Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

До Михайлівського районного суду Запорізької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] сільської ради Михайлівського району Запорізької області про визнання права власності на житловий будинок. Позов мотивований тим, що 14 серпня 2002 року між нею та [PERSON], був укладений договір купівлі продажу житлового будинку за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, с. Старобогданівка, вул. Молодіжна, 114; земельну ділянку площею: 0,60 га, розташовану на території с. Старобогданівка Михайлівського району Запорізької області, призначену для ведення особистого підсобного господарства, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП № 000011 № 2436, виданим головою [PERSON] сільської ради Михайлівського району Запорізької області 21 грудня 1994 року; та земельну ділянку площею: 0,25 га, розташовану на території с. Старобогданівка Михайлівського району Запорізької області, призначену для ведення особистого підсобного господарства, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП № 000011 № 1038, виданим головою [PERSON] сільської ради Михайлівського району Запорізької області 21 грудня 1994 року, який нотаріально не був посвідчений. 14 серпня 2002 року позивач [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок, який знаходиться за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, с. Старобогданівка, вул. Молодіжна, 114, за 500 доларів США, про що була складена відповідна розписка. 15 травня 2003 року помер [PERSON]. На час складання договору купівлі - продажу, позивач домовився з [PERSON], щодо усіх істотних умов договору, отримала вищевказаний житловий будинок. Позивач вселилась в будинок за адресою: с. Старобогданівка, вул. Молоджіна, 114, сплачує всі комунальні платежі. На теперішній час позивач вирішила зареєструвати вищевказаний житловий будинок у державного реєстратора Михайлівської РДА Запорізької області та внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, але це не може зробити, оскільки [PERSON] помер. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, але надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, просить задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Михайлівського району Запорізької області не зявився, але надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи при його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України в разі визнання позовних вимог відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що 14 серпня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] , був укладений договір купівлі продажу житлового будинку за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, с. Старобогданівка, вул. Молодіжна, 114, та земельної ділянки площею: 0,60 га, розташованої на території с. Старобогданівка Михайлівського району Запорізької області, призначеної для ведення особистого підсобного господарства, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП № 000011 № 2436, виданого головою [PERSON] сільської ради Михайлівського району Запорізької області 21 грудня 1994 року; та земельної ділянки площею: 0,25 га, розташованої на території с. Старобогданівка Михайлівського району Запорізької області, призначеної для ведення особистого підсобного господарства, відповідно до державного акту на право постійного користвання на землю серії ЗП № 000011 № 1038, виданого головою [PERSON] сільської ради Михайлівського району Запорізької області 21 грудня 1994 року, який нотаріально не був посвідчений. Згідно розписки, складеної 14 серпня 2002 року, [PERSON] отримав від [PERSON] 500 доларів США, за продаж будинку, який знаходиться за адресою: с. Старобогданівка, вул. Молодіжна 114; та дві земельної ділянки. Оформити договір купівлі-продажу не зміг у звязку з відсутністю коштів, тому і вказав це в розписці. Відповідно до копії свідоцтва про смерть, виданого повторно 21 жовтня 2017 року Михайлівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, [PERSON] помер 11 травня 2003 року, про що в Книзі реєстрації смертей зроблений актовий запис № 08 (а.с.21). Спадкова справа після смерті [PERSON] відсутня, що підтверджується довідкою Михайлівської державної нотаріальної контори. Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 25 липня 2002 року, житловий будинок, який знаходиться за адресою с. Старобогданівка, вул. Молодіжна, 144, належить [PERSON] на підставі рішення виконкому Михайлівської районної ради № 205 від 10 серпня 1989 року (а.с. 23). Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП № 000011, № 2436, [PERSON] належить земельна ділянка розміром 0,60 га у межах згідно з планом, яка розташована на території с. Старобогданівка [PERSON] сільської ради Михайлівського району Запорізької області, призначена для ведення особистого підсобного господарства, виданого 21 грудня 1994 року [PERSON] сільською радою (а.с. 19). Згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ЗП № 000011, № 1038, [PERSON] належить земельна ділянка розміром 0,25 га у межах згідно з планом, яка розташована на території с. Старобогданівка [PERSON] сільської ради Михайлівського району Запорізької області, призначена для ведення особистого підсобного господарства, виданого 21 грудня 1994 року [PERSON] сільською радою (а.с. 20). Відповідно до довідки наданою Держгеокадастром головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області відділом у Михайлівському районі, [PERSON] при житті мав право приватної власності на земельну ділянку площею 0,60 га на території [PERSON] сільської ради Михайлівського району Запорізької області. Це право пітверджується державним актом на право приватної власності на землю ЗП № 000011 № 2436 який зареєстровано в Книзі реєстрації державних актів 21 грудня 1994 року за № 21. Також [PERSON] при житті мав право постійного користування на земельну ділянку площею 0,25 га на території [PERSON] сільської ради Михайлівського району Запорізької області. Це право підтверджується державним актом на право постійного користування землею ЗП № 000011 № 1038 який зареєстровано в Книзі реєстрації державних актів 21 грудня 1994 року за № 10 (а.с. 22). Відповідно до довідки КП «Михайлівське районне архітектурно-планувальне та техінвентаризаційне бюро» від 23 жовтня 2017 року № 1103, що право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: Запорізька область Михайлівський район с Старобогданівка, вул. Молодіжна, 114, згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 23 жовтня 2017 року, зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 25 липня 2002 року. Згідно довідки КП «Михайлівське районне архітектурно-планувальне та техінвентаризаційне бюро» від 126 жовтня 2017 року № 1142, інвентаризаційна вартість житлового будинку, що розташований за адресою: Запорізька область Михайлівський район с Старобогданівка, вул. Молодіжна, 114, станом на 26 жовтня 2017 року становить 56335 грн. Згідно\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до \~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Відповідно до\~ст.224 ЦК УРСР, що діяв на момент укладання договору і підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно\~ст.227 ЦК УРСР\~договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ч.1\~ст.47 ЦК УРСР). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Ст. 153 ЦК УРСР\~передбачено, до договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до п.2\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Цивільний кодекс УРСР\~в редакції 1963 року не передбачав поняття нікчемний правочин. Даний термін зявився у\~ЦК України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності 01 січня 2004 року. Договір купівлі-продажу житлового будинку від 14 серпня 2002 року не може бути визнаний нікчемним, оскільки станом на день його укладання не існувало такого поняття. Зазначений договір є оспорюваним і може бути визнаний недійсним при наявності для цього підстав, передбачених\~ЦК УРСР. Між тим, як встановлено в ході судового розгляду, на час складання договору купівлі - продажу, позивач домовився з відповідачем щодо усіх істотних умов договору, отримав у власність від нього вищевказаний житловий будинок та вселився туди. Позивач [PERSON] мешкає в даному житловому будинку по теперішній час, сплачує всі комунальні платежі. Відповідно до ч. 2\~ст. 47 ЦК України\~в редакції 1963 р., якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга ухиляється від її нотаріального оформлення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати останню дійсною. В цьому разі нотаріальне оформлення угоди у подальшому не вимагається. Відповідно до п. 4\~постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»\~(із змінами згідно з\~постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2\~ст. 47 ЦК\~за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями\~105,\~114 ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2\~ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Судом встановлено, що між продавцем та покупцем було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що підтверджується змістом розписки, в якій зазначено предмет продажу, визначена ціна продажу. Будь-яких суперечок між сторонами угоди судом не встановлено, протизаконних умов угода не містить та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, однак порушена форма угоди, оскільки при її укладенні не була дотримана нотаріальна форма договору. 11 травня 2003 року помер [PERSON]. За таких обставин, суд доходить висновку про те, що позивачем повністю виконано умови укладеного договору, а інша сторона померла, та не встигла нотаріально оформити угоду і захист майнових прав позивача можливий лише шляхом визнання договору дійсним. Стаття 392 ЦК України\~(в редакції 16 січня 2003 року) визначає, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що укладаючи спірний договір купівлі-продажу житлового будинку від 14 серпня 2002 року сторони договору досягли усіх істотних умов договору, угода купівлі-продажу будинку фактично виконана сторонами в повному обсязі, жодна сторона не заявляла вимог про визнання укладеного договору недійсним з підстав недодержання нотаріальної форми договору, за таких обставин позовні вимоги про\~ визнання права власності на житловий будинок № 114 по вул. Молодіжній в с. Старобогданівка та земельну ділянку площею 0,60 га, розташовану на території с. Старобогданівка Михайлівського району Запорізької області, призначену для ведення особистого підсобного господарства, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП № 000011 № 2436, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Стосовно позовної вимоги про прзнаннч права постійного користування земельною ділянкою, суд звертає увагу на таке: Дісно, Згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ЗП № 000011, № 1038, [PERSON] належить земельна ділянка розміром 0,25 га у межах згідно з планом, яка розташована на території с. Старобогданівка [PERSON] сільської ради Михайлівського району Запорізької області, призначена для ведення особистого підсобного господарства, виданого 21 грудня 1994 року [PERSON] сільською радою. Проте, згідно з частиною 1\~статті 92 ЗК України\~(у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Відповідно до\~статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями\~116,\~118 ЗК України\~є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої\~статті 125 ЗК України\~(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із частиною першою\~статті 126 ЗК України\~право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до\~статті 131 ЗК України\~громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього\~Кодексу. Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2329 від 05 жовтня 2016 року, в якій Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України, відмовила у задоволенні позову про визнання за особою в порядку спадкування за законом права на постійне користування земельними ділянками, з посиланням на\~ст. 407 ЦК України, ст.ст.\~19,\~20,\~23 Закону України «Про фермерське господарство», з тих підстав, що користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Відповідно до\~ст. 214 ЦПК України, зі змінами внесеними\~Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав. передбачених пунктами 1, 2 частини першої\~статті 355 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Враховуючи обставини справи, суд не вбачає підстав для відступу від правової позиції, викладеної у висновках Верховного суду України в постанові Верховного суду України № 6-2329 від 05 жовтня 2016 року, що в силу 360-7\~ЦПК України\~є обов'язковими для всіх судів України. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Outcome: approved