Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 29 липня 2014 року надійшла позовна заява [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] у позовній заяві та у судовому засіданні посилалась на те, що 15 липня 2013 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір SAMDN25000736484715, за умовами якого позивачка передала банку грошові кошти у сумі 1 000,00 грн. строком до 15 липня 2014 року та процентною ставкою - 18% річних. 05 липня 2014 року [PERSON] звернулась на адресу банку з письмовою заявою про повернення суми депозиту та виплату нарахованих відсотків, яка не була задоволена, грошові кошти не були повернуті вкладнику. У зв'язку з зазначеним позивачка просила суд стягнути з відповідача грошові кошти за вказаним договором у сумі 39 620,15 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 50 000,00 грн. (а. с. 2-5). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, зазначила про те, що має тяжке захворювання, лікування якого зупинено через брак коштів. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що договори банківського вкладу з позивачем укладалися на території Автономної Республіки Крим, яка є тимчасового окупованою територією, у зв'язку з чим відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приватбанк» на території Автономної Республіки Крим припинив свою діяльність. Крім того, окупаційна влада фактично здійснила конфіскацію майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк». Були арештовані також права та зобов'язання банку, в тому числі права вимоги і борги за всіма зобов'язаннями. Майно ПАТ КБ «Приватбанк» на території Автономної Республіки Крим окупаційною владою віднесено до майна, що підлягає націоналізації і обліковується як власність Республіки Крим. Відповідно до закону Російської Федерації № 39-ФЗ від 04 квітня 2014 року зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати клієнтам банківських установ на території Республіки Крим взяла на себе автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників». Згідно офіційних повідомлень вказана організація замінила ПАТ КБ «Приватбанк» за всіма зобов'язаннями, в тому числі депозитними, орендними, кредитними тощо, а ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя від 21 квітня 2014 р. автономній некомерційній організації «Фонд захисту вкладників» в довірче управління переданий майновий комплекс Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк». Викладені факти в сукупності свідчать про те, що зобов'язання за договорами ПАТ КБ «Приватбанк», укладеними працівниками Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», виконує автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна банку, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя (а. с. 43-46). Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 15 липня 2013 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір SAMDN25000736484715 (Вклад «Стандарт на 12 мес.»), за умовами якого позивачка передала банку грошові кошти у сумі 1 000,00 грн. строком до 15 липня 2014 року та процентною ставкою - 18% річних. Викладене підтверджується копією даного договору, наявною в матеріалах справи (а. с. 6, 8), оригінал якого, наданий позивачем, був оглянутий судом судовому засіданні, а також квитанцією № 12 від 15 липня 2013 року (а. с. 7). У судовому засіданні [PERSON] пояснила суду, що здійснювала внесення грошових коштів за даним вкладом і після 15 липня 2013 року, проте документи на підтвердження зазначеного надати не може у зв'язку із їхньою втратою під час тривалого перебування у лікарні. 05 травня 2014 року [PERSON] звернулась на адресу банку з письмовою заявою про намір достроково розірвати вказаний договір та отримання суми вкладу (а. с. 12). 05 липня 2014 року [PERSON] звернулась на адресу відповідача з письмовою заявою про повернення їй до 05 липня 2014 року суми депозиту та виплату нарахованих відсотків (а. с. 15), яка не була задоволена, грошові кошти не були повернуті вкладнику. З довідки № 30152652 від 15 липня 2014 року, надану [PERSON] співробітниками Кримського РУ ПАТ КБ «Приватбанк», вбачається, що на рахунку позивачки № [NUMBER] «Стандарт», відкритому в банку 15 липня 2013 року наявні грошові кошти у сумі 39 620,15 грн. З матеріалів справи також вбачається, що позивачка є інвалідом ІІ групи, має онкологічне захворювання (а. с. 9, 10, 17). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами ЦК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Частиною першою ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених норм права суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача грошових коштів за відповідним договором банківського вкладу у сумі 39 620,15 грн., з огляду на що позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що [PERSON] не було надано доказів на підтвердження завдання їй відповідачем шкоди нематеріального характеру, у зв'язку з чим вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.7 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційний задоволеним вимогам у сумі 396,20 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial