Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

До суду 05.06.2018 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про надання [PERSON] дозволу в інтересах її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], та неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], на оформлення необхідних, передбачених діючим законодавством України, проїзних документів дітям для їх виїзду за кордон без письмової згоди батька [PERSON]. В обґрунтування позову зазначив, що 29 квітня 2003 року між [PERSON] (до реєстрації шлюбу мала прізвище - [PERSON]) та ним, [PERSON], Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №198, прізвища чоловіка і дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] та [PERSON] відповідно. Цей факт підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 29.04.2003 року. У період проживання у шлюбі у подружжя народився син [PERSON], [INFO], а також донька [PERSON], [INFO]. Зі спливом часу стосунки між [PERSON] та Відповідачем [PERSON] та подальшому, рішенням Приморського районного суду міста Одеси (суддя Загороднюк В.І.) шлюб між сторонами було розірвано. Посилалась на те, що відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дітей разом з позивачем за кордон для відпочинку та оздоровлення, тому вимушена була звернутись до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 26.06.2018 року провадження у справі було відкрито. До суду 04.07.2018 року надійшла заява представника позивача, згідно якої просив змінити предмету позову, а саме просив надати їй, [PERSON], дозвіл в інтересах її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], та неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], на оформлення необхідних, передбачених діючим законодавством України, проїзних документів дітям для їх виїзду за кордон без письмової згоди батька. Розгляд справи, призначений на 04.07.2018 року, був відкладений на 10.07.2018 року для належного сповіщення відповідача. Ухвалою суду від 10.07.2018 року було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті на 18.07.2018 року. Позивачка у судове засідання не з'явилась, була сповіщена про час та місце розгляду справи належним чином. Від представника позивача - [PERSON] (по довіреності від 27.02.2018 року) надійшла заява, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності та проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, поважних причин неявки суду не представив, чим позбавив суд можливості вислухати її пояснення та думку по суті. Відзив не надав. Поштова кореспонденція (ухвала суду про відкриття провадження у справі разом з позовної заявою) направлялась відповідачу за останньою відомою адресою проживання, проте була повернута до суду з відміткою пошти «за закінченням строків зберігання». Крім того, ухвалу суду від 26.06.2018 року про відкриття провадження у даній справі розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 квітня 2003 року між [PERSON] (до реєстрації шлюбу мала прізвище - [PERSON]) та [PERSON] Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №198, прізвища чоловіка і дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] та [PERSON] відповідно. Цей факт підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 29.04.2003 року. У період проживання у шлюбі у подружжя народився син [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 18.05.2004 року), а також донька [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 23.03.2016 року). Зі спливом часу стосунки між [PERSON] та Відповідачем [PERSON] та подальшому рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 16 квітня 2018 року (суддя Загороднюк В.І.) шлюб між сторонами було розірвано. Підставою звернення до суду з даним позовом стало те, що відповідач не надає згоди на виїзд дітей разом з позивачкою за кордон. Відповідно до ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливість здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Сімейне законодавство України також закріплює рівноправність обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частини першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХХП від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї перед законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно частини 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, яка є частиною національного законодавства України, батько(ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Частиною третьою статті. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (із змінами та доповненнями), та Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо виїзду малолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або ж за відсутності згоди одного із них. Ненадання дозволу на виїзд малолітньому [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 18.05.2004 року), та [PERSON], [INFO], за кордон в супроводі її матері [PERSON] для відпочинку, оздоровлення та духовного розвитку, порушує законні права та інтереси цієї дитини. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтовані та законі, доведені матеріалами справі та такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved