Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вищевказаним позовом звернулися позивачі та просили визнати за ними в рівних частинах право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що розташовані по [ADDRESS], у порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовували тими обставинами, що вони є спадкоємцями померлої [PERSON] за заповітом. Державний нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину вищезазначеного домоволодіння, оскільки померла не мала правовстановлюючого документу на нього. Позивачі та їх представник в судове засідання не з'явилися, про причини неявки не повідомили. Представник позивачів через канцелярію суду надала заяву, у якій просила проводити розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачів, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача Козинської сільської ради Миронівського району Київської області в судове засідання не з'явився. В надісланій до суду заяві сільський голова Колеснік Л.М. просила слухати справу у відсутності представника сільської ради, вказала, що проти задоволення позову не заперечує. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши позовну заяву, додані до неї документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є визнання судом цього права. Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання права на власність, особа право якої порушується, оспорюється чи не визнається має право звернутися до суду по його захист шляхом визнання такого права. Позивачі звернулися за судовим захистом у зв'язку із невизнанням державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області їх права на отримання в порядку спадкування права власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, розташовані за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті їх баби [PERSON], яка померла [INFO], у зв'язку із відсутністю цього права у спадкодавця. Частиною 1 статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим [INFO] Козинською сільською радою Миронівського району, актовий запис № 21. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 Цивільного кодексу України). Згідно з довідкою, виданою виконкомом Козинської сільської ради Миронівського району 11 травня 2016 року № 248, [PERSON] була володільцем домоволодіння по [ADDRESS]. За цим домоволодінням рахується земельна ділянка площею 0,25 гектарів, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,34 гектари, цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства (а.с. 18). Відповідно до листа Козинської сільської ради Миронівського району від 22 вересня 2016 року № 02-42/694 [PERSON] була власником домоволодіння по [ADDRESS] з 1971 року до дня її смерті, що відображено в погосподарських книгах сільської ради (а.с. 76). Згідно з довідкою, виданою виконкомом Козинської сільської ради Миронівського району 09 вересня 2016 року № 427, в погосподарській книзі № 1 села Козин за 1996-2000 роки було здійснено запис про те, що власником 1/2 частини будинку, який знаходиться в [ADDRESS] являлася [PERSON], а власником 1/2 частини будинку, що знаходився в [ADDRESS], являвся [PERSON]. Після об'єднання зазначених домоволодінь в один погосподарський номер із поштовою адресою: [ADDRESS], його власником являлася [PERSON] (а.с. 75). Тобто, житловий будинок під [ADDRESS] був побудований на земельній ділянці, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та належав [PERSON]. Запис в погосподарській книзі може бути доказом права власності на будинок, якщо він зроблений до 19 січня 1996 року. Оскільки саме в цей день втратила чинність Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства УРСР. Відповідно до цієї інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. При вирішенні цього спору суд керується законодавством, яке регулювало виникнення у спадкодавця права на житловий будинок, зокрема, положеннями Закону СРСР «Про власність в СРСР» від 1990 року, Законом України «Про власність» від 1991 року, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Згідно з ст. 3 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності можуть бути земля, будівлі, споруди та інше майно. Статтею 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» встановлено, що у власності громадян можуть бути жилі будинки. Статтю 6 Закону СРСР «Про власність в СРСР» передбачено, що власність громадян створюється і примножується за рахунок інших трудових доходів. Для ведення селянського й особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилих будинків і задоволення інших потреб, передбачених законом, громадянам надається земля в довічне успадковуване володіння. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Отже, запис померлої [PERSON] в книгах погосподарського обліку з 1971 року в якості володільця домоволодіння по [ADDRESS] підтверджує факт належності спірного будинку саме їй. У матеріалах справи відсутні докази того, що спадкодавець [PERSON] втратила право власності на вказану нерухомість. Виникнення у спадкоємця права на спадщину зумовлює його входження до складу спадщини після смерті спадкоємця. На випадок своєї смерті [PERSON] 12 листопада 1997 року склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Козинської сільської ради народних депутатів Миронівського району Київської області Срібною М.І., та зареєстрований в реєстрі під номером 37. Згідно зазначеного заповіту, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все, що буде належати мені на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю [PERSON], [PERSON] в рівних частинах» (а.с. 12, 43). Отже, позивачі є спадкоємцями за заповітом померлої [INFO] [PERSON], а тому у випадку прийняття спадщини вони мають право отримати свідоцтво про право на спадщину на майно і права, що належали спадкодавцю за її життя. Позивачі спадщину [PERSON] прийняли 07 жовтня 2004 року, про що свідчить копія спадкової справи. У відповідності до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Заповіт відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України є різновидом одностороннього правочину, а тому на його підставі, особа може набувати право власності на майно, що належало спадкодавцеві. Частиною 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивачі відповідно до ст. ст. 1216, 1218, 1222, 1223, 1233, та ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України отримали право власності на майно спадкодавця, в тому числі і право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди по [ADDRESS]. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивачів є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 3, 6, 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР», ст. 12 Закону України «Про власність», ст. ст. 16, 328, 392, 1216, 1218, 1222, 1223, 1233, 1268 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved