Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

До Нововодолазького районного суду Харківської області надійшла позовна заява\~ [PERSON] , від імені та в інтересах якої відповідно до ордеру № 1022191 від 19 серпня 2020 року діє адвокат Дегтяр І. А., до [PERSON] , в якій представник позивача просить стягнути з останнього на користь [PERSON] аліменти на утримання їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень 00 копійок щомісячно, але не менше встановленого законодавством мінімального розміру аліментів, починаючи із 20 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 22 лютого 2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області. Даний шлюб був розірваний за рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 вересня 2014 року. За час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Як зазначив представник позивача, [PERSON] перебуває у трудових відносинах з Фізичною особою підприємцем [PERSON] та її середня заробітна плата складає 4900 гривень 00 копійок, якої на утримання дитини не вистачає. Натомість відповідач, який офіційно не працевлаштований, має нерегулярний дохід до 10000 15000 гривень щомісячно, але матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди з приводу способу виконання батьком дитини своїх обов`язків з матеріального забезпечення дитини, [PERSON] вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Заочним рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 грудня 2020 року у справі з єдиним унікальним № 631/730/20 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено частково, стягнуто з [PERSON] , [INFO] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень 00 копійок щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 серпня 2020 року і до досягнення сином повноліття. 07 травня 2021 року [PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з заявою про перегляд заочного рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 грудня 2020 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 червня 2021 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення у цивільні справі № 631/730/21 (провадження № 2/631/661/20) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено, заочне рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів скасовано та призначено справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату,\~час і\~місце розгляду\~справи сповіщалася\~завчасно відповідно\~до приписів\~Цивільного процесуального\~кодексу України (а. с. 120 121, 124). Про причини своєї неявки суд не повідомила, ніяких клопотань на адресу суду не направляла. Разом із тим, в матеріалах справи міститься заява представника [PERSON] адвоката Дегтяря Ігоря Альбертовича, що надійшла на електронну адресу суду 07 жовтня 2020 року та зареєстрована за вхідним № ЕП - 1931/20-вх, відповідно до якої представник позивача вказав, що позовні вимоги щодо стягнення аліментів з [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень щомісячно, підтримує у повному обсязі, розгляд справи просив провести за його відсутності та відсутності позивача (а. с. 24). Відповідач, [PERSON] , у судове засідання також не з`явився, хоча про дату,\~час і\~місце розгляду\~справи був\~повідомлений завчасно\~відповідно до\~вимог статті\~128\~Цивільного процесуального\~кодексу України. Скориставшись\~правом,\~передбаченим частиною\~3\~статті 211\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~відповідач на\~адресу суду\~надав заяву,\~що була\~зареєстрована за\~вхідним №\~4894/21\~ вх.\~від 02\~вересня 2021\~року,\~відповідно до\~якої позовні\~вимоги [PERSON] \~визнав частково та зазначив, що справедливим та достатнім буде сплачувати аліменти у розмірі 1300 гривень 00 копійок. Розгляд справи просив провести за його відсутності (а. с. 133). За таких обставин суд бере до уваги приписи частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якими визначено, що\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність таких клопотання у сторін свідчать відповідні заяви, які долучені до матеріалів справи. Приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь у розгляді справи в суді, враховуючи, відсутність підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та його представника, а також відповідача, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи, що наведені у позовній заяві, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому, частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з приписами частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. З матеріалів справи судом встановлено, що 26 лютого 2005 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області зроблено відповідний актовий запис за № 14 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини зазначено як « [PERSON] » (а. с. 5). Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвище за № [NUMBER] , сформованого 27 квітня 2016 року о 12 годині 22 хвилини 13 секунд Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області установлено, що рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 вересня 2014 року у справі з єдиним унікальним № 631/1075/14-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а. с. 8). Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22 липня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 74 (а. с. 6). Згідно вищевказаної копії свідоцтва про народження [PERSON] батьками дитини зазначено громадян України: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Статтею 133 Сімейного кодексу України визначено, що якщо дитина народилася\~у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік батьком дитини. Таким чином, на підставі зазначених документів судом встановлений факт походження дитини від сторін по справі. Як убачається з довідки про доходи, виданою Фізичною особою підприємцем [PERSON] 11 серпня 2020 року за № 1/2020, [PERSON] працює у Фізичній особи підприємця [PERSON] на посаді продавця консультанта та за період з 01 лютого 2020 року по 31 липня 2020 року отримала заробітну плату у загальному розмірі 17059 гривень 52 копійки (а. с. 7). Вирішуючи даний спір суд виходить з приписів частини 2 статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України, якими чітко визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічне за своїм правовим змістом роз`яснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, з огляду на наведене слід зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, який передбачено у частині 4 статті 155 Сімейного кодексу України. Окрім цього, згідно приписів Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Такий припис доводить факт підвищеного захисту прав дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому суд зауважує, що згідно з положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У статті 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. При цьому батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу їх матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами в ході судового розгляду справи неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю та фактично знаходяться на її утриманні. Зазначені обставини жодним чином не спростовані відповідачем під час судового розгляду. Стягнення аліментів у судовому порядку є правом того з батьків, з ким проживає неповнолітня дитина, передбаченим Сімейним кодексом України, незалежно від надання допомоги на утримання дитини в добровільному порядку. Судом встановлено, що неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю, а отже тягар по її утриманню здебільшого покладається на позивача. Відповідачем жодних обставин, які б свідчили про його звільнення від сплати аліментів суду не надано, а тому суд вважає необхідним покладення на останнього аліментного зобов`язання. Імперативними припасами частин 1 та 2 статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічне роз`яснення щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів надане Пленумом Верховного Суду України в абзаці 3 пункту 17 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина 2 статті 182 Сімейного кодексу України). При цьому, суд\~за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (частини 1 та 2 статті 184 Сімейного кодексу України). Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у\~пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до\~положень\~статті 7\~Закону України\~№ 1082-ІХ\~від 15\~грудня 2020\~року\~«Про Державний\~бюджет України\~на 2021\~рік» у\~2021\~році прожитковий\~мінімум на\~одну особу\~в розрахунку\~на місяць\~для дітей\~віком від\~6\~до 18\~років становить:\~з 1\~січня 2021\~року \~2395\~гривень,\~з 1\~липня \~2510\~гривень,\~з 1\~грудня \~2618\~гривень. У відповідності до положень Закону України від 05 жовтня 2000 року № 2017-ІІІ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» прожитковий мінімум визначається як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Визначаючи розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача на утримання неповнолітньої дитини, суд враховує, що [PERSON] має офіційне місце роботи та постійний дохід, має задовільний стан здоров`я, доказів того, що останній є непрацездатним за станом здоров`я, суду не надано. Як убачається з довідки про доходи, виданої Товариством з Обмеженою відповідальністю «ЕЙДЖИЕЛ ЕНЕРДЖИ» 26 квітня 2021 року за № 2604-01, [PERSON] працює на посаді охоронника та за період з 01 жовтня 2020 року по 31 березня 2021 року отримав заробітну плату у загальному розмірі 37687 гривень 83 копійки, сума до виплати 30338 гривень 70 копійок (а. с. 80). При цьому суд виходить з приписів статті 180 Сімейного кодексу України, якими\~передбачено саме обов`язок,\~\~а не право батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття та цей обов`язок рівною мірою стосується як матері, так і батька дитини. Аналогічні приписи містять й у статті 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в якій передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Разом з тим, із наданих відповідачем доказів по справі, судом встановлено, [PERSON] , окрім спільної з позивачем дитини, також має на утриманні ще двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області 18 березня 2015 року (а. с. 79), та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області 24 липня 2018 року (а. с. 78), батьками яких зазначено [PERSON] та [PERSON] . З акту депутата округу № 3 Нововодолазької селищної ради Харківської області Коломенського Геннадія Владиславовича, складеного 05 травня 2021 року за № 322 в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] , разом із дружиною [PERSON] , [INFO] , донькою [PERSON] , [INFO] , сином [PERSON] , [INFO] , донькою [PERSON] , [INFO] (а. с. 81). Таким чином, із наданих відповідачем доказів судом встановлено, що [PERSON] має трьох малолітніх дітей, матерями яких є дві різні жінки, що породжує його обов`язок утримувати всіх дітей незалежно від того, з ким він проживає фактично. Отже, враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дітей при визначенні розміру аліментів, встановлений законодавством мінімальний прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, потреб дітей у розвитку та враховуючи наявність у відповідача на утриманні ще двох малолітніх дітей від іншого шлюбу, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 1500 гривень 00 копійок щомісячно. Також суд вважає за необхідне звернути увагу, що частина 1 статті 192 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Враховуючи положення частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України суд вважає, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 21 серпня 2020 року, а не з 20 вересня 2020 року як зазначено у позовній заяві. Згідно з пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити\~питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями частин 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року «Про судовий збір», який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Із даним позовом [PERSON] звернулась до суду у серпні 2020 році. Відповідно до абзацу 3\~статті 7 Закону України № 294-ІХ від 14 листопада 2019 року\~«Про Державний бюджет України на 2020 рік», з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 2102 гривні, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок. Проте, враховуючи положення пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», які передбачають, що у справах про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, судові витрати слід покласти на відповідача. З огляду на вище викладене,

Outcome: partial