Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , в якій він просив визнати неправомірним розпорядження Приватного акціонерного товариств «Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі - ПрАТ «МК «Азовсталь») від 03 вересня 2019 року № 1771 та зміну графіку роботи з 03 жовтня 2019 року незаконним. На обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що він перебуває у трудових відносинах з ПрАТ «МК «Азовсталь» та працює в Управлінні автоматизації ПрАТ «МК «Азовсталь» на посаді змінного інженера по автоматизації 2к. Позивач є членом Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» (далі - профспілка). [PERSON] працював в управлінні автоматизації на своїй посаді у бригаді № 1 за загальним графіком роботи № 3 та за встановленим йому графіком виходу на роботу по бригаді № 1. Однак, 03 вересня 2019 року видане розпорядження № 1771 про те, що для рівнозначного укомплектування бригад з 03 жовтня 2019 року змінено вихід по бригаді графіку № 3 робітнику ділянки АСУТП ОВОС, відділу ЄТСАТП СПУА [PERSON] , табельний № 15077738, змінного інженера по автоматизації 2к з 03 жовтня 2019 року на графік виходу у бригаду № 4. На даний час [PERSON] працює за графіком змінності, який встановлений для змінної бригади № 4. Позивач не погоджується із спірним розпорядженням, про що і вказав у самому розпорядженні. Таким чином, позивач вважає, що оспорюваний наказ не відповідає ст. ст. 1, 2, 21, 29 КЗпП України. Відповідно до п. 2.12 Правил внутрішнього трудового розпорядку позивачу визначено робоче місце, бригаду та зміну. Позивач був ознайомлений з тим, що працює за загальним графіком роботи № 3 у бригаді № 1 за графіком змінності для бригади № 1, тобто позмінно. За змістом ст. 58 КЗпП України перехід з однієї зміни в іншу, як правило, повинен відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності, тобто графік змінності є режимом роботи позивача. Відповідно до п. 3.5 Правил внутрішнього трудового розпорядку про зміну режиму роботи роботодавець повинен повідомити працівника за два місяці. Про це указано також у статті 32 КЗпП України. У разі внесення змін до графіка змінності ознайомити працівника за місяць з графіком змінності. Також, змінні графіки коригуються тільки у випадках, передбачених чинним законодавством України. Начальник цеху [PERSON] недотримався вимог чинного законодавства та вимог Правил внутрішнього трудового законодавства і на підставі спірного розпорядження змінив позивачу графік виходу на роботу. Відповідач не попередив позивача про корективи у графіку змінності завчасно. Про запровадження нових норм часу роботодавцем не був попереджений профспілковий комітет, членом якого є позивач, що є порушенням ст. 247 КЗпП України та ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». З приводу причини зміни графіку змінності виходу по бригадах позивач звертався до начальника цеху [PERSON] та до директора по персоналу [PERSON] , однак відповіді не отримав, як і не отримав розпорядження. Профспілковий комітет також звертався з листом від 27 вересня 2019 року № 63/А, однак відповідь отримав із значним запізненням. Також, оспорюване розпорядження підписане особою, яка є начальником цеху [PERSON] та воно не має юридичної сили. Так, відповідно до п. 5.23 ДСТУ 4163-2003 підпис складається з назви посади особи, яка підписує документ (повної, якщо документи надруковано не на бланку, скороченої - на документі, надрукованому на бланку), особистого підпису, ініціалів і прізвища. Начальник цеху має право підписувати розпорядження у межах своєї компетенції, а саме - у межах визначених посадовою інструкцією, однак позивач вважає, що у начальника цеху управління автоматизації [PERSON] відсутні повноваження щодо зміни графіку змінності працівникам цеху. Посилаючись на указані обставини, вказуючи, що роботодавець не звернувся до профспілкової організації за погодженням щодо зміни графіку робочого часу, позивач просив позовні вимоги задовольнити (а. п. 3 - 6). ПрАТ «МК «Азовсталь», не погоджуючись із заявленими вимогами, подало відзив на позов, який мотивований тим, що згідно з ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил. Перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, позивач працює на посаді змінного інженера з автоматизації 2 категорії ділянки автоматизованих систем управління технологічними процесами відділення позапічної обробки сталі конвертерного цеху відділу експлуатації систем автоматизації технологічних процесів сталеплавильного виробництва управління автоматизації ПрАТ «МК «Азовсталь». Згідно з п. 1.4 посадової інструкції 232-73-210-2015 «змінного інженера з автоматизації 2 категорії ділянки автоматизованих систем управління технологічними процесами відділення позапічної обробки сталі конвертерного цеху відділу експлуатації систем автоматизації технологічних процесів сталеплавильного виробництва управління автоматизації» (далі - змінний інженер), у своїй діяльності інженер повинен знати, керуватися та виконувати правила внутрішнього трудового розкладу, організаційно-розпорядчі документи, які видаються на комбінаті, КЗпП України. Відповідно до п. 2.3.1 посадової інструкції змінний інженер повинен виконувати оперативні рішення своїх безпосередніх керівників. Пункт 5.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку регулює питання сумлінності та чесності виконання працівником своїх трудових обов`язків. Згідно з ст. 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності із законодавством. Пунктом 7.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку передбачено, що час початку і закінчення роботи встановлюється графіками змінності, при змінних роботах, тривалість яких вище 8 годин, можуть вводитися графіки змінності з сумарним обліком робочого часу. На виконання наведених норм трудового законодавства та Правил внутрішнього трудового розпорядку, відповідачем встановлені відповідні графіки змінності, у тому числу, графік № 3 роботи і відпочинку працівників підрозділів ПрАТ «МК «Азовсталь» на 2019 рік, згідно з яким працював [PERSON] у 2019 році. 03 грудня 2018 року в управлінні автоматизації видано розпорядження № 2428 про встановлення графіків роботи та відпочинку для робітників цеху на 2019 рік. У вказаному розпорядженні зазначено, що ділянка автоматизованих систем управління технологічними процесами відділенні позапічної обробки сталі конвертерного цеху працює за графіками роботи № № 1, 3. З указаним розпорядженням та графіком № 3 роботи і відпочинку працівників підрозділів ПрАТ «МК «Азовсталь» на 2019 рік позивач ознайомлений під підпис. Робота за вказаним графіком № 3 передбачає можливість направлення робітника (у разі виробничої необхідності) у будь-яку з бригад (з 1 по 4). Оскільки, вказаний графік роботи № 3 не передбачає закріплення конкретних працівників до якоїсь із бригад, належність до відповідної бригади визначається безпосередньо відповідними керівниками з урахуванням виробничих задач та цілей підприємства для досягнення максимального результату шляхом належної організації виробничого процесу. У зв`язку з чим, протягом року робітник, в залежності від виробничої необхідності, може працювати у різних бригадах з дотриманням вимог ст. ст. 58, 59 КЗпП України. З метою рівнозначного укомплектування бригад відділу експлуатації систем автоматизації технологічних процесів сталеплавильного виробництва управління автоматизації 03 вересня 2019 року видане розпорядження № 1771 про направлення [PERSON] з 03 жовтня 2019 року з бригади № 1 у бригаду № 4 згідно з встановленого графіку № 3. Розпорядження від 03 вересня 2019 року № 1771 видане відповідачем з дотриманням вимог ст. ст. 58, 59 КЗпП України. Згідно з ст. 29 КЗпП України, Закону Украаїни «Про зайнятість населення» Додатку 1 до Методичних рекомендацій для проведення атестації робочих місць за умовами праці, наданих Міністерством праці України від 01 вересня 1992 року № 41, роботодавець, при укладені трудового договору, повинен визначити працівникові робоче місце, яке він буде займати згідно з умовами трудового договору без прив`язки до змін та бригади. Наказ від 15 березня 2017 року № 343/к про прийняття [PERSON] на роботу не містить посилання на конкретну зміну та бригаду, тому відповідач вважає доводи позивача, що при прийнятті на роботу за ним закріплено бригаду та зміну з графіком роботи № 3 у бригаді № 1 є необґрунтованими. Не погоджується відповідач також з доводами позивача про те, що направлення позивача з однієї бригади до іншої є зміною режиму роботи та відповідно зміною істотних умов праці, а також про порушення термінів повідомлення працівника, оскільки направлення позивача з бригади № 1 до бригади № 4 у зв`язку з виробничої необхідністю, не є зміною режиму роботи у частині внесення змін до графіка змінності. Відповідачем відповідно до вимог діючого законодавства встановлені графіки роботи на підприємстві, у тому числі графік № 3 роботи і відпочинку працівників підрозділів ПрАТ «МК «Азовсталь» із сумарним обліком робочого часу чотирьохбригадний двозмінний безперервний з тривалістю робочої зміни 12 годин на 2019 рік, згідно з яким і працював позивач у 2019 році. Тобто, вказаним графіком № 3 відповідачем встановлений чотирьохбригадний, двозмінний графік роботи з часом відпочинку, графіком змінності, підсумованого обліку часу і тому подібне. Тобто, усі 4 бригади, згідно з указаним режимом роботи (графіком № 3) виконують ті ж самі посадові обов`язки: 1 бригада працює з 07:00 год. до 19:00 год. (1 зміна); з 19:00 год. до 07:00 год. (2 змінна); вихідний; 2, 3 та 4 бригади працюють з тим самим графіком. У зв`язку з чим, розподіл працівників по бригадам із збереженням усім єдиного графіка № 3 (дванадцятигодинного, чотирьох бригадного, двозмінного), у тому числі, направлення із бригади у бригаду, у зв`язку з виробничою необхідністю, що мало місце у даному випадку, не є зміною режиму роботи і відповідно не є зміною істотних умов праці, передбачених ст. 32 КЗпП України. Крім того, при розподілі працівників по бригадам, залишається незмінним сам графік роботи № 3. Таким чином відповідач вважає доводи позивача про зміну графіку його роботи необґрунтованими. Направлення позивача із бригади № 1 до бригади № 4 у зв`язку з виробничою необхідністю на підставі розпорядження від 03 вересня 2019 року № 1771 не є зміною режиму роботи і відповідно зміною істотних умов праці, передбачених ч. 3 ст. 32 КЗпП України, тому відповідач не повинен був повідомляти позивача про них за два місяці. Про законність дій відповідача указує рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Донецької області у справі № 265/2163/17. Посилаючись на наведені обставини, сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу (а. п. 26 - 33). Позивач, не погоджуючись із доводами відповідача, висловленими у відзиві на позов, 17 січня 2020 року подав відповідь на відзив, яка мотивована тим, що Правила внутрішнього трудового розпорядку, які діють у ПрАТ «МК «Азовсталь» у п. 7.1 передбачають, що початок та закінчення роботи встановлюються у всіх структурних підрозділах графіками змінності, з дотриманням встановленої тривалості робочого часу за тиждень або інший обліковий період. Графіки змінності переглядаються щороку і доводяться до відома працівникам за 2 місяці до ведення їх в дію. Тобто, роботодавець за два місяці попереджує та ознайомлює працівника з графіком його роботи на рік. Так, в управлінні автоматизації видано розпорядження № 2428 про встановлення графіків роботи та відпочинку для робітників цеху на 2019 рік. З указаним розпорядженням та графіком позивач ознайомлений та в якому чітко зазначено номер його бригади, графік роботи та відпочинку цієї бригади з сумарним обліком робочого часу за місяць, двозмінний з тривалістю робочого часу 12 годин, з чітким зазначенням робочих днів кожного місяця за рік та днів відпочинку. Таким чином, працівника ознайомлювали з чітким графіком його роботи (з яким він був ознайомлений за два місяці), за номером бригади, в якій він перебуває та відповідно до черговості роботи бригад у змінах відбувається безперервний виробничий процес на підприємстві. Саме це підтверджує відповідач, але у даному відзиві відповідач заперечує закріплення працівників на підприємстві ПрАТ «МК «Азовсталь» за бригадами, чим суперечить щодо закріплення працівників за номером відповідної бригади структурного підрозділу. Так, відповідач у відзиві безпідставно стверджує, що бригада та зміна робітника визначається відповідно до його графіка роботи його безпосереднім керівником в залежності від виробничої необхідності та у разі такої необхідності можуть змінюватися (при направлені робітника із бригади в бригаду), тому що в наказі щодо працевлаштування позивача як змінного інженера не вказувався номер бригади, в якій він буде працювати. Також, відповідно до п. 7.8 Правил внутрішнього трудового розпорядку підсумований облік робочого часу кожного працівника здійснюється безпосереднім керівником працівника шляхом ведення табельного обліку та інших методів обліку робочого часу, тобто за: табелем виходів на роботу; затвердженим графіком роботи (змінності) за обліковий період. У відзиві на позов відповідач послався на направлення позивача із бригади в бригаду, однак такий термін не застосовується у трудовому законодавстві, оскільки таке містить два терміни: переміщення та переведення. Так, у мотивувальній частині розпорядження від 03 вересня 2019 року № 1771 роботодавець вказав мотив зміни бригади (структурного підрозділу) для позивача - рівнозначне укомплектування бригад. Таким чином відбулося укомплектування бригад та закріплення працівників за відповідною бригадою. Також у розпорядженні не зазначено причин рівнозначного укомплектування бригад в інтересах виробництва, тобто причини виробничої необхідності. При цьому, у керівника управління автоматизації відсутні повноваження з переведення чи переміщення працівників тимчасово чи на постійній основі. Позивач вважає, що переведення його з бригади № 1 з встановленим графіком роботи для бригади № 1 до бригади № 4 з встановленим графіком роботи для бригади № 4 є зміною істотних умов праці та переведенням з однієї структурної одиниці в іншу. Вказані дії керівника управління систематизації [PERSON] щодо примусового переведення позивача до іншої бригади та зміна встановленого графіку не відповідають вимогам ст. 43 Конституції України. Відповідач порушив вимоги ст. 32 КЗпП України, не видав наказ ані про переміщення позивача в іншу бригаду, ані про переведення позивача з бригади у бригаду зі зміною істотних умов праці, при цьому не попередив позивача про зміну його графіку роботи за два місяці. Робота працівників змінних бригад регулюється ст. ст. 50, 57, 58, 59, 62, 64, 69, 85, 86, 87, 89 КЗпП України, порушення вимог яких тягне за собою зміну істотних умов праці у порядку ч. 3 ст. 32 КЗпП України та порушення вимог ст. 247 КЗпП України. Позивач вважає безпідставними пояснення сторони відповідача щодо його права у разі виробничої необхідності перевести на термін до одного місяця в іншу зміну бригаду, що тягне за собою зміну графіку змінності працівникові, оскільки такі доводи не відповідають ч. 3 ст. 33 КЗпП України. Відповідно до ст. 141 КЗпП України саме на відповідача покладений обов`язок правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержуватися законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Також позивач вважає безпідставним посилання відповідача на рішення суду в іншій справі, оскільки обставини у цій справі між собою не є тотожними. При цьому позивач вважає безпідставними розмір витрат на правову допомогу, тому просив вимоги позову задовольнити (а. п. 46 - 50). Від третьої особи - Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» надійшли письмові пояснення на позов, в яких третя особа не погоджується із доводами відповідача та вказує, що його розпорядження не ґрунтується на вимог ст. ст. 10, 13 Закону України «Про профспілки,їх права та гарантії діяльності», ст. ст. 21, 29, 32, 33, 50, 52, 54, 57, 58, 59, 61, 62, 64, 69, 70, 71, 85 - 88, 141, 149, 247 КЗпП України, тому просила вимог позову задовольнити (а. п. 61 - 65). Відповідач скористався своїм правом та подав заперечення на відповідь на відзив, в яких указував, що доводи позивача та третьої особи не ґрунтуються на положеннях права та є необґрунтованими, оскільки відповідачем встановлені відповідні графіки змінності, у тому числі і графік № 3 роботи і відпочинку працівників підрозділів ПрАТ «МК «Азовсталь» на 2017, 2018, 2019 роки, згідно з яким і працював позивач протягом цих років. Робота за графіком № 3 передбачає можливість направлення робітника у будь-яку з бригад (з 1 по 4). Вказаний чотирьохбригадний графік роботи № 3 не передбачає закріплення конкретних працівників за будь-якою із бригад, належність до відповідної бригади визначається безпосередньо відповідними керівниками з урахуванням виробничих задач та цілей підприємства для досягнення максимального результату шляхом належної організації виробничого процесу. У зв`язку з чим, протягом року робітник в залежності від виробничої необхідності може працювати за графіком № 3 у різних бригадах з дотриманням вимог ст. ст. 58, 59 КЗпП України. Позивач був ознайомлений з тим, що він працює згідно з графіком роботи № 3 чотирьохбригадним без закріплення за позивачем конкретної бригади, про що свідчить його підпис на наказі відповідача від 15 березня 2017 року № 343/к. При цьому, позивач протягом усього часу своєї трудової діяльності на посаді змінного інженера працював саме на підставі встановленого йому відповідачем чотирьохбригадним графіком роботи № 3 без прив`язки до конкретної бригади. З метою укомплектування бригад відділу експлуатації систем автоматизації технологічних процесів сталеплавильного виробництва управління автоматизації 03 вересня 2019 року видано розпорядження № 1771 про направлення [PERSON] з 03 жовтня 2019 року з бригади № 1 у бригаду № 4 згідно з встановленим графіком № 3. Вказана виробнича необхідність викликана тимчасовою частковою відсутністю досвідчених, кваліфікованих робітників в управління автоматизації в 4 бригаді, у зв`язку з чим з метою забезпечення належного виконання виробничих задач, які ставилися перед управлінням автоматизації, було прийнято рішення про рівнозначне укомплектування бригад таким чином, щоб більш досвідчені та кваліфіковані працівники пропорційно були розподілені з менш досвідченими по бригадам з метою наставництва та передачі новачкам досвіду провідних висококваліфікованих фахівців. Отже, [PERSON] як більш досвідчений висококваліфікований фахівець був направлений з бригади № 1 до бригади № 4, оскільки 4 бригада складалася з двох новоприйнятих робітників без належного досвіду роботи, з урахуванням наведеної виробничої необхідності наставництва та передачі новачкам досвіду провідних висококваліфікованих фахівців, тим самим забезпечивши якісне виконання актуальних виробничих питань та бізнесзадач, які стоять перед управлінням автоматизації. Крім цього, не ґрунтуються на положеннях ст. 29 КЗпП України, п. 2.12 Правил внутрішнього трудового розпорядку посилання позивача та третьої особи, що зарахуванням у склад бригади нового робітника є завершальним етапом працевлаштування. Направлення позивача із бригади № 1 у бригаду № 4 у зв`язку з виробничою необхідністю, не є зміною режиму роботи в частині внесення змін до графіку на підставі ст. 32 КЗпП України. У діях відповідача відсутнє порушення вимог ст. 247 КЗпП України та відповідач не зобов`язаний був узгоджувати направлення позивача із бригади № 1 у бригаду № 4 у зв`язку з виробничою необхідністю на підставі розпорядження від 03 вересня 2019 року № 1771, оскільки це не є зміною істотних умов праці у розумінні вимог ст. 247 КЗпП України. Безпідставним є посилання позивача на Порядок обліку робочого часу працівників, затверджених наказом Міністерства статистики України від 05 грудня 2008 року № 489, оскільки у затвердженій формі взагалі не міститься даних про номер бригади. Згідно з п. 14.5.3 СТП 232-128-2018 Організації діловодства на ПрАТ «МК «Азовсталь» розпорядження всередині структурного підрозділу підписує керівник самостійного структурного підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки згідно матриці повноважень керівників комбінату. Згідно додатку Б до СТП 232-128-2017 Організація діловодства на ПрАТ «МК «Азовсталь» керівник самостійного структурного підрозділу (цеху) має право підпису розпоряджень всередині структурного підрозділу. Таким чином, згідно наведеного локального акта відповідача начальник управління автоматизації має право підпису розпоряджень всередині структурного підрозділу, у тому числі і повноваження щодо підписання розпорядження № 1771. Розпорядження від 03 вересня 2019 року № 1771 підписано [PERSON] на підставі розпорядження від 30 серпня 2019 року № 11 як виконуючим обов`язки начальника управління автоматизації. У даному випадку при видачі оспорюваного розпорядження мало місце лише направлення позивача із бригади № 1 у бригаду № 4, що не є ні зміною режиму роботи, ні переведенням, ні переміщенням у розумінні вимог ст. 32 КЗпП України (а. п. 77 - 91). Від голови Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» - Прідущенко В.В. надійшли письмові пояснення, в яких вона вказує, що зміна істотних умов праці без згоди працівника допускається тільки у випадках зміни в організації виробництва і праці. Отже, до істотних умов праці у ст. 32 КЗпП України відносяться й інші умови. Отже, власник має право без згоди працівника змінювати таку умову праці, як режим роботи, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. В іншому випадку на зміну режиму роботи, тощо обов`язково потрібна згода працівника. Тому відповідач при зміні робочого часу позивачу повинен був отримати згоду позивача на зміну істотних умов праці. Позивач працював у конкретній бригаді, тому переведення його до іншої бригади є зміною істотних умов праці. Отже, будь-які зміни умов праці потребують згоди працівника, в іншому випадку при його незгоді він може звільнитися за п. 6 ст. 36 КЗпП України і це є правом працівника, яке захищено законом. Зазначені адвокатом витрати не необґрунтовані та не співмірні із складеністю справи (а. п. 238 - 241). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, попередньо подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив позовні вимоги задовольнити. Представники ПрАТ «МК «Азовсталь» - Фурсова О.О., Бузівська Н.М. до судового засідання не з`явилися, Фурсова О.О. попередньо подала повторну заяву про відкладення розгляду справу з підстав, наразі перебування у відпустці. Суд, розглянувши подану представником відповідача заяву про відкладення розгляду справи, приходить до наступних висновків: Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники Частина 3 статті 223 ЦПК України передбачає можливість розгляду справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи без поважних причин. З долученого до матеріалів справи договору про надання юридичних послуг від 29 березня 2018 року № 180329/АЗСТ, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Всеукраїнська адвокатська допомога» та ПрАТ «МК «Азовсталь», вбачається, що інтереси відповідача представляє адвокатське об`єднання, яке, у разі перебування у відпустці одного із адвокатів, не було позбавлене можливості залучити до участі у справі іншого адвоката. За таких обставин, суд визнає неявку адвокатів: Бузівської Н.М. , Фурсової О.О. неповажною та вирішує справу на підставі наявних у ній даних. Судом кожному із учаснику справи забезпечено право на подачу заяв по суті справи і таким правом скористався кожний з учасників у повному обсязі, у тому числі і відповідач у справі. Додатково необхідно зазначити, що розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд якої здійснюється з особливостями, передбаченими ст. 279 ЦПК України, якою врегульовано питання, що явка учасників процесу не є обов`язковою. Представник третьої особи - профспілкової організації - Володіна Н.В. та голова цієї профспілки - Прідущенко В.В. до судового засідання не з`явилися, попередньо подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій на задоволенні позовних вимог наполягали. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у відповідності до ст. 247 ЦПК України. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, її розгляд вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження, призначені судові засідання, роз`яснено учасникам право та строки для подачі до суду відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечень та письмових пояснень (а. п. 22). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 лютого 2020 року витребувані у ПрАТ «МК «Азовсталь» належним чином завірені докази (а. п. 138). Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно до них правовідносини. Відповідно до наказу від 15 березня 2017 року № 343/к [PERSON] з 17 березня 2017 року тимчасово зараховано на 3 місяці до управління автоматизації на посаду змінного інженера з автоматизації та наказом від 19 червня 2017 року № 827/к його переведений на постійну основу, з 01 грудня 2018 року наказом № 1837/к [PERSON] переведено на посаду змінного інженера з автоматизації 2 категорії (а. п. 101, 103, 104). Згідно з трудовою книжкою [PERSON] з 01 грудня 2018 року переведений на посаду змінного інженера з автоматизації 2 категорії ділянки автоматизованих систем управління технологічними процесами відділення позапічної обробки сталі конвертерного цеху відділу експлуатації систем автоматизації технологічних процесів сталеплавильного виробництва управління автоматизації ПрАТ «МК «Азовсталь» (а. п. 11 - 14). Відповідно до розпорядження по управлінню автоматизації ПрАТ «МК «Азовсталь» начальника УА [PERSON] від 03 вересня 2019 року, для рівнозначного укомплектування бригад з 03 жовтня 2019 року змінений вихід по бригаді графіку № 3 працівнику ділянки АСУТП ОВОС, відділу ЕСАТП СПУА [PERSON] , табельний № 15077738 , який працює на посаді змінного інженера по автоматизації 2к, за графіком № 3 з 03 жовтня 2019 року з бригади № 1 до бригади № 4. У даному розпорядженні наявне застереження, що [PERSON] незгодний з ним, у зв`язку із порушенням ст. 43 Конституції України та відсутністю узгодження з профспілкою (а. п. 7). Профспілкова організація 27 вересня 2019 року та 28 жовтня 2019 року (повторно) на адресу генерального директора ПрАТ «МК «Азовсталь» - [PERSON] направила листа з приводу порушення трудових прав [PERSON] (а. п. 17 - 19). Листом від 06 листопада 2019 року № 070/963 директор з персоналу та адміністрації [PERSON] , з посиланням на вимог ст. ст. 57, 58, 139 КЗпП України, повідомив голові профспілкової організації Прідущенко В.В. , що направлення працівників цеху з однієї бригади до іншої з дванадцятигодинним, чотирьохбригадним, двозмінним графіком роботи не є зміною режиму роботи та, відповідно, зміною істотних умов праці (а. п. 15, 16). До матеріалів справи долучений графік № 3 роботи працівників підрозділів ПрАТ «МК «Азовсталь» з підсумованим обліком робочого часу (обліковий період - 1 місяць) чотирьохбригадний, двозмінний, непереривний з тривалістю робочої зміни 12 годин, який погоджений профспілковою організацією «Народна солідарність» та затверджений директором з персоналу та адміністрації [PERSON], відповідно до якого визначено кількість робочих змін для кожної з 4-х бригад та відповідно кількість робочих годин на 2019 рік (а. п. 51, 102). Відповідно до заяв від 18 вересня 2019 року та протоколу № 26 засідання профспілкової організації, з 18 вересня 2019 року [PERSON] є членом Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», про що він 20 вересня 2019 року повідомив директора ПрАТ «МК «Азовсталь» та відповідно просив відраховувати з його заробітної плати членські профспілкові внески (а. п. 66 - 69). До матеріалів справи долучена посадова інструкція змінного інженера з автоматизації 2 категорії ділянки автоматизованих систем управління технологічними процесами відділення позапічної обробки сталі конвертерного цеху відділу експлуатації систем автоматизації технологічних процесів сталеплавильного виробництва управління автоматизації ПрАТ «МК «Азовсталь» (далі - змінний інженер), відповідно до п. 1.2 якої змінний інженер адміністративно підпорядковується начальнику ділянки АСУТП ОВОС конвертерного цеху ОЕСАТП сталеплавильного виробництва; функціонально - ведучому інженеру з автоматизації ділянки (а. п. 92 - 97). Згідно з п. 1.4 посадової інструкції змінного інженеру, у своєї діяльності він повинен знати, керуватися та виконувати: організаційно-розпорядчі документи, які видаються на комбінаті, правила внутрішнього трудового розпорядку, вказану посадову інструкцію. Пунктом 4.1 вищевказаної посадової інструкції передбачено, що змінний інженер 2 категорії ПрАТ «МК «Азовсталь» несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання покладених на нього вказаною інструкцією обов`язків. До справи долучений графік роботи та відпочинку для працівників управління автоматизації з 01 січня 2018 року (а. п. 105 - 107). Розпорядженням від 03 грудня 2018 року № 2428 установлений графік роботи та відпочинку для працівників управління автоматизації з 01 січня 2019 року (а. п. 108 - 110). Аналогічний графік затверджений 20 грудня 2019 року, який вступив в дію з 01 січня 2020 року (а. п. 111 - 113). Розпорядженням начальника управління автоматизації [PERSON] від 31 серпня 2018 року № 1771 на час відпустки змінного інженера по автоматизації 1 категорії ділянки АСУТП ОВОС КЦ [PERSON] з 02 вересня 2018 року виконання його обов`язків покладено на змінного інженера з автоматизації ділянки АСУТП ОВОС КЦ [PERSON] , табельний № 77738, змінений вихід по бригаді № 3, із збереженням графіку роботи № 3 за його погодженням (а. п. 114). Аналогічного змісту розпорядження винесене 01 квітня 2019 року (а. п. 115). Відповідно до розпорядження від 30 серпня 2019 року № 11, на період відсутності начальника Управління автоматизації [PERSON], виконання його обов`язків покладено з 02 вересня 2019 року по 03 вересня 2019 року на заступника начальника управління - начальника відділу експлуатації систем автоматизації ТП прокатного УА [PERSON]. (а. п. 120). До матеріалів справи долучені правила внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПрАТ «МК «Азовсталь», відповідно до п. 5.2 яких робітники зобов`язані своєчасно та точно виконувати рішення та вказівки керівників комбінату (а. п. 98 - 100, 159 - 161), колективний договір ПрАТ «МК «Азовсталь» від 21 липня 2010 року (а. п. 162 - 220). Згідно з п. 14.5.2 СТП 232-128-2017 Організації діловодства на ПрАТ «МК «Азовсталь» розпорядження підписуються начальником відповідного самостійного структурного підрозділу або особою, яка її замінює, згідно з матрицею повноважень керівників комбінату (а. п. 116 - 119). Відповідно до п. 2.6.1 посадової інструкції начальника управління автоматизації ПрАТ «МК «Азовсталь», введеної з 21 серпня 2015 року, затвердженої директором з персоналу та адміністрації [PERSON] . 21 серпня 2015 року, до повноважень начальника належить організація оперативно-календарного планування та регулювання виконання завдань управління, рух трудових та матеріальних ресурсів. Згідно з п.п. 2.11.2 п. 2.11 Інструкції, начальник управління автоматизації повинен планувати раціональну розстановку персоналу управління автоматизації, організовувати підбір персоналу, направляти діяльність та мотивувати підлеглих для забезпечення виконання поставлених перед підрозділом завдань. Пунктом 3.19 Інструкції передбачено право начальника управління автоматизації видавати письмові та усні укази підлеглому персоналу і вимагати точного і своєчасного їх виконання (а. п. 221 - 228). Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають змісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотив, які є підставою для відхилення цих доказів та про їх відхилення не заявлено клопотання жодної із сторін. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є питання законності винесення начальником управління автоматизації Голоядовим А.В. розпорядження від 03 вересня 2019 року про зміну виходу по бригаді за графіком № 3 працівнику ділянки АСУТП ОВОС, відділу ЕТСАТП СПУА [PERSON] для рівнозначного укомплектування бригад з 03 жовтня 2019 року. Мотиви суду. Відповідно до ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: 1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Про дотримання цих вимог указує наказ про прийняття [PERSON] на роботу від 15 березня 2017 року № 343/к та переведення його на другу роботу від 01 грудня 2018 року № 1837/к, відповідно до яких місцем його роботи визначено ділянку - відділ експлуатації систем автоматизації ТП сталеплавильного виробництва, ділянка АСУТП ОВОС конверторного цеху та відповідно до наявних розписок - [PERSON] ознайомлено як з його посадовою інструкцією, так і правилами внутрішнього трудового розпорядку. Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 31 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Згідно зі статтею 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. У частині другій статті 32 КЗпП України вказано, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. Отже, з урахуванням зазначених норм власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади). Тлумачення частини другої статті 32 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що поняття «переміщення» передбачає у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором, зміну: робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи); структурного підрозділу у тій самій місцевості; роботи на іншому механізмі або агрегаті. Переміщення може здійснюватися тільки за умови, що не змінюється жодна з істотних умов трудового договору працівника. Таким чином, якщо переведення на іншу роботу пов`язане зі зміною трудових функцій працівника, місця роботи (місцевості), то переміщення в інший структурний підрозділ передбачає збереження обумовленого трудовим договором місця роботи і трудових функцій. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1178цс15. Нормами частини третьої статті 64 ГК України встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Згідно зі статтею 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил. Відповідно до статті 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством. Статтями 58, 59 КЗпП України передбачено, що при змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності. Тривалість перерви в роботі між змінами має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід). Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється. Пункт 7.1 Правил трудового розпорядку передбачає, що час початку і закінчення роботи встановлюється графіками змінності, з дотриманням встановленої тривалості робочого часу за тиждень чи інший обліковий період. При змінних роботах, тривалість яких вище 8 годин, можуть вводитися графіки змінності з сумарним обліком робочого часу. Судом установлено, що у ПрАТ «МК «Азовсталь», за погодженням з Маріупольською первинною профспілковою організацією № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», затверджений графік № 3 роботи працівників підрозділів ПрАТ «МК «Азовсталь» з підсумованим обліком робочого часу (обліковий період - 1 місяць) чотирьохбригадний, двозмінний, непереривний з тривалістю робочої зміни 12 годин, відповідно до якого визначено кількість робочих змін з тривалістю робочої зміни та відповідно кількість робочих годин для кожної з 4-х бригад на 2019 рік, з яким під власний підпис ознайомлений [PERSON] та згідно з яким він працював до 03 жовтня 2019 року. Усі 4-ри бригади відповідно до графіку № 3 виконували одні і ті ж посадові обов`язки протягом 2 визначених змін: 1 зміна з 19:00 год. до 07:00 год. наступного дня; 2 зміна з 07:00 год. до 19:00 год., де як бригада 1, так і бригада 4 відповідно має першу та другу зміну роботи та відповідно вихідні та святкові дні для відпочинку. З установлених у справі обставин вбачається, що переміщення позивача здійснено на тому ж підприємстві, на тій же ділянці (те саме робоче місце), у тому ж відділі, у тій же місцевості та в межах його посади, за тим же графіком роботи № 3 з 1-ї до 4-ї бригади, тобто відбулась лише зміна бригади. Наведене дозволяє зробити висновок, що позивача було саме переміщено, а не переведено в іншу бригаду у межах одного відділу експлуатації систем автоматизації ТП сталеплавильного виробництва, ділянка АСУТП ОВОС конверторного цеху, зокрема, за тією ж посадою змінного інженера автоматизації 2 категорії. Проаналізовані судом обставини дають підстави для висновку, що розташування працівників у бригадах зі збереженням усім єдиного графіка № 3 (дванадцятигодинного, чотирьохбригадного, двозмінного графіку роботи), у тому числі направлення працівника з однієї бригади до іншої бригади в одному відділі у зв`язку з виробничою необхідністю (рівнозначного укомплектування бригад) не є зміною режиму роботи (істотних умов праці) у розумінні ст. 32 КЗпП України. Отже, судом не установлено зміну жодної з істотних умов трудового договору позивача, тому аргументи позивача в цій частині не знайшли свого підтвердження. Щодо аргументів позивача про необхідність попередньо одержати згоду профспілкової організації на переведення працівника, то суд виходить з положень ч. 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», якою врегульовано, що зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного органу, членами якого вони є, та зазначає, що із установлених та наведених вище обставин не вбачається, що у даному випадку відбулася зміна істотних умов трудового договору позивача, тому і відсутні підстави для отримання попередньої згоди виборного профспілкового органу на підставі як статті 41 цього Закону, так і ст. 252 КЗпП України. Оскільки направлення позивача із бригади № 1 у бригаду № 4 у зв`язку з виробничою необхідністю, на підставі оспорюваного розпорядження, не є зміною режиму роботи, тобто зміною істотних умов праці, відповідач не повинен був повідомляти про них позивача за два місяці. Перевіряючи наявність у начальника управління автоматизації [PERSON] та його заступника [PERSON] повноважень на видачу розпорядження про переміщення працівника у межах ввіреного йому управління з однієї бригади до іншої, суд виходить з того, що такі прямо передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку, які досліджені судом, а саме: п. 14.5.2 СТП 232-128-2017 Організації діловодства на ПрАТ «МК «Азовсталь»; п. 5.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПрАТ «МК «Азовсталь»; п. п. 2.6.1, 2.11.2, 3.19 посадової інструкції начальника управління автоматизації ПрАТ «МК «Азовсталь», тому ці аргументи сторони позивача судом відхиляються як безпідставні. На знайшли свого підтвердження і доводи сторони позивача про невідповідність оспорюваного розпорядження ДСТУ 4163-2003, оскільки такі не ґрунтуються на тлумачному змісті як ст. 64 Господарського кодексу України, так і ст. 142 КЗпП України. Проводячи підсумки на підставі досліджених доказів та наведених норм матеріального права, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме по конкретним обставинам справі, які мають правове значення для вирішення спору. При цьому, суд вирішив спір у відповідності до приписів статті 13 ЦПК України. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У справі, одними із судових витрат є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,40 грн., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому, з урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову, такий покладається на сторону позивача і поверненню не підлягає. Також, стороною відповідача заявлено до стягнення з позивача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 640 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступних висновків. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважає за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення. Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню. При цьому суд звертає увагу, що 17 січня 2020 року позивач подав відповідь на відзив, в якій вказав не враховувати неспівмірні витрати на послуги адвоката, оскільки адвокат Бузівська Н.М. є штатним працівником відповідача за трудовим договором, в обов`язки якої входять перераховані послуги адвоката. Також відповідач має юридичне управління, яке займається судовою практикою і виконання рішень, тому відповідач не поніс жодних витрат (а. п. 46 - 50). Також, 26 березня 2020 року на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення від голови Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» - Прідущенко В.В., яка у справі має статус третьої особи, в яких вона вказала, що зазначені адвокатом витрати є необґрунтовані та неспівмірні (а. п. 238 - 240 ). При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвокатським об`єднанням «Всеукраїнська адвокатська допомога» враховується як пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною стороною. Зокрема, до матеріалів справи долучені: договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 29 березня 2018 року № 180329/АЗСТ, укладений між АО «Всеукраїнська адвокатська допомога» та ПрАТ «МК «Азовсталь», який відповідно до додаткової угоди № 34 діє до 31 грудня 2020 року (а. п. 121 - 125), додаткову угоду від 23 грудня 2019 року № 78 до договору про надання юридичних послуг від 29 березня 2018 року № 180329/АЗСТ, якою визначений порядок оплати юридичних послуг у спорі за позовом [PERSON] до ПрАТ «МК «Азовсталь» про визнання незаконним розпорядження від 03 вересня 2019 року (а. п. 144, 145); акт прийому-передачі наданих послуг від 10 березня 2020 року № 1, за яким вартість наданих послуг становить 10 640 грн., та розрахунок розміру винагороди від 10 березня 2020 року (а. п. 146, 147); рахунок на оплату від 10 березня 2020 року № 178 (а. п. 148); платіжне доручення від 20 березня 2020 року № 4500025758 про оплату вартості послуг правничої допомоги у розмірі 10 640 грн. (а. п. 235). Так, згідно з долученим до справи розрахунком розміру винагороди приймання-передачі наданих послуг від 10 березня 2020 року відповідачу надана наступна правнича допомога та відповідно визначена вартість кожної з них, а саме: 24 грудня 2019 року усна консультація 1 год. - 960 грн.; 26 грудня 2019 року збір доказів 2 год. - 1 920 грн.; 02 січня 2020 року перевірка та підготовка документів 1 год. - 960 грн.; 03 січня 2020 року складання та подання відзиву на позовну заяву 3 год. - 2 880 грн.; 24 лютого 2020 року складання та подання процесуальних документів (заперечення, пояснення, клопотання, заяви, скарги) 2 год. - 1920 грн., 21 січня 2019 року участь у судових засіданнях Жовтневого районного суду м. Маріуполя - 2 000 грн. Складання та подання таких документів прямо передбачено ЦПК України, а також виходячи із конкретних обставин справи, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту. Із матеріалів справи убачається, що такі дії відповідають умовам договору про надання правової допомоги, а час, витрачений на складання та подання цих документів, є обґрунтованим. Доводи позивача, що адвокат Бузівська Н.М. є штатним працівником відповідача за трудовим договором, не можуть бути враховані при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, оскільки не підтверджені доказами, є суб`єктивною оцінкою позивача та спростовуються матеріалами справи, з яких убачається, що представник відповідача надавав правові послуги у суді. Щодо доводів позивача про неспівмірність витрат на послуги адвоката, то такі також не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, оскільки обсяг часу на усну консультацію, підготовку та складання документів, прийняття участі у судовому засіданні є співірними із заявленими вимогами, тобто є значними, як і обсяг юридичної і технічної роботи, тому їх розмір приймається судом при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. У передбаченому законом порядку розмір витрат на правничу допомогу позивачем не спростований, а саме по собі посилання на їх не співмірність такого розміру витрат не спростовують. Що стосується заперечень третьої особи проти таких витрат, то ч. 6 ст. 137 ЦПК України покладає обов`язок з їх спростування саме на сторін у справі, а третя особа відноситься до учасника, а не сторони у справі, тому не наділена правом на подачу заперечень проти витрат на правничу допомогу. За таких обставин витрати ПрАТ «МК «Азовсталь» на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню у заявленому розмірі, оскільки саме на цю суму підтверджується доказами надання адвокатським бюро правничих послуг у справі № 263/17977/19 та заява про їх відшкодування і розрахунок були надані у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатським бюро обсягом послуг у суді, починаючи з грудня 2019 року, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. При цьому, суд врахував заперечення позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які не знайшли свого підтвердження, загальні засади цивільного законодавства та критерії такого відшкодування. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-2 (провадження № 14-382цс19) та інших.

Outcome: approved