Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 31.03.2020р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , неповнолітнього [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , малолітнього [PERSON] в особі законного представника [PERSON] (третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна) про визнання договору дарування від 03.05.2019р. недійсним та скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 06.04.2020р. ухвалою судді Ткаченко Н.В. було відкрито провадження по справі та розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 17.04.2020р. позивачу було відмовлено в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову (а.с. № 26 виділ. матеріалів). Ця ухвала постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.10.2020р. була залишена без змін (а.с. № 82-84 виділ. матеріалів). В межах підготовчого провадження сторони обмінялися відзивом та відповіддю на відзив, представником позивача також підготовані письмові пояснення. Ухвалою суду від 04.06.2020р. за клопотання позивача витребувано докази (а.с. № 121 т.№1). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 04.03.2016р., 08.04.2016р. та 28.07.2016р. на загальну суму 5 391 289 грн. 63 коп. між позивачем та ТОВ «ТАРГЕТИНГ» (в особі директора Гаврилової Т.А.) було укладено три договори позики, посвідчені приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. (зареєстровані у реєстрі під №721, №1122, №2797). В забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами позики було укладено договори застави 04.03.2016р., 08.04.2016р. та 28.07.2016р., які також були посвідчені приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. За умовами вказаних договорів застави предметом застави було виробниче обладнання за адресою: [ADDRESS] . Із настанням термінів повернення позик товариство грошових коштів позивачу не повернуло, а пізніше позивачем було з,ясовано, що предмета застави не існує (у м. Рівному такої адреси, як «вул. Виробнича, 10» немає). Позивач 23.03.2019р. звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про злочин. На підставі його заяви 22.05.2019р. органом досудового розслідування були внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідування та розпочато кримінальне провадження №12019040630000802. На момент укладання договорів позики та застави директором ТОВ «ТАРГЕТИНГ» була [PERSON] , а на час настання термінів повернення коштів директором ТОВ «ТАРГЕТИНГ» стала [PERSON] (мати [PERSON] ). Далі позивач зазначав, що 03.05.2019р. між [PERSON] , (як дарувальником) та неповнолітнім [PERSON] та малолітнім [PERSON] в особі матері [PERSON] (як обдарованими), було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. (реєстровий №3905). Після укладення цього договору, право власності на кв. [ADDRESS] (по Ѕ частині кожному) перейшло онукам [PERSON] . Позивач вважає, що договір дарування від 03.05.2019р. у відповідності до ст. 234 ЦК України фіктивний, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір був укладений між бабусею та онуками лише з однією метою - убезпечити майно від потенційного звернення стягнення, яке може відбутись після задоволення цивільного позову у кримінальному провадженні №12019040630000802. Отже позивач просив визнати недійсним з моменту укладення договір дарування квартири, який був укладений 03.05.2019р. між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л., зареєстрований у реєстрі під №3905, а також скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №31421700 від 03.05.2019р. щодо права власності [PERSON] на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] та №31422012 від 03.05.2019р. щодо права власності [PERSON] на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] , а також вирішити питання про розподіл судових витрат (а.с. № 4-11 т. № 1). 22.05.2020р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка [PERSON] , а також представник неповнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON] - [PERSON] просили відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування своєї незгоди зазначали, що договір дарування бабусею з онуками було укладено, оскільки це близькі родичі. [PERSON] часто хворіє, вже знаходиться у похилому віці, отже бабця мала бажання ще за життя розпорядитися власним майном на користь онуків. Також звертали увагу суду на те, що неповнолітній онук [PERSON] проживає з бабцею, стоїть на воїнському обліку за цією адресою. Договір дарування не є фіктивним, не укладався з метою уникнення звернення стягнення на майно, оскільки [PERSON] про існування кримінального провадження відносно неї дізналася лише з позовної заяви [PERSON] , жодного її допиту не було, жодного виклику на будь-які інші процесуальні дії вона не отримувала. [PERSON] та [PERSON] у відзиві також звертали увагу на те, що [PERSON] не може взагалі ставити питання про визнання недійсним договору дарування від 03.05.2019р., оскільки не є стороною цього договору, не набув він і статусу заінтересованої особи, щоб мати право оспорювати цей правочин. Відповідачі у справі не мають жодних зобов`язань перед позивачем ні в цивільних, ні в кримінальних правовідносинах (а.с. №83-87 т. № 1). 02.06.2020р. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач на спростування доводів викладених у відзиві наголошував на тому, що [PERSON] та [PERSON] , розуміючи можливі негативні наслідки результатів розслідування у кримінальному провадженні №12019040630000802, здійснили відчуження нерухомості на користь [PERSON] та [PERSON] з метою убезпечити відповідне майно від можливого стягнення. Договори позики дійсно були підписані між позивачем та ТОВ «ТАРГЕТИНГ». Однак, кримінальне провадження №12019040630000802 було порушене за фактом вчинення шахрайських дій посадовими особами вказаного товариства, зокрема, [PERSON] та [PERSON] , відносно позивача. Отже, нести відповідальність за спричиненні кримінальним правопорушенням позивачу збитки будуть саме ці фізичні особи, а не юридична особа ТОВ «ТАРГЕТИНГ» (а.с. № 107-108 т. № 1). Представником позивача [PERSON] після долучення представником відповідачів адвокатом Глушком М.І. договорів-приєднання на газопостачання та електропостачання за адресою: [ADDRESS] , оформлених на [PERSON] , 16.11.2020р. підготовані письмові пояснення, де представник позивача звертав увагу суду на те, що ці договори були укладені лише після заявленого та задоволеного судом 04.06.2020р. клопотання позивача про витребування доказів (а.с. № 207-215, 234-239 т. № 1). Підготовче засідання у справі відповідно до положень п.3 ч.1 ст. 200 ЦПК України проведено 17.11.2020р. (а.с. № 248 т. № 1). Представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреностей від 13.11.2019р. та 12.11.2020р. - а.с. №224, 243 т. № 1) 03.02.2021р. подав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. При розгляді справи просив врахувати відповідь на відзив та письмові пояснення. В заяві від 03.02.2021р. також просив справу розглядати за його відсутністю (а.с. № 3 т. № 2). Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] (яка також є законним представником двох дітей) - адвокат Глушко М.І. (діє на підставі ордеру від 02.06.2020р. - а.с. №115 т. №1) 03.02.2021р. також подав суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги не визнає з підстав зазначених у відзиву. В заяві від 03.02.2021р. просив справу розглядати за його відсутністю (а.с. № 6 т. № 2). Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Вдовіна Л.Л. в підготовче засідання 17.11.2020р. та судове засідання 03.02.2021р. не з,явилася, про дату розгляду справи судом була повідомлена належним чином (а.с. № 227, 230, 250-251 т. № 1). Листами від 23.10.2020р. приватний нотаріус ДМНО Вдовіна Л.Л. просила справу розглядати за її відсутності (а.с. № 232 т. № 1). Ухвалою суду від 03.02.2021р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) у відповідності до положень ст. 223, ч.2 ст. 247 ЦПК України вирішено розглядати справу за відсутністю представника позивача, представника відповідачів та третьої особи - приватного нотаріуса ДМНО Вдовіна Л.Л. з урахуванням заяв представників сторін та неявки третьої особи при належному повідомленні про дату судового засідання. Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами письмових доказів, вивчивши зміст заперечень стосовно позовних вимог, оцінивши докази на підставі положень ст.89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 03.05.2019р. між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] та [PERSON] (від імені якого діяла мати [PERSON] ), як обдарованими, було укладено договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. та зареєстрований у реєстрі під №3905 (а.с. № 103-104 т. №1). Предметом договору дарування є квартира загальною площею 51.1 кв.м., житловою площею 30,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказаного договору дарування від 03.05.2019р. за [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано право власності на Ѕ часку вказаної квартири на кожним, номер запису про право власності 31421700 та 31422012. Від імені малолітнього [PERSON] діяла законний представник - мати [PERSON] (а.с. № 15-16,104зв-105 т. № 1). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст.215 ЦК України). Частина 1 статті 234 ЦК України визначає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ч. 2 ст. 234 ЦК України). Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21.01.2015р. у справі № 6-197цс14, від 19.10.2016р. у справі № 6-1873цс16. Втім, при розгляді цивільно-правового спору, пред`явленого [PERSON] , судом не знайдено підстав для висновку, що договір дарування від 03.05.2019р. є фіктивним, та як наслідок цього для визнання недійсним цього договору. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 04.03.2016р., 08.04.2016р. та 28.07.2016р. на загальну суму 5 391 289 грн. 63 коп. між позивачем та ТОВ «ТАРГЕТИНГ» (в особі директора Гаврилової Т.А.) було укладено три договори позики, посвідчені приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. (зареєстровані у реєстрі під №721, №1122, №2797) (а.с. № 17-18,22-23,27-28 т.№1). В забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами позики було укладено договори застави 04.03.2016р., 08.04.2016р. та 28.07.2016р., які також були посвідчені приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. За умовами вказаних договорів застави предметом застави було виробниче обладнання за адресою: [ADDRESS] (а.с. №19-21,24-26,29-31 т. № 1). Позивач зазначав, що з настанням термінів повернення позик після направлення відповідних вимог товариство грошових коштів позивачу не повернуло (а.с. № 31-38 т. № 1), а пізніше позивачем було з`ясовано, що предмета застави не існує (у м. Рівному такої адреси, як «вул. Виробнича, 10» немає - а.с. № 45 т. № 1). Оскільки [PERSON] з,ясував, що предмета застави не існує, він 23.03.2019р. звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про злочин (а.с. № 39-44 т. № 1). На підставі його заяви 22.05.2019р. органом досудового розслідування були внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідування та розпочато кримінальне провадження №12019040630000802 (а.с. № 46 т. № 1). Постановою КЦС ВС від 27.03.2019р. у справі № 607/15555/17-ц (провадження № 61-2594св19) визначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буди виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. У справі, що розглядається судом, позивач не довів суду відсутність у сторін правочину наміру створити юридичні наслідки, які властиві договору дарування (в нашому випадку між бабцею та онуками). Не можна стверджувати, що [PERSON] та її онуки [PERSON] [PERSON] не мали на меті встановлення правових наслідків за цим договором, як родичі. Бабця [PERSON] та [PERSON] мала право за життя розпорядитися майном, яке належить їй на праві власності на користь онуків. Один з яких ( [PERSON] ) до речі, задовго до укладання цього договору, а саме з 09.11.2017р. був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. № 156 т. № 1), за цією ж адресою знаходиться і на військовому обліку. Як зазначається у вищенаведеній постанові КЦС ВС від 27.03.2019р., ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, стверджуючи, до [PERSON] при укладенні договору дарування 03.05.2019р. мала лише один намір, а саме унеможливити в подальшому (а саме, якщо в межах кримінального провадження буде задоволено цивільний позов) звернення стягнення на майно ТОВ «ТАРГЕТИНГ», директором якого вона є з 17.01.2017р., не довів взагалі того, що онуки [PERSON] не бажали настання правових наслідків правочину. Варто зазначити, що для укладення цього дарування було отримано дозвіл органу опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради, рішення виконкому Соборної районної у місті Дніпрі ради № 144 від 19.04.2019р. (а.с. № 103-104, 157 т. № 1). Влітку 2020р. [PERSON] було укладено і договори на газо- та електропостачання за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 209-215 т. № 1). У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.12.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У постанові також зазначається, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Згідно з частиною першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина 1 статті 722 ЦК України). Пунктом 2.2 договору дарування від 03.05.2019р. між сторонами визначено, що право власності на відчужувану квартиру у «обдаровуваних» виникає з моменту прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання «обдаровуваними» примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Пункт 2.9. договору підтверджує передачу «обдаровуваним» примірника договору (а.с. № 103-104 т. № 1). Отже, у справі, що розглядається судом не може йти мови про те, що [PERSON] та [PERSON] не прийняли дарунку. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1,6 ст.81 ЦПК України). Стосовно кримінального провадження №12019040630000802 відносно [PERSON] , на яке посилається позивач, обґрунтовуючи свої твердження на умисел останньої по незаконному, формальному, на його думку, переоформленню права власності на квартиру з [PERSON] на [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає, що на день розгляду цивільної справи судом, відомостей про оголошення підозри [PERSON] , завершення досудового розслідування, передачі кримінального провадження до суду, обвинувального вироку, позивач не надав. Як зазначалося вище, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу усіх сторін правочину. За умови відсутності обвинувального вироку стосовно [PERSON] , немає і підстав стверджувати, що в останньої був умисел на приховування цього майна від органів досудового розслідування, на убезпечення майна від потенційного звернення стягнення, яке може відбутись після задоволення цивільного позову у кримінальному провадженні №12019040630000802. Варто звернути увагу на те, що, відомостей про подачу такого цивільного позову в межах кримінального провадження №12019040630000802 також позивачем не надано. Поза увагою суду не може залишитися той факт, що договори позики від 04.03.2016р., від 08.04.2016р. та від 28.07.2016р. були укладені між [PERSON] та ТОВ «ТАРГЕТИНГ» (в особі директора Гаврилової Т.А.) (а.с. № 17-18, 22-23, 27-28 т. № 1), отже [PERSON] не є стороною цих договорів. До речі, [PERSON] суду взагалі не долучено жодного доказу про те, що він намагався (намагається) отримати грошові кошти зі сторони по цим трьом договорам позики, а саме з ТОВ «ТАРГЕТИНГ». Стосовно зауважень з боку позивача проти долучених представником відповідача договорів-приєднання на газопостачання та електропостачання за адресою: [ADDRESS] , оформлених на [PERSON] , а саме те, що ці договори були укладені лише після задоволеного судом 04.06.2020р. клопотання позивача про витребування доказів (а.с. № 207-215, 234-239 т. № 1), суд зазначає, що докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України оцінюються, окрім іншого, за принципом їх достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності. Приймаючи до уваги саме ці положення ст. 89 ЦПК України, суд не може зробити висновок, що укладений договір дарування має ознаки фіктивного тільки з урахуванням тієї обставини, що один з онуків, а саме [PERSON] , [INFO] , є малолітнім, та проживає з матір,ю, а не в подарованій йому Ѕ частині квартири. Також суд зауважує, що визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, якій не є стороною цього правочину. Постановою КГС ВС від 23.12.2020р. у справі № 910/7579/16 визначено, що у випадку відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено. [PERSON] не є стороною договору дарування від 03.05.2019р., не набув він і статусу заінтересованої особи, щоб мати право оспорювати цей правочин. Відповідачі у справі не мають жодних зобов`язань перед позивачем ні в цивільних, ні в кримінальних правовідносинах Отже, сукупність наявних у справі доказів, дає суду право зробити висновок, що не має достатніх підстав для того, що б вважати договір дарування від 03.05.2019р. фіктивним, а отже відсутні і підстави для визнання його недійсним та для скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За вищезазначеного суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed