4 в розрахунку, наданому позивачем) та в підсумковому розрахунку заборгованості у позовній заяві позивач позначив суму, в яку увійшла заборгованість за особисто позиченими відповідачем коштами та погашені за рахунок тіла кредиту проценти, як «прострочене тіло кредиту» в загальному розмірі 8806,23 грн. За період з 06.10.2017 по 26.05.2019 [PERSON] здійснював платежі на погашення заборгованості, а також відбувалось списання банком його власних коштів з інших рахунків на погашення вказаної заборгованості в загальному розмірі 6235,91 грн. З наведеного випливає, що сума позичених [PERSON] коштів, якими він скористався під час здійснення платіжних операцій за вказаною платіжною карткою за період з 01.09.2017 по 27.02.2018 станом на 14.09.2020 дорівнює 2062,75 грн, що відповідає різниці між заборгованістю, нарахованою позивачем як «прострочене тіло кредиту» в розмірі 8806,23 грн та нарахованими процентами, які увійшли у «прострочене тіло кредиту» в розмірі 6743,48 грн (8806,23 - 6743,48 = 2062,75). Такий же результат отримуємо, якщо з особисто позичених відповідачем у банка коштів за період з 01.09.2017 по 27.02.2018 в розмірі 8298,66 грн відняти кошти, які були направлені банком на погашення «простроченого тіла кредиту» в розмірі 6235,91 грн (8298,66 - 6235,91 = 2062,75). Вказані обставини підтверджуються анкетою - заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, підписаною відповідачем 01.10.2013, випискою з особового банківського рахунку відповідача щодо платіжної карти № [NUMBER] , банківською довідкою про платіжні картки, видані відповідачу, копії яких були долучені до позову. Вказані обставини відповідають розрахунку, наданому позивачем. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Судом не встановлено строк (термін) виконання боржником обов`язку з повернення кредитних коштів, а отже кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Своєю чергою боржник не спростував факт прострочення виконання зобов`язання з повернення тіла кредиту. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про можливість стягнути з відповідача на користь позивача кредитні кошти, які були особисто витрачені [PERSON] за період з 01.09.2017 по 27.02.2018, в частині, що залишилися ним не повернуті в розмірі 2062,75 грн, що і є заборгованістю за тілом кредиту станом на 14.09.2020. Проте суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача процентів, які були нараховані позивачем та включені в «прострочене тіло кредиту» в розмірі 6743,48 грн з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 1069 ЦК України розмір плати за використання клієнтом коштів банку, яке не встановлене договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України. Судом встановлено, що за період з 01.09.2017 по 14.09.2020 розмір облікової ставки Національного банку України коливався з 6% річних по 18 % річних, а отже подвійна облікова ставка Національного банку України (12 % - 36 % річних відповідно) завжди була меншою ніж ставка 43,2 % річних, яка протягом усього часу використовувалася позивачем для розрахунку процентів. Крім того, вказаний розмір заборгованості за процентами, який був нарахований позивачем, є необґрунтованим, оскільки позивач нараховував проценти також на заборгованість за раніше нарахованими процентами, а з 01.06.2019 також на пеню, а у період з 01.05.2019 по 25.05.2019, з 01.06.2019 по 30.11.2019 із застосування подвійного коефіцієнту, тобто у вказані періоди заборгованість за процентами вдвічі збільшувалася і знов включалася до «простроченого тіла кредиту», на яке знов нараховувалися проценти. Проте використання такої формули не відповідає умовам договору, вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 1048 ЦК України, зі змісту яких випливає, що проценти нараховуються лише на суму позики, а також вимогам, передбаченим ч. 2 ст. 550 ЦК України, відповідно до яких проценти на неустойку не нараховуються. Посилання позивача про те, що такий метод нарахування процентів за рахунок капіталізації раніше нарахованих процентів та неустойки, а також такий розмір процентів, що перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, були передбачені Умовами та правилами надання банківських послуг не спростовує висновок суду з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суд не бере до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, оскільки позивачем залишилось не доведеним, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору, а саме те, що вони укладені в один день, тобто в день підписання позичальником заяви позичальника, і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву. Наявність на сайті банку на час розгляду справи електронного документа «Умови та Правила надання банківських послуг» не спростовує висновків суду, оскільки не підтверджує конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг. Так, в анкеті-заяві, підписаної відповідачем, зазначено, що до вказаної зави має бути додана Пам`ятка клієнта, а екземпляр договору відповідач погоджується отримати шляхом роздруківки з офіційного сайту www.pb.ua. Позичальник ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення та погоджується з його умовами. Проте судом залишилося не встановленим з якими конкретно запропонованими Умовами та правилами банківських послуг ознайомився відповідач, чи були вони роздруковані з офіційного сайта www.pb.ua та підписані відповідачем та які умови договору були викладені в Пам`ятці клієнта, згаданої в анкеті. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року, відповідно до якої за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, що рішення судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати в частині стягнення 5 071,87 грн процентів за користування кредитними коштами та пені у розмірі 16 059,00 грн за невиконання умов кредитного договору, відмовивши у задоволенні позовних вимог у цій частині. Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Позовні вимоги щодо наявності заборгованості за пенею також є необґрунтованими з таких підстав. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Судом не встановлено наявність умов кредитного договору щодо розміру пені - 50 грн та 100 грн на місяць, як зазначено в розрахунку заборгованості, здійсненому позивачем. Посилання позивача про те, що вказаний розмір передбачений Умовами та правилами надання банківських послуг не спростовує висновок суду з підстав, що наведені вище. Крім того, при нарахуванні відповідачу заборгованості за пенею та штрафом позивачем не враховані положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року та який набув чинності з 15 жовтня 2014 року (далі - Закон № 1669 -УП). Відповідно до ст. 2 Закону № 1669-УП на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особа підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669 -VII цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. На виконання абзацу 3 п.5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. у № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». 02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Пунктом 1 та 3 вказаного Розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»; розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053». Судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання відповідача є м. Костянтинівка Донецької області, яке відповідно до розпоряджень КМУ від 30.10.2014 р. та від 02.12.2015 р. входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом не встановлено наявність умов кредитного договору щодо спеціального узгодження сторонами розміру процентів від простроченої суми, які боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити на вимогу кредитора. Посилання позивача про те, що вказаний розмір передбачений Умовами та правилами надання банківських послуг не спростовує висновок суду з підстав, що наведені вище. Враховуючи межі позовних вимог, а саме: період нарахування компенсації за прострочене зобов`язання з 01.12.2019 року по 29.02.2020 року, суд дійшов висновку про те, що така компенсація за прострочене зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за вказаний період, що відповідає 91 дню, має бути нарахована у розмірі трьох процентів річних на прострочену заборгованість за тілом кредиту, розмір якої встановлений судом та який станом на 14.09.2020 дорівнював 2062,75 грн. А отже, отримуємо такий розрахунок 2062,75 * 3 / 100 / 365 * 91 = 15,43 (грн). Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.10.2013 року станом на 14.09.2020 року, яка включає: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2062 гривень 75 копійок, три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 01.12.2019 року по 29.02.2020 року в розмірі 15 гривень 43 копійок, а всього в розмірі 2078 гривень 18 копійок. В задоволені іншої частини позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 331,76 грн.

Outcome: partial