Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 30.05.2016 року звернулась позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що була власницею квартири №43 по вул. Армійській в м. Одесі. У звязку із погіршенням стану здоровя позивача у 2011 році, між нею та відповідачем [PERSON] було досягнуто домовленості щодо передання зазначеної квартири на його користь, що позивач хотіла оформити у вигляді заповіту, однак за наполяганням відповідача між сторонами було укладено договір дарування, який, як вважала позивач є заповітом та мав набрати чинності лише після її смерті, а також при умові покладення на відповідача певних обовязків, а саме: надання догляду та матеріальної допомоги позивачу та її чоловіку. Однак, з моменту укладення договору дарування відповідач не приймає участі в житті позивача, не надав допомоги при похованні чоловіка позивача, не підтримує її ні матеріально ні морально. Позивач зазначає, що договір дарування було укладено нею під впливом помилки, в момент укладення якого вона не розуміла його зміст та наслідки, у звязку з чим просить суд визнати недійсним договір дарування квартири від 26.07.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований за №311. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник позивача [PERSON] проти задоволення позову заперечував. В письмових запереченнях проти позову представник позивача зазначив, що сторонами дійсно було укладено договір дарування, який відповідав їх спільному волевиявленню, сторони розуміли зміст та наслідки укладеного договору, тож підстави для визнання його недійсним відсутні. До того ж, представник позивача просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні вимог, оскільки договір було укладено 26.07.2011 року, а до суду позивач звернулась лише 30.05.2016 року. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.06.2001 року. [PERSON] є сином позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ЯД №443193. 26.07.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №311. Згідно п. 15 договору сторони стверджують, що зміст цього договору, зміст зазначених у п. 14 статей Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Податкового кодексу України їм зрозумілий, питань, які б залишились незясованими і незрозумілими для них, немає. Разом з тим, з тексту договору вбачається, що у звязку із похилим віком та хворобою [PERSON] договір прочитано нотаріусом вголос та посвідчений за адресою проживання позивача. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. З розяснень, які викладено в п.19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року вбачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов'язків сторін. Так, відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Так, позивач зазначає, що мала на меті посвідчити нотаріально заповіт на користь свого сина та вважала, що право власності на квартиру перейде до відповідача лише після смерті позивача, а також вважала, що сторони дійшли згоди стосовно надання відповідачем догляду та матеріальної допомоги позивачу як особі похилого віку. Таким чином, фактично позивач помилилася стосовно природи правочину. Так, судом встановлено, що позивач є особою похилого віку ( [INFO]). Незадовго до укладення оспорюваного договору позивач знаходилась на лікуванні, що не заперечується жодною із сторін. До того ж, у звязку із станом здоровя позивача нотаріальна дія вчинялась поза межами робочого місця нотаріуса, вдома у позивача. Суд погоджується із доводами позивача та зазначає, що похилий вік значно впливає на можливість вірного сприйняття позивачем певних фактів та обставин, що призвело до помилкового сприйняття посвідчення нотаріусом укладеного між сторонами договору дарування за вчинення нотаріусом нотаріальної дії з посвідчення заповіту. До того ж, як вбачається із довідки КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» з 2010 року позивач знаходиться на обліку, регулярно спостерігається та потребує стороннього догляду. Як вбачається із тексту оспорюваного договору, що підтверджується і сторонами по справі, у звязку із станом здоровя та похилим віком текст договору дарування було прочитано нотаріусом. Суд зазначає, що неможливість особисто прочитати текст договору безумовно свідчить і про складність в сприйнятті змісту укладеного договору на слух, що сприяло неправильному сприйнятті позивачем природи укладеного правочину та прав та обовязків, які ним обумовлені. Таким чином, суд вважає доведеними посилання позивача, що вона, будучи особою похилого віку, яка за станом здоровя дійсно потребує стороннього догляду, вважала, що складає заповіт, тож, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Зазначена обставина свідчить про наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення, у звязку з чим договір дарування квартири підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. Окремо суд зазначає, що умова про надання догляду та матеріального забезпечення не може бути зазначена в заповіті, однак позивач не є фахівцем в сфері права, тож вважала, що сторони досягли домовленості і в цій частині шляхом укладення договору. Суд також зазначає, що позивач, заявляючи вимогу про визнання договору недійсним, посилається на ст. 230 ЦК України, однак позовні вимоги обґрунтовані саме наявністю помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Тож вирішуючи справу по суті,

Outcome: approved