Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

До Олевського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», треті особи -\~приватний нотаріус Остапенко Є.М., приватний виконавець Табінський О.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 12.05.2020 року в кабінеті головного бухгалтера ДНЗ «Олевський професійний ліцей» Попов І.М. ознайомився з постановою, яку виніс приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Табінський О.В. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 07.04.2020 року ВП № 61685277. З даної постанови вбачається, що приватний виконавець Табінський О.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження стосовно позивача, а також виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 07.04.2020 року № 61685277 на підставі виконавчого напису № 3807 від 09.09.2019 року, який видав приватний нотаріус Харківського МНО Остапенко Є.М. Зазначає, що між ним та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» відсутні будь які фінансові зобов`язання. Також, у нього відсутнє будь-яке майно в межах виконавчого округу, на території якого приватний виконавець Табінський О.В. здійснює діяльність, а саме в місті Київ, тому вважає, що приватний виконавець Табінський О.В. прийняв на примусове виконання виконавчий напис з порушенням територіальності, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», що змусило позивача звернутися до суду із даним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою суду від 09.06.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позов підтримує в повному обсязі та наполягає на його задоволенні. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія управління активами» у судове засідання не з`явився, хоча про час день та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які наявні в матеріалах справи. Причини неявки суду не повідомив, заперечень стосовно позовних вимог позивача не надав. Третя особа по справі - приватний нотаріус Остапенко Є.М.\~у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що стверджується матеріалами справи. Третя особа по справі приватний виконавець Табінський О.В. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що стверджується матеріалами справи. 25.09.2020 року від представника відповідача директора ТОВ «Фінансова компанія управління активами» Велікданова С.К. надійшло до суду клопотання про врегулювання спору за участі судді. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦПК України, про проведення процедури врегулювання спору за участю судді суд постановляє ухвалу, якою одночасно зупиняє провадження у справі. Статтею 203 ЦПК України передбачено, що проведення врегулювання спору за участю судді здійснюється у формі спільних та (або) закритих нарад. Спільні наради проводяться за участю всіх сторін, їх представників та судді. Відповідно до ч.1 ст.205 ЦПК України, врегулювання спору за участю судді проводиться протягом розумного строку, але не більше тридцяти днів з дня постановлення ухвали про його проведення. Разом з тим, частина 1 ст.201 ЦПК України передбачає, що врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті. Отже, враховуючи норми чинного ЦПК України питання про врегулювання спору за участю судді повинно вирішуватися у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 01.09.2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», треті особи приватний нотаріус Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець Табінський Олег Володимирович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та справу призначено до судового розгляду. Отже, оскільки на даний час, справа перебуває на стадії судового розгляду, нормами чинного законодавства не передбачено врегулювання спору за участю судді на даній стадії. Крім того, вбачається, що зазначене клопотання не стосується цієї справи, оскільки у вказаному клопотанні особа, яка вказана, як директор ТОВ «Фінансова компанія управління активами» Велікданов С.К. не вірно зазначає особу позивача у справі, а саме: на підписаній та завіреній печаткою другій сторінці клопотання, зазначено, що в провадженні Олевського районного суду Житомирської області перебуває позовна заява [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія управління активами», проте позивачем по справі є [PERSON] . Крім того, суду не надані докази, що саме особа, яка підписала клопотання є директором відповідача та має право підписувати та подавати від імені відповідача ті чи інші клопотання. Враховуючи вищенаведене, суд не бере до уваги вищезазначене клопотання та розглядає справу по суті. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. За загальним правилом ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (п.3 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження»). Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч.1 ст.39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). Згідно зі ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За змістом положень ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Водночас цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Пунктом 2 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса по кредитним договорам, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Отже, з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Наведені висновки суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 15.01.2020р. по справі №305/2082/14-ц. Судом встановлено, що на виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу Остапенко Є.М. № 3807 від 09.09.2019 р. приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Табінським О.В. було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 07.04.2020 року ВП № 61685277 (а.с. 8-10). Відповідно до зазначеної постанови приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Табінським О.В. постановлено звернути стягнення на доходи боржника [PERSON] , [INFO] , що отримує дохід у Державному навчальному закладу «Олевський професійний ліцей», за адресою: Житомирська область, м. Олевськ. У позовній заяві позивач зазначає, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису керувався тільки розрахунком заборгованості, підготовленим працівниками банку, що не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача, а тому суд при вирішенні даного спору повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Суд звертає увагу, що у матеріалах справи відсутній виконавчий напис приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. № 3807 від 09.09.2019 року, питання про правомірність якого ставиться у позовній заяві, тому суд позбавлений можливості дослідити зміст даного напису та перевірити дотримання норм чинного законодавства нотаріусом при його винесенні. За змістом положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7ст.\~81\~ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проте, позивачем по справі не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викладених у позовній заяві, також позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається у позовній заяві на обґрунтування своїх вимог і заперечень. Метою судового доказування є всебічне, повне, об`єктивне з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду і вирішення справи. Обов`язок забезпечити в ході провадження повноту доказового матеріалу, що дозволяє встановити істину у справі в цивільному процесі, покладений на сторони. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених у законі. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зазначеній нормі закріплюється головний елемент змагального початку цивільного процесу: кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши\~\~належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed