Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON], в якій вона просить надати дозвіл її дитині [PERSON], [INFO], на виїзд за межі України, а також перетинати лінію розмежування в зоні антитерористичної операції без письмового дозволу його батька, [PERSON], у супроводі матері, [PERSON], [INFO], строком на 1 рік. Відповідно до письмових пояснень позивача [PERSON] вона має намір разом з сином відвідати свою тітку [PERSON], яка проживає у м.Макіївка Донецької області. А також планує поїздку до Російської Федерації з метою відвідування тітки [PERSON], яка мешкає в м. Ростові, а також бабусі [PERSON], яка мешкає у селі Бурлук Котовського району Волгоградської області Російської Федерації, у якої [INFO] ювілей. Точних дат поїздок вона вказати не може у зв'язку із відсутністю дозволу на виїзд, але бажає гостювати у родичів по декілька тижнів. Також бажає відвідати бабусю на Новий рік. У судове засідання позивач та її представник не з'явились, надавши до суду заяви, в яких просили справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в порядку ст.ст.74,76 ЦПК України, причини неявки не повідомив. Ухвалою Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 09.10.2017 року постановлено провести заочний розгляд зазначеної справи. В позовній заяві була зазначена третя особа - орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України за вказаним предметом спору участь органу опіки та піклування під час розгляди справи судом не є обов'язковою. Разом з тим, на виконання ч. 3 ст. 36 ЦПК України, суд повідомив третю особу про розгляд справи. Представник третьої особи - Костянтинівської міської ради в особі органу опіки та піклування в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву, в який просив справу розглядати за його відсутності. Суд, з'ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що батьки [PERSON] та [PERSON] мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], на підтвердження чого до позовної заяви була долучена копія свідоцтва про народження [NUMBER] (актовий запис № 270, складений 01.06.2011 р. відділом ДРАЦС по м. Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області). Сторони в шлюбі не перебувають. Згідно копії паспорта позивача [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Відповідно до копії паспорта відповідача, а також відомостей наданих відділом реєстрації Костянтинівської міської ради, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Позивачем заплановані поїздки до Російської Федерації з метою відвідання тітки [PERSON], яка мешкає в м. Ростові, бабусі [PERSON], яка мешкає у селі Бурлук Котовського району Волгоградської області Російської Федерації, на святкування її ювілею [INFO], а також на Новий рік., а також у м.Макіївка Донецької області з метою відвідати свою тітку [PERSON]. Планує тривалість перебування у вказаних поїздках протягом декількох тижнів. Конкретні дати поїздок позивачем не визначені. Статтею 1 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» гарантовано право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно із ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. За змістом ч. 1 ст. 3, ст.18 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. За змістом ст. 157 цього Кодексу, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 р. затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України, відповідно до п. 3-5 яких передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається , в тому числі, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженим наказом першого заступника керівника Антитерорестичного Центру при СБУ (керівника антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 14 квітня 2017 року № 222ог, в п. 5.1.1 встановлено, що в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 № 57. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок такого виїзду за згодою батьків або за дозволом суду при відсутності згоди одного з батьків. З вищевказаних норм права вбачається, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання дозволу на таку поїздку. Отже, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини в зону проведення АТО та за кордон до Російської Федерації на рік, без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. А отже, посилання позивача щодо ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, у зв'язку з чим позивач потребує отримання від суду дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд на неконтрольовану територію України (територію проведення антитерористичної операції) у м. Макіївка Донецької області та за межі України строком на 1 рік є необґрунтованим. Відповідно до ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З позовної заяви та письмових пояснень позивача випливає, що ним заплановані поїздки з визначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, а саме: до Російської Федерації в період з жовтня 2017 року по листопад 2017 року та з грудня 2017 року по січень 2018 року з метою відвідування бабусі [PERSON], яка мешкає у селі Бурлук Котовського району Волгоградської області Російської Федерації, та тітки [PERSON], яка мешкає в м. Ростові Російської Федерації, в зв'язку з чим в цій частині позовні вимоги слід задовольнити та надати [PERSON], [INFO], дозвіл на виїзд з України до Російської Федерації в період з жовтня 2017 року по 30 листопада 2017 року та з 15 грудня 2017 року по 15 січня 2018 року у супроводі його матері [PERSON] без згоди та супроводу його батька [PERSON]. Проте, позивачем залишився не визначеним відповідний часовий проміжок перебування у м. Макіївці Донецької області, до якого позивач планує прямувати через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. В зв'язку з чим в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд присуджує позивачеві з відповідача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial