Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

До Словянського міськрайонного суду звернулася [PERSON] з уточненим в ході судового розгляду справи позовом до ВАТ «Содовий завод» про стягнення індексації заробітної плати та середнього заробітку. Дана позовна заява мотивована тим, що позивач працювала на ВАТ «Содовий завод» з 27.01.1969 року по 13.07.1999 рік. З вересня 1997 року ВАТ «Содовий завод» припинило виплачувати працівникам заробітну плату. При звільнені з підприємства відповідач не провів з нею повного розрахунку. Рішенням Слов'янського міського суду від 07.06.1999 року з ВАТ «Содовий завод» стягнуто на користь позивачки заборгованість по заробітній платі в сумі 1184 грн. 44 коп. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 31.01.2000 року з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 311 грн. 20 коп. У звязку з наведеним позивач ставить питання про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та вважає, що відповідач повинен виплатити на її користь індексацію заробітної плати. До судового засідання позивач [PERSON] не зявилася, надала до суду заяву, відповідно до якої просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги просила задовольнити. Представник відповідача - Відкритого Акціонерного Товариства «Содовий завод» про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України. 26.07.2016 року до суду від відповідача надійшла Заява, в якій просять розглянути справу без участі представника ВАТ «Содовий завод». Відповідно до даної заяви, позовні вимоги ВАТ «Содовий завод» не визнає у повному обсязі. Будь-яке збільшення суми у ліквідаційної процедури по справі № 5/174Б про банкрутство ВАТ «Содовий завод» в частині застосування КЗпП України та інших нормативно-правових актів прийнятих до набрання чинності Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не можуть суперечити вищевказаному Закону України (ч. 2 ст. 23 розділу VII Прикінцевих положень Закону № 2343-ХІІ від 14.05.1992 року, ч. 1 ст. 38 Закону № 4212-VI від 22.10.2011 року «у банкрута не виникають ніяких додаткових зобовязань»). Тому ВАТ «Содовий завод» не може визнавати компенсації та інші додаткові вимоги крім основних заборгованостей по заробітній платі, яка на момент відкриття ліквідаційної процедури рахується за даними бухгалтерського обліку. Ліквідатор за законом не може збільшити реєстр кредиторів, які з моменту затвердження господарським судом не змінюються. Будь-які зміни сум у ліквідаційній процедурі не передбачені. Отже, ВАТ «Содовий завод» може визнати тільки дійсні вимоги, які можуть бути погашені на підставі ст. 31 (черговість задоволення вимог кредиторів) вказаного закону після проведення аукціону. На підставі викладеного, крім дійсної заробітної плати всі інші вимоги ВАТ «Содовий завод», який знаходиться в ліквідаційній процедурі, не визнає за законом. Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] працювала у Відкритому Акціонерному Товаристві «Содовий завод» з 27.01.1969 року по 13.07.1999 рік. З вересня 1997 року ВАТ «Содовий завод» припинило виплачувати працівникам заробітну плату. Рішенням Слов'янського міського суду від 07.06.1999 року з ВАТ «Содовий завод» стягнуто на користь позивачки заборгованість по заробітній платі в сумі 1184 грн. 44 коп. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 31.01.2000 року з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 311 грн. 20 коп. При звільнені з підприємства відповідач не провів з нею повного розрахунку. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у звязку з індексацією за рахунок власних коштів (стаття 1, частина перша статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року. Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Із розяснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у справах, повязаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у звязку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст. 33 Закону України «Про оплату праці» між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж самому порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконанням рішення. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. З розрахунку індексації заробітної плати за період з 01 грудня 1997 року по 01 травня 2016 року (згідно меж заявлених та підтриманих позовних вимог) видно, що Індексація за період з 01 липня 1999 року по 01 вересня 2016 року складає: 1184 грн. 44 коп. х 644,23 % / 100% = 7630 грн. 52 коп. Індексація за період з 01 лютого 2000 року по 01 вересня 2016 року складає: 311 грн. 20 коп. х 548,10 % / 100% = 1705 грн. 69 коп. Загальна сума індексації заборгованості заробітної плати за період з 01 липня 1999 року по 01 вересня 2016 року складає 9336 грн. 21 коп. Даний розрахунок є обґрунтованим, тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення індексації заробітної плати підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа. Організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено розрахунок при звільненні з позивачем в той день зроблений не був. Вирішуючи питання стосовно виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд виходить з наступного. З ч.6, ч.7 ст. 12 зазначеного Закону вбачається, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство. Разом з тим, у трудових правовідносинах такі поняття як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовується, такі терміни використовуються у низці статей Цивільного та Господарського кодексів України. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір із приводу порушення ВАТ «Содовий завод» законодавства про оплату праці з передбачених ст.ст.116,117 КЗпП України підстав. Норми трудового права ч.1 ст.116, ст.117 КЗпП України структурно віднесені до розділу V11 «Оплата праці» зазначеного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Разом з тим, суд вважає що спір про стягнення середнього заробітку за весь час затримки є спором про стягнення заробітної плати. Оскільки передбачене ст.117 КЗпП України стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не є санкцією в розумінні Закону, то спір про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є спором про стягнення заробітної плати, та ці виплати входять до переліку зобов'язань, на які не поширюється дія мораторію відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». У відповідності до ст.117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП. При відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.2 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки, виданої ВАТ «Содовий завод» № 01-23/548а від 01.09.2016 року, середній заробіток [PERSON] за два останніх місяці роботи складає 109 грн. 37 грн. Як роз'яснено у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»№13 від 24.12.1999р., не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Суд погоджується з розрахунком середнього заробітку наданим позивачем, оскільки він здійснений згідно вимог чинного законодавства та не суперечить іншим фактичним доказам встановленим по справі. При цьому суд враховує, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Вираховуючи середній заробіток, суд виходив із довідки про заробітну плату та середнього заробітку за два останні місяці роботи - (середньоденна заробітна плата) 4 грн. 85 коп. х 4302 робочих днів = 20 864 грн. 70 коп. Виходячи з встановлених по справі обставин, наведених законодавчих норм права та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню. Згідно п. 1 ч. 1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved