Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 14.03.2017 року звернувся [PERSON] з вимогами про вселення в квартиру [ADDRESS], з визначенням порядку користування квартирою у вигляді виділення йому у користування окремої житлової кімнати площею 19,6 кв.м. та прилеглої до кухні лоджії площею 2,2 кв.м.; та виділення у користування відповідачки окремої житлової кімнати площею 15.4 кв.м та прилеглої до неї лоджії площею 1.7 кв.м. а також окремої житлової кімнати площею 14.8 кв.м. та залишення у спільному користуванні кухні площею 15.4 кв.м, вбиральні площею 1,3 кв.м, ванної кімнати площею 3.5 кв.м, коридору площею 12.5 кв.м. ; зобовязання відповідачки не чинити перешкоди у користуванні власністю вищезазначеною квартирою. У судовому засіданні 29.09.2017 року позивач, та його представник [PERSON], підтримали заявлені вимоги та наполягали на тому, що згідно рішення суду спірна квартира визнана спільною власністю, а тому позивач, як власник ? частки квартири має право користуватись даною квартирою без перешкод, однак вселитись не може у звязку із діями відповідачки, яка не пускає його у квартиру. Для визначення порядку користування квартирою пропонує варіант з відступленням від розміру належної йому ідеальної частки. [PERSON] не погоджуючись із позовом 01.06.2017 року подала письмові заперечення на позов а також зустрічну позовну заяву про визнання [PERSON] особою, яка втратила право користування житловим приміщенням квартирою квартиру [ADDRESS], на підставі того , що відповідач по зустрічному позову не проживає у зазначеної квартирі протягом пяти років у звязку із вибуттям на інше постійне місце проживання. У судовому засіданні 29.09.2017 року [PERSON] заперечувала проти первинного позову та наполягала на задоволенні зустрічного позову. У судове засідання 23.11.2017 року позивач ( відповідача по зустрічному позову) [PERSON] та його представник не зявились, від представника позивача надана заява про розгляд справи у його відсутності. Відповідач ( позивач по зустрічному позову) [PERSON] у судове засідання не зявилась, про поважність причин неявки заяв не надала. Від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи у звязку із зайнятістю у іншому процесі. Суд, враховуючи тривалість розгляду справу ( понад встановленого Цивільними процесуальним кодексом України двохмісячного строку), відсутність розумних підстав для чергового відкладення розгляду справи ( сторони надали пояснення по суті позовних вимог і своїх заперечень, процесуальна можливість надання нових доказів сплила, та у сторін було достатньо часу для належного захисту своїх прав) вважає за необхідно розглянути справу за відсутністю учасників процесу на підставі наданих сторонами доказів. Як встановлено у судовому засіданні рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2012 року по справі №1512/9500/12 шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений 15.01.2000 року, було розірвано. У період шлюбу 09 лютого 2009 року сторони придбали квартиру [ADDRESS], яка в цілому складається з трьох окремих житлових кімнат, житловою площею 49,8 кв.м та загальною площею 86,4 кв.м. Рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі 520/6735/13ц від 08.04.2014 року ( залишено без змін ухвалою апеляційним судом Одеської області 15.07.2014 року) зазначена квартира визнана спільним майном подружжя та за [PERSON] визнано право власності на ? частки даної квартири. Обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи ( ч.3 ст. 61 ЦПК України). Між сторонами існують чисельні судові спори, що свідчить про наявність неприязних стосунків між ними. До суду надано відповіді з поліції на звернення [PERSON] про перешкоди у потрапляння до спірної квартири ( 16.03.2017 року та 27.03.2017 року). Правовідносини, повязані із володінням та користуванням власністю, у тому числі квартирою, врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК). Так, правом власності, згідно ч.1 ст. 316 ЦК, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч.1,2 ст. 317 ЦК власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами першої та другої статті 358 ЦК встановлено, що співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності З метою забезпечення правильного та однакового застосування законодавства про приватну власність, Пленум Верховного Суду України у п.14 постанови №20 від 22.12.1995 року визначив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Частиною другою статті 61 ЦПК України врегульовано, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Судом, в даному випадку, визнається загальновідомим факт того, що трьохкімнатна квартира розміщена на пятому поверсі багатоквартирному будинку з однією кухнею та санвузлом ( згідно технічного паспорту від 31.07.2006 року а/с21 )не може бути розподілена на дві окремі квартири з ізольованими входами. Таким чином, суд враховуючи наявність у позивача право власності на ? частину спірної квартири, відсутність можливості виділення даної частки в окрему квартиру, та наявності спору між сторонами про користування позивачем даною квартирою вважає за доведеними позовні вимоги про необхідність встановлення порядку користування квартирою, наявності правових підстав для вселення [PERSON] в спірну квартиру відповідно до визначеного порядку користування та необхідність зобовязання відповідачки не чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю квартирою. Що стосується визначення порядку користування приміщеннями квартири, суд враховує пропозицію позивача, відсутність інших обґрунтованих пропозицій від відповідачки та розмір частки позивача, вважає за доцільним визначити порядок користування спірною квартирою у вигляді виділення користування [PERSON] окремої житлової кімнати площею 19,6 кв.м. та прилеглої до кухні лоджії площею 2,2 кв.м.; а у користуванні [PERSON] залишити окрему житлову кімнату площею 15.4 кв.м та прилеглу до неї лоджію площею 1.7 кв.м., а також окрему житлову кімнату площею 14.8 кв.м. В спільному користуванні співвласників залишити кухню площею 15.4 кв.м, вбиральню площею 1,3 кв.м, ванну кімнату площею 3.5 кв.м, коридор площею 12.5 кв.м. Також, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про про визнання [PERSON] особою, яка втратила право користування житловим приміщенням квартирою квартиру [ADDRESS], на підставі того , що відповідач по зустрічному позову не проживає у зазначеної квартирі протягом пяти років у звязку із вибуттям на інше постійне місце проживання, такими, що не підлягають задоволенню, у звязку із невірно обраним способом захисту прав, з наступних підстав: Обраний спосіб захисту свої прав визнання співвласника квартири особою, яка втратила право користування квартирою у відповідності до вимог ст. 71, 72, 163 Житлового кодексу України, якими врегульовані правовідносини між наймачем і членами його сімї, не може застосовуватись до співвласників, які мають право користування своєю власністю, у тому числі житловим приміщенням, незалежно від факту проживання в даному приміщенні. Цивільним кодексом України визначені випадки можливості припинення право спільної часткової власності. Зокрема ч. 1,2 ст. 365 ЦК України передбачено можливість припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, з урахуванням наявності підстав визначених частиною першою даної статті і за умови внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Також, у ч. 2 ст. 358 ЦК визначено можливість відповідної матеріальної компенсації співвласнику спільної часткової власності право на володіння і користування належної йому частки, якщо володіння або користування цією часткою є неможливим. В даному випадку з боку [PERSON] жодних заяв про припинення права власності на частку [PERSON] з внесенням грошей на депозитний рахунок суду або пропозиція про компенсування даної частки не подавалось. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що сам факт не проживання [PERSON] у спірної квартири протягом пяти років не є підставою для припинення його права часткової власності або можливістю обмеження у володінні та користуванні власностю, також як і наявність у власності [PERSON] іншого майна не є підставою для обмеження або припинення право власності на інше майно у розумінні законодавства України. Заяви [PERSON] про намір [PERSON] використовувати свою частку у спірної квартири для проживання інших осіб суд вважає не доведеним та такими що спростовуються позовними вимогами про вселення у квартиру саме [PERSON] У відповідності до вимог Цивільного кодексу України захисту підлягає порушене право. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, задоволення позову [PERSON] є підставою для стягнення на його користь з відповідачки документально підтверджених судових витрат у вигляді судового збору розміром 1280 гривень ( оригінали квитанцій по сплаті судового збору а/с 33-34). На підставі викладеного та

Outcome: approved