Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

До Корольовського районного суду м. Житомира звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в якому зазначила, що 7 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області між нею та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 672. Позивач просить суд розірвати їх спільний з відповідачем шлюб та їх неповнолітню дочку [PERSON], 20.11.2015 р. н., залишити на проживання з нею. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначає, що вони з чоловіко мають різні характери, погляди на життя та сімейні відносини. Це призвело до того, що тривалий час як родина вони не проживають, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх стосунків. На думку позивача, сім»я розпалася остаточно і примирення є неможливим. У судове засідання позивач не зявилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги вона підтримала повністю. Відповідач у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечив. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 7 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області між [PERSON] і [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 672 (а. с. 4). Відповідно копії свідоцтва про народження серії І-ТП № 250385, під час проживання в шлюби у сторін 24 листопада 2015 року народилась дочка [PERSON] (а. с. 5). Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сімєю. Від можливості призначення судом строку на примирення позивач відмовилась, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вона свідомо прийняла рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що позивач довела дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (ст.1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Отже, судом встановлено, що сімя розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Згідно зі ст.56 СК України, кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Виходячи з викладеного та відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї суперечило б інтересам позивача, яка бажає їх припинення. Крім того, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, суд залишає її на подальше проживання з матірю, що, відповідно до ч.2 ст.141 СК України, не впливає на обсяг прав батьків і не звільняє їх від обовязків щодо неї. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved