Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області 06 червня 2016 року в інтересах [PERSON] (далі - позивач) звернувся її представник [PERSON] (далі - представник позивача) із позовом до Селянського (фермерського) господарства «Глорія» (далі - відповідач), та просив: ●визнати недійсним договір оренди землі за № 40 від 21 вересня 2012 року, укладений між [PERSON] та СФГ «Глорія», площею 3,1800 гектар, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER]; ●зобов'язати СФГ «Глорія» повернути [PERSON] земельну ділянку площею 3,1800 гектар, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER]. Позовні вимоги мотивовано тим, що восени 2012 року між сторонами проводилися перемовини щодо укладення договору оренди земельної ділянки належної позивачу, остання передала представнику СФГ «Глорія» копії державного акту та матеріалів стосовно земельної ділянки. Під час перемовин позивач наполягала на укладенні договору оренди строком на 5 років. В подальшому підпис на спірному договорі позивач не поставила. Лише восени 2015 року отримавши від представника СФГ «Глорія» копію договору оренди її земельної ділянки від 21 вересня 2012 року № 40 виявила, що підпис від її імені проставлено іншою особою, термін дії договору становить 10 років, а контрагентом по договору виступила [PERSON] з якою позивач переговорів щодо укладення договору не вела. Після цього позивач звернулася до правоохоронних органів, відомості по її заяві було внесено до ЄРДР, проведено почеркознавчу експертизу, яка підтвердила, що підписи в договорі оренди та акті приймання-передачі земельної ділянки від її імені виконано не [PERSON] Виходячи із викладеного позивач вважає, що договір суперечить положенням ст. ст. 13, 16 Закону України «Про оренду землі», положенням ст.ст. 626, 627 Цивільного кодексу України та на підставі ст. 6, ч. 1 ч. 3 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України має бути визнаний недійсним. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з тих підстав, що договір оренди землі сторонами фактично виконувався, орендна плата позивачем отримувалася протягом чотирьох років, при цьому позивач не мала претензій до відповідача, а тому просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Заслухавши представників сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], позивач є власником земельної ділянки площею 3,1800 гектрара, розташованої в адміністративних межах Зеленьківської сільської ради Миронівського району Київської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Як стверджує позивач восени 2012 року до неї звернувся житель [INFO] [PERSON] і запропонував укласти договір оренди землі. Позивач повідомила, що не заперечує проти підписання договору із СФГ «Глорія», надала [PERSON] копії державного акта на право власності на земельну ділянку та інші документи. Восени 2015 року [PERSON] надав [PERSON] договір оренди землі датований 21 вересня 2012 року та акт приймання-передачі земельної ділянки також датований 21 вересня 2012 року, вивчивши надані документи позивач виявила, що договір оренди землі підписано не нею, а іншою особою, термін дії договору вказаний у пункті 8 договору становить 10 років. Крім того, із іншої сторони договір підписано [PERSON] із якою позивач взагалі не мала ніяких відносин. Зазначені обставини спонукали [PERSON] звернутися із відповідною заявою до Миронівського відділу поліції. Відповідно до її заяви від 27 січня 2016 року було внесено відомості до ЄРДР за №1201611022000054. У даному кримінальному провадженні було проведено почеркознавчу експертизу, згідно висновку якої вбачається, що підпис від імені [PERSON] в графі «орендодавець» у договорі оренди землі за від 21 вересня 2012 року № 40, підпис від імені [PERSON] у графі «передав» у акті приймання передачі земельної ділянки від 21 вересня 2012 року виконані не [PERSON]. Вказані обставини були підтверджені представником позивача [PERSON] під час надання пояснень в судовому засіданні 04 липня 2016 року. Зокрема представник зазначив, що позивачу було відомо ще в 2012 році про те, що СФГ «Глорія» незаконно, на її думку, використовує земельну ділянку. Протягом більше ніж трьох років вона зверталась до [PERSON] щодо того на якій правовій підставі використовується земля, на що останній відповідав відмовками. Також, представник позивача [PERSON] повідомив, що позивач з 2012 року кожний рік отримувала від СФГ «Глорія» орендну плату за користування земельною ділянкою. Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 17 лютого 2017 року №13432/13433/16-32/13636/13637/16-32 встановлено, що підпис від імені [PERSON] в графі «орендодавець____[PERSON]» на договорі оренди землі від 21 вересня 2012 року № 40, виконаний не громадянкою [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON], також підпис від імені [PERSON] в графі «орендодавець [PERSON]» в акті приймання-передачі земельної ділянки (паю) від 21 вересня 2012 року, виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] (а.с. 116-121). Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду землі», відносини, що пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. За змістом ч. 2 ст. 792 Цивільного кодексу України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - Земельний кодекс України, Законом України «Про оренду землі». Згідно із частинами 1, 2 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно зі ст. 14 вказаного Закону договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» в договорі повинні бути зазначені істотні умови, якими є: об'єкт оренди; строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкту оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки, визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини, відповідальність сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220 затверджено типовий договір оренди землі, а тому форма договору оренди землі із зазначенням істотних умов договору має дотримуватись сторонами. Згідно пункту 43 Типового договору оренди землі договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 Цього кодексу. Предметом спору у цій справі є визнання недійсним договору у зв'язку з не підписанням його особою, яка є власником земельної ділянки. Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи з положень статті 215 Цивільного кодексу України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною першою статті 241 Цивільного кодексу України встановлено, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Матеріали справи свідчать, що позивач прийняла виконання договору шляхом отримання орендної плати за 2012-2015 роки. Зокрема, з відомості розрахунків з пайовщиками по СФГ «Глорія» за 2014 рік вбачається, що позивачем отримано орендну плату в сумі 5000 грн. (а.с. 153), з відомості розрахунків з пайовщиками по СФГ «Глорія» за 2013 рік вбачається, що позивачем отримано орендну плату в сумі 3215,35 грн. (а.с. 154), з реєстру орендодавців по СФГ «Глорія» за 2012 рік вбачається, що позивачем отримано орендну плату в сумі 3200 грн. та 150 кг. цукру і 1500 кг. зерна в натуральній формі (а.с. 155). Як вбачається із доданих представником відповідача Довідки Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області від 12 травня 2017 року №10/10-15-20-45 та податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку відповідачем протягом 2012-2015 років належним чином здійснювалася оплата податкових зобов'язань у тому числі і тих які випливають із спірного договору оренди (а.с. 143-152). У матеріалах справи відсутні докази того, що згідно з договором оренди належної позивачу земельної ділянки від 21 вересня 2012 року № 40 позивач не прийняла та повернула СФГ «Глорія» орендну плату за користування земельною ділянкою. Таким чином, сторонами не оспорюється факт переговорів щодо укладення договору оренди належної позивачу земельної ділянки, підтверджується виконання його умов обома сторонами протягом 2012-2015 років, не оспорюється факт державної реєстрації спірного договору. Із встановлених судом обставин справи вбачається, що позивач з 2012 року знала про використання відповідачем спірної земельної ділянки, схвалювала таке використання та отримувала орендну плати за це, при цьому знаючи про відсутність договору оренди не зверталась ні до відповідача, ні до суду з вимогою про заборону використання цієї земельної ділянки та витребування її із незаконного використання. Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 Цивільного кодексу України Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 254 Цивільного кодексу України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Аналізуючи зазначені норми суд приходить до висновку, що позов про захист порушеного, невизначного чи оспорюваного права може бути поданий до суду у межах загального трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вказаною нормою матеріального права встановлено загальні критерії визначення початку перебігу строку позовної давності, яка починається або з дня, коли особа довідалася про порушення свого права або з дня, коли особа могла довідатися про порушення свого права, тобто мала всі об'єктивні можливості зрозуміти, що її цивільне право порушено. Із позовної заяви вбачається, що позивач вважає порушення спірним договором її права на користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває у її власності. Про це порушення вона могла знати та знала з 2012 року, оскільки отримала від відповідача як орендаря належної їй земельної ділянки орендну плату в сумі 3200 гривень, 150 кілограм цукру і 1500 кілограм зерна в натуральній формі (а.с. 155), при цьому знала про відсутність договору оренди. Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Такий захист особа може здійснити шляхом звернення до суду із позовом про визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Нормами ст. 13 Конституції України та ст. 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власність зобов'язує. Позивач знаючи про користування відповідачем належною їй земельною ділянкою, оскільки отримувала від нього орендну плату в межах трирічного строку, а саме в 2013-2015 роках, не скористалася своїм правом на звернення до суду із позовом про захист її порушених прав. Таким чином трирічний строк позовної давності звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди землі від 21 вересня 2012 року №40, зареєстрованого в Управлінні Держкомзему у Миронівському районі Київської області 29 грудня 2012 року під № 322290004003754 закінчився 01 січня 2015 року, в той час як позивач звернулася до суду із позовом про захист її прав 06 червня 2016 року. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). За правилами ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача в письмових запереченнях проти задоволення позову від 20 липня 2016 року, просив застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності та відмовити їй у задоволенні позову (а. с. 43-45). За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її позову до селянського (фермерського) господарства «Глорія» про визнання недійсним договору оренди землі від 21 вересня 2012 року №40, зареєстрованого в Управлінні Держкомзему у Миронівському районі Київської області 29 грудня 2012 року під № 322290004003754 та зобов'язання повернути цю земельну ділянку, у зв'язку із пропуском трирічного строку позовної давності. Що стосується позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння суд дійшов висновку, що вказана вимога також задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Враховуючи викладене на підставі ст. ст. 15, 253-254, 256-257, 261, 267, 319 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed