Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 21 липня 2016 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі [PERSON]М.) до [PERSON] (далі [PERSON]Р.), [PERSON] (далі [PERSON]Ю.), третя особа: Жовтневий районний відділ Державної міграційної служби України в місті Дніпропетровську про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі ордеру № 686 серія А від 28 квітня 1982 року, виданого виконавчим комітетом Жовтневого районної Ради народних депутатів міста Дніпропетровська [PERSON], останній разом зі своєю родиною, яка складається з дружини [PERSON] та сина [PERSON], заселився до квартири [ADDRESS]. За зазначеною адресою окрім позивача з 01 липня 1982 року також зареєстрована його дружина [PERSON], а з 16 січня 1998 року син [PERSON] З 2000 року фактичні шлюбні відносини між позивачем та його дружиною припинено, внаслідок чого відповідачі фактично не мешкають в квартирі із зазначеного часу. Проте наявність за даною адресою місця реєстрації відповідачів породжує для позивача додаткові витрати з утримання квартири, у звязку із чим [PERSON] просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]; зняти відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу для розгляду автоматизованою системою розподілено судді Черновському Г.В., але у звязку із звільненням указаного судді з посади судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 04 жовтня 2016 року передана для розгляду судді Наумовій О.С., але у звязку із закінченням повноважень цієї судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, та відповідно до протоколу від 13 березня 2017 року справа передана для розгляду судді Ходаківському М.П. Ухвалою від 14 березня 2017 року суддею Ходаківським М.П. прийнято справу до свого провадження. Позивачем надано до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином за адресою їхнього місця реєстрації, причини неявки не повідомили. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд даної справи у судовому засіданні, призначеному на 09 серпня 2017 року, було відкладено за заявою представника відповідачів про відкладення розгляду справи у звязку із його зайнятістю в іншому судовому процесі, проте доказів на підтвердження зазначеного суду надано не було, а у судове засідання, призначене на 03 жовтня 2017 року, ані відповідач, ані їхній представник не зявилися. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Згідно з ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Ураховуючи, що відповідачі належним чином повідомлялися про призначені у справі судові засідання, а також приймаючи до уваги наявність в матеріалах справи письмових заперечень проти позовних вимог, в яких також заявлено про застосування строків позовної давності до даних вимог, судом визнано за можливе розглянути справу за відсутності сторони відповідачів. Третя особа у судове засідання не зявилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено у ході розгляду справи, на підставі ордеру № 686 серія А від 28 квітня 1982 року, виданого виконавчим комітетом Жовтневого районної Ради народних депутатів міста Дніпропетровська [PERSON], останній разом зі своєю родиною, яка складається з дружини [PERSON] та сина [PERSON], заселився до квартири [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до довідки про склад сімї № 8474 від 22 березня 2016 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 14 листопада 1986 року, [PERSON] з 01 липня 1982 року та [PERSON] з 16 січня 1998 року (а.с. 11). З довідки № 150 від 26 травня 2016 року, виданої Комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством, вбачається, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], не мешкають за адресою своєї реєстрації, тобто у квартирі № 99, розташованої в будинку № 1 по проспекту Героїв у місті Дніпропетровську, з 2000 року (згідно із актом сусідів) (а.с. 10). В матеріалах справи наявні: заява громадянки [PERSON] мешканки [INFO], від 11 травня 2017 року, громадянки [PERSON] мешканки [INFO], від 12 травня 2017 року, громадянки [PERSON] мешканки [INFO], від 11 травня 2017 року, посвідчені головою правління Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Героїв 1», щодо непроживання з 2000 року за адресою квартири № 99, розташованої в будинку № 1 по пр. Героїв у місті Дніпрі, [PERSON] та [PERSON] (а.с. 125-127). Факт непроживання відповідачів за адресою реєстрації з 2000 року підтвередила свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, відповідно до показів якої вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] та з 2007 року проживає разом із ним у квартирі [ADDRESS]. З часу вселення до зазначеної квартири, вона постійно в ній мешкає, речей відповідачів як і самих відповідачів не бачила. Наприкінці 2016 року, тобто після звернення [PERSON] до суду із даним позовом, до зазначеної квартири разом із двома чоловіками прийшла жінка, як згодом зясувалося це була [PERSON], яка намагалася домовитися із [PERSON] з приводу її реєстрації в квартирі. На питання представника відповідача свідок пояснила, що це був перший та останній раз, коли вона бачила [PERSON]; [PERSON] вона не бачила ніколи; щодо ініціатора розірвання відносин між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] зазначила, що, наскільки їй відомо, ним була відповідач, оскільки саме вона зібрала свої речі та пішла із дому, забравши із собою сина сторін. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 71ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла, він може бути визнаний судом особою, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116,\~156 ЖК Української РСР; ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до\~ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. \~Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Таким чином відповідачі без поважних причин понад шість місяців не проживають в квартирі № 99, що розташована за адресою: м. Дніпро, пр. Героїв, 1. При цьому не підлягає застосуванню до виниклих між сторонами правовідносин строк позовної давності, оскільки відповідно до розяснень, викладених Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 36 постанови Пленуму № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Крім того, твердження представника відповідача, викладене у письмових запереченнях проти позовних вимог, щодо перешкоджання позивачем відповідачам у доступі до квартири, в якій останні зареєстровані, не знайшли фактичного підтвердження в ході розгляду справи, жодного доказу зазначеного суду надано не було. Судом також враховано, що з моменту припинення відносин між [PERSON] і [PERSON] та її виїзду із квартири, остання жодним чином не намагалася відновити порушені, на її думку, права та повернутися мешкати за адресою реєстрації, а лише після звернення позивача до суду із даним позовом заявила про вчинення позивачем перешкод у користуванні квартирою. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Проте, що стосується позовних вимог про зняття з реєстрації відповідачів за адресою вказаної квартири, то відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є прямою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації, у звязку із чим у задоволенні вимоги про зняття відповідачів з реєстрації слід відмовити. У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду із даним позовом, підтягають стягненню на його користь з відповідачів.

Outcome: partial