Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

До суду звернувся позивач з вказаним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь за договором позики борг в сумі 45000,00 грн, 3% річних у сумі 188,63 грн., відсотків за користування чужими коштами в розмірі 1068,90 та понесені судові витрати. В обґрунтування позову вказує, що 04 березня 2019 року він та відповідач уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 45000,00 гривень з умовою повернення їх до 01.08.2019. На підтвердження отримання коштів відповідач написав розписку, однак в обумовлений термін борг не повернув. Позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує з підстав, визначених у позовній заяві, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Відповідно до статті 169 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), та відповідно до статті 224 Цивільного процесуального кодексу України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 06 березня 2019 року [PERSON] надав [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 45000,00 грн., з кінцевим терміном повернення коштів 01.08.2019 року. Розписка підписана власноручно відповідачем.\~ Судом встановлено, що відповідачем [PERSON] не виконано перед позивачем зобов`язання щодо повернення позики згідно розписки від 06 березня 2019 року, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу в розмірі 45000,00 грн., 3% річних у сумі 188,63 грн. та відсотків за користування чужими коштами в розмірі 1068,90. Відповідно до ст.1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1ст. 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049\~ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. З наявної в матеріалах справи розписки від 06.03.2019 року вбачається, що відповідач зобов`язався повернути борг позивачу протягом визначеного в розписці строку, а саме до 01.09.2019 року. Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк. Статтею 545\~ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи долучено оригінал розписки від 06.03.2019. Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання відповідачем боргового зобов`язання перед позивачем. Відповідно до ст.\~526,\~530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. У частині ч.1\~ст. 527 ЦК України\~сформульоване загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Із розписки, підписаної відповідачем, вбачається, що він взяв на себе зобов`язання повернути позивачу кошти у розмірі 45000,00 грн.. Таким чином, зобов`язання з повернення коштів позивачу відповідач підтвердив своїм підписом. З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення боргу у розмірі 45000,00 грн. за договором позики підлягають задоволенню. Частиною 2\~статті 625 ЦК України\~встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не установлений договором або законом. Позивач в позові просить стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми, що становить 188, 63 грн., в обґрунтування вказаної суми надано розрахунок. Інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 ЦК України не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Таким чином, з відповідача на підставі\~ст. 625 ЦК України\~підлягає стягненню 3% річних у сумі 188, 63 грн.. Що стосується вимоги позивача стягнути з відповідача відсотків за користування чужими коштами в розмірі 1068,90 грн., суд виходить з наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення\~\~правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки\~ЦК України\~не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (постанова Верховного Суду України від 18 липня 2012 року № 6-79цс12). Тобто, з наведеного слід дійти висновку, що позикодавець має право на одержання процентів від суми позики якщо таке право визначено договором, а також встановлено розмір та порядок одержання відсотків. Таким чином, договір (розписка) укладений 06.03.2019 року між сторонами не містить жодних умов щодо сплати відповідачем процентів за цим договором, а від так позивач не має права на одержання (стягнення) таких процентів від відповідача. Крім того, слід зазначити, що в обґрунтування стягнення позивачем відсотків за користування коштами надано розрахунок пені, яким розраховано пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ. Тому, на підставі викладеного, у задоволенні позову в частині стягнення процентів в розмірі 1068,90 грн. слід відмовити за необґрунтованістю. Враховуючи вищевикладене,\~суд приходить\~до висновку,\~що позов\~підлягає частковому\~задоволенню і\~з відповідача\~на користь\~позивачапідлягає стягненню борг в сумі 45000,00 грн. та 3% річних від суми боргу у сумі 188,63 грн.. В задоволенні решти позовних вимог, слід відмовити. Згідно до положень ч. 1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони\~\~пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial