Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вказаним позовом звернувся представник позивача та просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 28 грудня 2012 року, укладений між [PERSON] та селянським (фермерським) господарством [PERSON]. Позовну вимогу обґрунтував тим, що позивач [PERSON] 28 грудня 2012 року не укладала з селянським (фермерським) господарством [PERSON] договір оренди земельної ділянки площею 4,0100 гектар, кадастровий номер [NUMBER], яка знаходиться на території Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області. Підпис від її імені в договорі оренди землі є підробленим. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, просила суд відмовити у його задоволенні в зв'язку із його безпідставністю. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовна вимога та заперечення проти її задоволення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне. Судом встановлено, що 28 грудня 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди земельної ділянки площею 4,0100 гектар, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області. Цей договір зареєстрований в управлінні Держкомзему у Миронівському районі, про що у державному реєстрі земель здійснено запис від 28 грудня 202 року за № [NUMBER]. Згідно з ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно з ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Отже, у випадку вчинення правочину особою, яка не має необхідного обсягу цивільної дієздатності, такий правочин, згідно з нормами ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, може бути визнаний судом недійсним. Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч. 3 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та якими доказами вони підтверджуються. Зважаючи на те, що саме позивач ставить питання про визнання договору оренди землі від 28 грудня 2012 року, укладеного між нею та селянським (фермерським) господарством [PERSON], недійсним з тієї причини, що він підписаний не нею, а іншою особою, то відповідно до ст. 60 ЦПК України обов'язок по доведенню цього факту покладається саме на неї. Позивач не виконала свій обов'язок, передбачений ст. 60 ЦПК України, не надала належних та переконливих доказів, які свідчать, що підпис від її імені у договорі оренди землі від 28 грудня 2012 року, укладеного між [PERSON] та селянським (фермерським) господарством [PERSON] виконано не нею, а іншою особою. Висновки експертів Київського обласного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 14 липня 2016 року (а.с. 82-91) та від 01 листопада 2016 року (а.с. 136-140) не містять чітких та однозначних висновків про те, що підпис від імені [PERSON] в графі «Орендодавець» договору оренди землі від 28 грудня 2012 року, укладеного між [PERSON] та селянським (фермерським) господарством [PERSON], виконано не [PERSON]. Експерти у зазначених висновках лише висловлюють свої припущення, а тому відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, ці висновки не можуть братися судом до уваги під час розгляду справи. 18 листопада 2016 року в попередньому судовому засіданні суд, на підставі ст. 10 ЦПК України, роз'яснив представнику позивача його право на заявлення клопотання про проведення повторної експертизи підпису позивача на спірному правочині, але представник позивача відмовився від цього. Суд не бере до уваги покази позивача, дані нею під час допиту згідно зі ст. 184 ЦПК України, та покази свідків [PERSON] і [PERSON], оскільки позивач є зацікавленою особою, а свідки [PERSON] та [PERSON] є близькими знайомими позивача, а отже можуть сприяти її інтересам. Свідки [PERSON] та [PERSON] не дали показів, які чітко та беззаперечно свідчать, що [PERSON] не підписувала спірний договір. Із їх показів вбачається, що їм відомо лише про те, що позивач у другій половині грудня 2012 року їздила в Луганську область, тому не святкувала із ними Новий рік. Свідок [PERSON] під час допиту повідомила, що вона не може підтвердити чи спростувати факт укладала позивачем з селянським (фермерським) господарством [PERSON] спірного договору, їй лише відомо, що позивач укладала з цим суб'єктом господарювання договір оренди землі після смерті матері позивача. Крім того, покази цих свідків суперечать один одному, оскільки як [PERSON] так і [PERSON] повідомили, що [PERSON] постійно святкує Новий рік саме в компанії кожної із них, при цьому без участі іншого свідка. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 204 Цивільного кодексу України проголошується презумпція правомірності правочину. Усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов'язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов'язків. Враховуючи викладене, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів, які беззаперечно свідчать про те, що підпис від імені позивача в графі «Орендодавець» договору оренди землі від 28 грудня 2012 року, укладеного між [PERSON] та селянським (фермерським) господарством [PERSON], виконано не [PERSON], на підставі ст. ст. 13, 14 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 202-204, 207, 208 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed