Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

До Словянського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до Словянського хіміко-механічного технікуму, третя особа [PERSON], про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Дана позовна заява мотивована тим, що позивач працював з 2002 року у Словянському хіміко-механічному технікумі на різних посадах. Наказом № 245 від 06.12.2010 року він був призначений на посаду заступника директора з адміністративно-господарської роботи. Наказом по технікуму № 036-К від 21.06.2016 року з позивачем був припинений трудовий договір та його звільнено з посади заступника директора з господарської роботи відповідно до п. 3 ст. 41 КЗпП України. Підставою для звільнення адміністрація технікуму вважає вирок Словянського міськрайонного суду Донецької області від 02.11.2015 року. В судовому засіданні Словянського міськрайонного суду Донецької області було встановлено, що позивач, виконуючи обовязки викладача за сумісництвом. Вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 354 КК України. Вироком суду він був визнаний винним та йому було призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 4250,00 грн. Вирок суду не забороняє продовження роботи, як викладача, так і заступника директора з господарської роботи. В подання директора технікуму [PERSON] на імя голови профспілки технікуму [PERSON] зазначено, що [PERSON], не будучи службовою особою, отримав неправомірну вигоду, у звязку з чим адміністрація технікуму просить надати згоду на розірвання трудового договору з заступником директора з господарської роботи [PERSON] на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України. Листом від 21.06.2016 року голова профспілки технікуму [PERSON] надала згоду на звільнення заступника директора з господарської роботи [PERSON] на підставі п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Дане рішення профспілкового комітету вважає неправомірним, оскільки покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення не виключає можливості продовження роботи викладача, а також заступника директора з господарської роботи. Пункт 3 ст. 43 КЗпП України передбачає, що підставою для розірвання трудового договору з працівником є вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи. На цій підставі можуть бути звільнені особи, зазначені в ст. 50 Закону України «Про освіту», як учасники педагогічного процесу. Це керівникі, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники системи освіти, відповідно до ст. 28 Закону України «Про освіту». Просить суд поновити його на посаді заступника директора з господарської роботи та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні обґрунтуванню позовної заяви. Наполягав на тому, що він просить поновити його на посаді заступника директора з господарської роботи, а дана посада виключає його участь у навчальному та виховному процесі. Він працював викладачем за сумісництвом, після чого був звільнений та поновлений на роботі тільки на посаді заступника директора з господарської роботи. Представник відповідача, адвокат [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, надала пояснення, в яких зазначила, що [PERSON] здійснив кримінальне правопорушення, що підтверджується вироком суду. Відповідно до п. 3.4.1 Уставу технікуму учасниками навчально-виховного процесу є всі працівники технікуму, а відповідно до п. 2.8 посадової інструкції заступника директора технікуму з господарської роботи [PERSON], на нього покладається обовязок проводити спеціальний інструктаж зі студентами з безпеки життєдіяльності з доведенням спеціально розробленої і затвердженої інструкції за їх підписом з оформленням в спеціальному журналі реєстрації інструктажів з питань охорони праці. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що вважає звільнення [PERSON] правомірним, оскільки він вчинив кримінальне правопорушення. На його звільнення була отримана згода профспілкового комітету. Він вважає таке звільнення правильними, оскільки звільнити [PERSON] у звязку з набранням вироку законної сили неможливо, так як [PERSON] було призначено покарання у вигляді штрафу, який він сплатив. В задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до запису № 25 від 25.02.2015 року в трудовій книжці, [PERSON] поновлений на посаду заступника директора директора з господарської роботи. 21.06.2016 року позивач звільнений зі Словянського хіміко-механічного технікуму, про що свідчить наказ № 036-К про припинення трудового договору. Вироком Словянського міськрайонного суду від 02 листопада 2015 року [PERSON] був визнаний винуватим в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України та йому призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 4250,00 грн. зі спеціальною конфіскаціє 600,00 грн. Даним вироком встановлено, що [PERSON] виконуючи функції викладача та використовуючи власне становище викладача предмету «Основи правознавства» допомагав студентам заочного факультету виконати письмову контрольну роботу, за що отримав неправомірну винагороду в розмірі 600,00 грн. Позивач звільнений за ч. 3 ст. 41 КЗпП України. тобто за вчинення працівником, який виховує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Вчинення кримінального правопорушення безсумнівно є аморальним проступком. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням), до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження роботи. Однак, в судовому засіданні встановлено, що позивач був засуджений вироком Словянського міськрайонного суду до покарання у вигляді штрафу, що не виключає можливості продовження роботи. Тому, суд доходить до висновку та погоджується зі ствердженням третьої особи [PERSON], що звільнення позивача на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не є правильним. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 28 своїй Постанові № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП), можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів, Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обовязків, так і не повязаного з ними. Згідно зі статтею 50 Закону України «Про освіту» учасниками навчально-виховного процесу є, в тому числі й керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти. Відповідно до п. 3.4.1 Статуту Словянського хіміко-механічного технікуму учасниками навчально-виховного процесу у технікумі є педагогічні працівники; особи, що навчаються у технікумі та інші працівники технікуму. Пунктом 2.8 Посадової інструкції заступник директора технікуму з господарчої роботи [PERSON] передбачено, що перед позачерговими роботами за межами технікуму, він зобовязаний забезпечити проведення спеціального інструктажу зі студентами з безпеки життєдіяльності з доведенням спеціально розробленої і затвердженої інструкції за їх підписом з оформленням в спеціальному журналі реєстрації інструктажів з питань охорони праці, що підтверджує ту обставину, що позивач, при виконанні своїх посадових обовязків, зобовязаний спілкуватися зі студентами. На підставі вищевикладеного, суд доходить до висновку, що [PERSON], займаючи посаду заступника директора з господарської роботи Словянського хіміко-механічного технікуму, також є учасником навчально-виховного процесу та займається виховною діяльністю студентів, а тому підпадає під категорію осіб, які можуть бути звільнені відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. На виконання вимог ст. 43 КЗпП України 30.05.2016 року директором Словянського хіміко-механічного технікуму голові профспілки Словянського хіміко-механічного технікуму було надіслано подання з проханням надати згоду на розірвання трудового договору з позивачем на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України. Однак, 21.06.2016 року головою профспілки Словянського хіміко-механічного технікуму [PERSON] надана відповідь про те, що більшістю голосів прийнято рішення дати згоду на звільнення [PERSON] на підставі п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої підставою припинення трудового договору є набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи. Отже, згоди на звільнення позивача профспілковим комітетом отримано не було. Проаналізувавши обставини справи та виходячи з вищенаведених законодавчих положень, суд доходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. Та обставина, що згода профспілкової організації була надана на звільнення позивача з інших підстав, на даний висновок суду вплинути не може, оскільки, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення керівника підприємства, установи, організації та його заступників, а як було встановлено в судовому засіданні, позивач займав посаду заступника директора Словянського хіміко-механічного технікуму з господарської роботи. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed