Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернувся позивач із вищезазначеним позовом, згідно уточненої від 30.06.2016 року редакції позовних вимог (а.с. 243) просив витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] 215/1000 часток квартири [ADDRESS]; вселити [PERSON] у 215/1000 часток квартири [ADDRESS], усунути [PERSON] перешкоди в користуванні 215/1000 часток квартири [ADDRESS]. Крім того, просив встановити порядок виконання рішення суду, за яким зазначити, що рішення суду є підставою для здійснення державної реєстрації за [PERSON], а також підставою для скасування державної реєстрації за [PERSON], [PERSON] Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначив, що вказана частина спірної квартири належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.09.1994 року № 7-3738. За життя, [PERSON] заповіла належну їй на праві приватної власності частину квартири позивачу [PERSON] Після смерті [PERSON] 16.04.2002 року позивач прийняв спадщину належним чином. Позивач зазначає, що [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання заповіту, складеного [PERSON] недійсним та визнання права власності на 215/1000 частин зазначеної квартири. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.05.2011 року, позовні вимоги було задоволено, заповіт [PERSON] був визнаний недійсним. У звязку з набранням вказаним судовим рішенням законної сили, 15.02.2012 року [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла в дар 215/1000 частин квартири № 1 в житловому будинку № 12 по вул. Тираспольської в м. Одесі. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.04.2013 року заочне рішення було переглянуто, в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено, а отже й відновлене право власності позивача. Разом з тим, у звязку з тим, що ухвалою суду від 17.10.2014 року були скасовані заходи забезпечення позову, [PERSON] відчужила частку квартири на користь [PERSON] Посилаючись на незаконність таких дії з боку [PERSON], позивач просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі. У судовому засіданні, представник позивача за довіреністю [PERSON], позивач [PERSON], уточнену позовну заяву підтримав, просив її задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю від 17.11.2014 року [PERSON] позовну заяву не визнав, звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, згідно якої просив визнати недійсним заповіт від 01.08.2001 року [PERSON] на користь [PERSON], посилаючись на ті обставини, що в останні два роки перед смертю [PERSON], остання перебувала в дуже тяжкому хворому стані з ознаками психічного розладу, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що проявлялося у провалах памяті, роздратованому стані, лаянні на людей, не впізнаванні знайомих людей, доводилось неодноразово викликати швидку допомогу, районного лікаря. Посилаючись на вищевикладені обставини, відповідач просив зустрічну позовну заяву задовольнити, в задоволенні первісного позову, просив відмовити. Інші учасники процесу у судового засіданні жодного разу не зявились, про дату час і місце судового засідання неодноразово повідомлялись рекомендованою та курєрською кореспонденцією в порядку встановленим процесуальним законом. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісна позовна заява підлягає задоволенню, в задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити. Судом встановлені наступні обставини. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON]Ф, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 09.09.1994 року, за реєстровим № 7-3738, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості в книзі № 109пр. на сторінці № 38 за № 453. [PERSON] заповідала [PERSON] квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 5550. Згідно копії свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси від 16.04.2002 року, судом встановлено, що [PERSON] померла 16.04.2002 року, актовий запис № 3583. Реалізуючи своє право на спадщину, позивач звернувся до нотаріальної контори та 13.11.2002 року, позивачу видане свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.11.2002 року, зареєстрованого за № 4-6987, згідного якого за [PERSON] визнається право власності на 215/1000 частин квартири [ADDRESS]. Право власності зареєстроване в ОМБТІ та РОН, що підтверджується витягом про реєстрацію право власності на нерухоме майно від 10.08.2010 року № 26969804. Судом встановлено, що [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання заповіту недійсним, просила визнати право власності на 215/1000 частин вказаної квартири. 19 травня 2011 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси позовна заява [PERSON] була задоволена, заповіт [PERSON] на імя [PERSON] був визнаний недійсним, за [PERSON] було визнано право власності на вищезазначену частку квартири. В період чинності вказаного судового рішення, [PERSON] подарувала 215/1000 часток квартири [ADDRESS] [PERSON], що підтверджується копією договору дарування від 15.02.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Вже після відчуження вказаної квартири, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.07.2012 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.05.2011 року було скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.04.2013 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.11.2013 року, зобовязано [PERSON], [PERSON] не чинити перешкод в користуванні власністю. 19 березня 2014 року Приморським районним судом м. Одеси (головуючий суддя Абухін Р.Д.) було ухвалене рішення, за яким, у [PERSON] було витребуване 215/1000 часток квартири [ADDRESS]. Однак, 07.11.2014 року, [PERSON] подарувала [PERSON] 215/1000 частин квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування від 07.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області. Позивач звернувся до суду із позовом про визнання вказаного договору недійсним та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.04.2015 року договір дарування від 05.02.2012 року, договір дарування від 07.11.2014 року були визнані недійсними. Проте, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.10.2015 року, рішення суду було скасовано, зазначено, що належним засобом захисту порушеного права є витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки рішення суду яке стало підставою для укладення вищезазначених договорів було скасовано. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Оскільки договори дарування є безоплатні договори, застосуванню підлягає ст. 388 ЦК України, без зясування обставин, встановлених ч. 1 вказаної статті. Як розяснено в п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано. Як встановлено вище, рішення суду, на підставі якого перейшли у власність [PERSON] спірні 215/1000 частин квартири [ADDRESS], які в подальшому за договором дарування передали у власність [PERSON], а остання в подальшому за договором дарування передала у власність [PERSON] скасовано, а позов [PERSON]Ф, до [PERSON] про визнання вказаного заповіту недійсним та визнання права власності залишено без задоволення. Таким чином, суд вважає, що вимоги позовної заяви в частині витребування у [PERSON] на користь [PERSON] 215/1000 часток квартири [ADDRESS] є повністю обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, суд, задовольняючи вказану позовну вимогу, враховує висновок Верховного Суду України, викладений в постанові № 6-6223цс16. Дослідивши вимоги позивача в частині вселення до спірного приміщення, суд зазначає, що кожна особа має право на ефективний засіб захисту порушеного права. Виконання судового рішення про витребування з чужого незаконного володіння не забезпечує безумовне право позивача на вселення до спірної квартири. Оскільки вселення як дія, є правомічністю користування у структурі права власності, відсутність відповідного наказу суду на захист та забезпечення цієї правомічності, стане причиною не повного відновлення порушеного права позивача, що є неприпустимим. За таких обставин, суд задовольняє позовну заяву в частині вселення позивача до вищезазначеної квартири. Суд вважає, що позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні власністю є також такими, що підлягають задоволенню. Так, оскільки між сторонами існують неприязнені стосунки, на теперішній час, позивач не може потрапити до належного йому обєкту нерухомого майна, що не заперечується відповідачами, суд вважає, що відповідачі здійснюють перешкоди позивачу у користуванні належною йому частиною квартири, у звязку з чим, задовольняє позовну заяву в цієї частині, як в частині вселення, так й в частині користування. Вимоги викладені в п. 2, 3, 4 прохальної частини позовної заяви в редакції від 30.04.2016 року не є матеріально-правовими вимогами, а є вимогами щодо встановлення порядку виконання рішення суду. Суд вважає, що вказані вимоги є такими, що подані передчасно, а отже розяснює позивачу про право звернення до суду із відповідним клопотанням, у випадку виникнення труднощів під час виконання рішення суду, в тому числі й в частині скасування державної реєстрації про право власності за колишнім власником. Відмовляючи в задоволенні зустрічної позовної заяви, суд зазначає що зустрічна позовна заява є безпідставною та необґрунтованою. Так, позивач зазначає, що останні два роки перед смертю [PERSON] остання перебувала в дуже тяжкому хворому стані, з ознаками психічного розладу, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідач за зустрічним позовом неодноразово викликав швидку допомогу та районного лікаря. В подальшому представник відповідача заявив клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Оскільки для проведення вищезазначеної експертизи, витребуванню та направленню підлягає медична документація за місцем проживання, судом були витребувані відомості з КУ «Міська лікарня № 5» Відповіддю від 19.10.2016 року № 650 була надана відповідь щодо відсутності медичної документації у вказаній установі. Суд враховує відсутність жодного належного доказу щодо страждання померлої [PERSON] на будь-які психічні розлади, тому вважає, що позовна заява є необґрунтованою. До вказаного висновку суд приходить також з тих підстав, що в позовній заяві маються посилання на виклик конкретного лікаря, тоді як представником не зазначено ані назву відповідної медичної установи, ані прізвище, імя та по-батькові лікаря, та відповідно, не заявлено клопотань про витребування вказаних доказів чи допиту вказаного лікаря, як свідка. Крім того, суд враховує ту обставину, що відповідач неодноразово звертався до суду із позовами про визнання заповіту недійсним з інших правових підстав. Відповідно до ст. 55 ЦК УРСР 1963 року, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Так, відповідно до п. 10 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Суд зазначає, що відповідачем не надано жодного доказу перебування [PERSON] в стані психічного розладу, не заявлено клопотань про витребування медичної документації з установ, де вона зберігається, а відтак суд зазначає що зустрічна позовна заява необґрунтована та безпідставна. Крім того, суд зазначає, що відповідач є таким, що подав зустрічну позову заяву після спливу строку позовної давності. Разом з тим, суд зобовязаний надати оцінку обґрунтованості матеріально-правової вимоги позивача, та, у випадку одночасного пропуску строку позовної давності та безпідставності матеріально-правової вимоги, відмовити в задоволенні позову, саме у звязку з безпідставністю відповідної вимоги. Враховуючи вищевикладені обставини, суд відмовляє в задоволенні зустрічної позовної вимоги, саме у звязку з її безпідставністю та необґрунтованістю.

Outcome: approved