Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

До Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] . Відповідач зареєстрована у вказаному будинку, але з серпня 2018 року в ньому не проживає, разом з речами виїхала з будинку у невідомому відповідачу напрямку. Відповідач була зареєстрована в будинку лише за її проханням, оскільки доводилась йому знайомою. Реєстрація відповідача у зазначеному будинку порушує право позивача на вільне володіння, користування і розпорядження належним йому майном, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Пояснив, що будинок [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності. В 2006 році його знайома відповідач по справі попросила прописати її у зазначеному будинку, на що він погодився. В будинку вона ніколи не проживала, їй речей там не було. З серпня 2018 року вона виїхали за межі України до Російської Федерації, з того часу він її не бачив. Відповідач в судове засідання, призначене на 07.12.201 на 11.00 годину, не з`явилася з невідомої суду причини, конверт разом з судовою повісткою та іншими документами, направлений за адресою її зареєстрованого місця проживання повернувся до суду, причина повернення «адресат відсутній за вказаною адресою», про що зазначено в довідці поштового відділення. У відповідності до ч.10 ст. 130 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказі за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] , з урахуванням вимог діючого ЦПК України, вважається належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилася в судове засідання без поважних причин та не повідомила про причини неявки, відзив на позовну заяву не подала, позивач не заперечував проти ухвалення по справі заочного рішення, тому суд, з урахуванням вимог ст. 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] , ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши доводи позовної заяви, матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення позивача, показання свідків [PERSON] та [PERSON] , оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що заява підлягає повному задоволенню за наступних підстав. Як вбачається з вимог ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.\~ Відповідно до\~ст.76 цього Кодексу\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.\~ За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування будинку від 24.01.2002, посвідченого державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Малихіною Т.А., зареєстрованого в реєстрі за № 4-157 /а.с.5/. Вказана інформація підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.09.2021 /а.с.9/. Як встановлено в судовому засіданні відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.11/. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач є її сином, а відповідач доводиться їй подругою. Так, [PERSON] років 5 назад сказала, що їй необхідно десь прописатися, оскільки вона продала квартира та мала намір виїхати до Російської Федерації. Тоді вона запропонувала [PERSON] прописатися у будинку її сина, на що вона погодилася. Пізніше відповідач поїхала до Російської Федерації та по сьогоднішній день ніколи не з`являлась в будинку. У будинку сина відповідач ніколи не мешкала, її речей там ніколи не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач доводиться їй зятем, [PERSON] вона знає дуже давно. Однак, їй не було відомо, що [PERSON] була прописана у будинку її зятя. [PERSON] ніколи не мешкала в цьому будинку, її речей там також ніколи не було. Ніяких претензій з цього приводу відповідач не пред`являла. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З вимог ч.1 ст. 317 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В частинах\~1,2\~ст.\~319\~ЦК України\~зазначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Однак, у зв`язку з реєстрацією відповідача у належній позивачу квартирі, останній не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до\~ч.1\~ст.\~383\~ЦК України\~власник квартири\~/будинку/\~має право\~використовувати помешкання\~для власного\~проживання та\~проживання членів\~своєї сім`ї інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. З вимог ч.2 ст. 386 ЦК України вбачається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована у належному на праві власності позивачу будинку, проте з серпня 2018 року в будинку не проживає, її речей та іншого майна в будинку немає, до будинку вона не з`являється, претензій щодо проживання в будинку не пред`являє. Статтею 398 ЦК\~України передбачено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на\~інших підставах, встановлених законом. Надані позивачем до суду правовстановлюючі та реєстраційні документи, що засвідчують набуття права власності на будинок [ADDRESS] , підтверджують той факт, що позивач [PERSON] є єдиним законним власником даного об`єкту нерухомості. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які\~\~мають у приватній власності\~\~будинок\~(частину будинку),\~\~квартиру,\~\~користуються\~\~ним\~\~(нею)\~\~для\~\~особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК УРСР\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права вбачається, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони\~\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В даному випадку, судом встановлено, що [PERSON] не є членом сім`ї власника житла [PERSON] та була зареєстрована у будинку на її прохання власником будинку, будучи лише його знайомою. Судом не встановлено наявності будь-якої домовленості між сторонами щодо строку відсутності відповідача у вказаному будинку. Статтею 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, на підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд визнає позов [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved