Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

До суду 12.09.2019 року надійшов позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», уточнений 04.11.2019 року, пред`явлений до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] , [PERSON] , треті особи - Служба у справах дітей та сім`ї Одеської обласної державної адміністрації, служба у справах дітей та сім`ї Одеської міської ради, за якими просили: - звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, заг. пл.. 100,7 кв.м, житл. пл.. 56,5 кв.м., розташовану за адресою [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), у межах заборгованості за кредитним договором №014/0054/82/74810 від 16.05.2007 року у розмірі 187 365 дол. США 29 центів (сто вісімдесят сім тисяч триста шістдесят п`ять доларів США 29 центів), шляхом реалізації предмета іпотеки через прилюдні торги у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; - виселити без надання іншого житлового приміщення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із квартири за адресою [ADDRESS] , та зняти їх з реєстраційного обліку; - вселити та зареєструвати [PERSON] , 2009 р.н., у садовий будинок, що належить [PERSON] , заг. пл.. 137,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути із відповідачів на користь банку судових витрат. Згідно позовних вимог, 16 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та гр.. [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0054/82/74810, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 91 800 дол. США, строком до 16 травня 2017 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,75 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання у порядку та строки, визначені кредитним договором. Надання кредитних договорів проводилось згідно вимог п.3.2 кредитного договору шляхом перерахування у безготівковій формі кредитних коштів із позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника. Таким чином, банком виконав свої зобов`язання та надав позичальнику кредитні кошти на умовах, передбачених договором. Проте, усупереч вимогам п.3.3, п.5.1 Кредитного договору, позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання та не здійснював щомісячне погашення кредитної заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом. У зв`язку з порушенням позичальником договірних зобов`язань, банк звернувся до суду з відповідним позовом та Приморським районним судом м. Одеси 30.09.2011 року було винесено рішення, відповідно до якого позовні вимоги банку були задоволенні у повному обсязі та в солідарному порядку стягнуто з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 143 377,09 дол. США, що за курсом НБУ складає 1 135 431, 85 грн., та вирішено питання щодо стягнення судових витрат. Однак, позичальник вказане рішення суду та умови кредитного договору не виконує у зв`язку з чим на адресу позичальника та зареєстрованих в іпотечному майні осіб було направлено вимогу про виконання зобов`язання за кредитним договором та усунення порушень основного зобов`язання, надавши можливість добровільно врегулювати спірні правовідносини та погасити заборгованість. Посилалась на те, що станом на 08.08.2019 року заборгованість позичальника перед банком за вказаним кредитним договором №014/0054/82/74810 від 16.05.2007 року становить 187 365 дол. США 29 центів, з яких: заборгованість за кредитом - 76 105, 45 дол. США; заборгованість за відсотками - 111 259, 84 дол. США. Вказували, що у забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 17 травня 2007 року між банком та гр.. [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого виступає квартира [ADDRESS] . Отже, вважають, що мають право погасити заборгованості за кредитним договором за рахунок реалізації вказаного нерухомого майна. Проте, згідно довідки від 29.05.2019 року у квартирі, що є предметом іпотеки, зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які на думку позивача підлягають виселенню. При цьому, вказували, що на момент укладення договору іпотеки неповнолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у квартирі не був, а отже вважають, що не мав майнових прав відносно даної квартири та не існує перешкод для його виселення. За викладених обставин звернулись до суду з дійсним позовом. У хвалою суду від 16.09.2019 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позову. Недоліки позову були усунуті 07.10.2019 року. Ухвалою суду від 15.10.19 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання. Підготовче засідання 18.11.2019 року було відкладено на 20.01.2020 року через неявку сторін. Представником служби у справах дітей Одеської міської ради 18.11.2019 року було подано до суду пояснення, згідно яких зазначено, що у разі надходження від органу опіки та піклування листа щодо необхідності підготовки висновку зі спірного питання, ними буде детально вивчено та визначено правову позицію служби у справах дітей ОМР щодо заявлених позовних вимог. Представником відповідача - адв. Главацьким Ю.А. 06.12.2019 року подано до суду відзив на позов, згідно якого посилався на те, що для правильного вирішення даного спору є необхідними встановити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором №014/0054/82/74810 від 16.05.2007 року. Проте, банком надано лише розрахунок заборгованості, що є неналежним доказом. При цьому, представником відповідача заперечував розмір заборгованості. про погашення якого заявлено банком за даним позовом. Посилався на те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, який був розглянутий Приморським районним судом м. Одеси 27 липня 2011 року та вимоги банку були задоволенні, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії такого кредитного договору, та позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків нарахованих саме за умовами кредитного договору. Отже, вважає, що заявлених банком борг є необґрунтованим. Також заперечував проти вимог про виселення відповідачів, посилався на те, що таке виселення є незаконним та неможливим без надання відповідачам іншого житлового приміщення. Представником банку 20.01.2020 року було подано до суду відповідь на відзив, згідно якої наполягали на задоволенні уточнених позовних вимог та просили задовольнити у повному обсязі. Підготовче засідання 20.01.2020 року було відкладено на 24.02.2020 року у зв`язку з необхідністю направлення банком копій відповіді на відзив іншим учасникам процесу та неявкою учасників справи, окрім представника позивача та представника відповідача. У підготовче засідання 24.02.20 року сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Ухвалою суду від 24.02.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 12.05.2020 року. За клопотанням сторін та у зв`язку з їх неявкою розгляд справи 12.05.2020 року був відкладений на 09.07.2020 року. За клопотанням сторін розгляд справи також відкладався 09.07.2020 року. Через неявку сторін розгляд справи 03.11.2020 року був відкладений на 20.01.2021 року. У судовому засіданні 20.01.2021 року були присутні представник позивача - адв. Онищенко К.В. , яка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити за обставин та пояснень, викладених у позові та відповіді на відзив. Також був присутній представник відповідача - адв. Главацький Ю.А. , який заперечував проти вимог та просив відмовити із урахування його пояснень, викладених у відзиві на позов. Представник відповідача додатково посилався на те, що у відповідачів відсутнє інше нерухоме майно, а садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , вже не належить [PERSON] та згідно свідоцтва від 02.09.2020 року (зареєстровано в реєстрі за № 1901) право власності на нього набуло ТОВ «Консалт Солюшенс». Інші учасники процесу не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд за згодою присутніх осіб, на підставі ст. 223 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачів [PERSON] , [PERSON] та представників третіх осіб. Суд, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні осіб, вивчивши матеріали справи. приходить до наступного висновку. Згідно матеріалів справи, 16 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та гр.. [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0054/82/74810, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 91 800 дол. США, строком до 16 травня 2017 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,75 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання у порядку та строки, визначені кредитним договором. Надання кредитних договорів проводилось згідно вимог п.3.2 кредитного договору шляхом перерахування у безготівковій формі кредитних коштів із позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника. У рахунок забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 17 травня 2007 року між банком та гр.. [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого виступає квартира [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 10 квітня 2006 року приватним нотаріусом ОМНО Колодяжною А.В., зареєстрованим у реєстрі за №1126. У зв`язку з порушенням позичальником договірних зобов`язань, банк звернувся до суду з відповідним позовом та Приморським районним судом м. Одеси 30.09.2011 року було винесено рішення, відповідно до якого позовні вимоги банку були задоволенні у повному обсязі та в солідарному порядку стягнуто з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 143 377,09 дол. США, що за курсом НБУ складає 1 135 431, 85 грн., та вирішено питання щодо стягнення судових витрат (справа №2/1522/9800/11). Однак, позичальник вказане рішення суду та умови кредитного договору не виконує, що не спростовано сторонами по справі. Згідно розрахунку банку, станом на 08.08.2019 року заборгованість позичальника перед банком за вказаним кредитним договором №014/0054/82/74810 від 16.05.2007 року становить 187 365 дол. США 29 центів, з яких: - заборгованість за кредитом - 76 105, 45 дол. США; - заборгованість за відсотками - 111 259, 84 дол. США. Вимога банку від 01.08.2019 року про усунення порушень основного зобов`язання, направлена [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , була залишена відповідачами без виконання. У рахунок даної суми боргу банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно довідки ОСББ «Новосельського» від 29.05.2019 року у квартирі, що є предметом іпотеки, зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (2009 р.н.) та [PERSON] (а.с.18 на звороті). Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальникові зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 610, 612, 625 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Згідно з частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом частини першої статті 41 Закону «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. При цьому судом враховано, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки, згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Судом не встановлено обставин того, що відповідачі на праві власності, окрім спірного майна, мають також ще будь-яке інше житлове приміщення. Спірна квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів та площа останньої складає 100, 7 кв.м., що не перебільшує загальну площу метражу, передбаченого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Статтею 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2 ч. 1ст. 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов`язання, а є відстроченням виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов`язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Виходячи з викладеного, суд вважає, що у зв`язку з тим, що заборгованість за кредитним договором не погашена позичальником, що також встанновлено і рішенням суду, яке до сих пір не виконано, вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими та підлягають задоволенню, проте їх виконання здійснюється з урахуванням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Із приводу вимог про виселення відповідачів. Двадцять другого липня Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 219/4394/16-ц, провадження № 61-8593св18 (ЄДРСРУ № 90563117) досліджував питання щодо виселення з предмета іпотеки без надання іншого постійного житла. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Основного Закону встановлено, що кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону. Відповідно до частини другої статті 39 Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно з частиною першою статті 40 Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України дають підстави дійти висновку, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону, так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР). Відповідні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц, провадження № 61-29115сво18, у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16-ц, провадження № 61-16347св18, у постанові Верховного суду від 25.08.2020 № 147/1316/17 У постанові від 31 жовтня 2018 року , справа № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Зважаючи на викладене, немає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України (від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16). Установивши, що передана в іпотеку банку квартира за адресою [ADDRESS] , була набута у власність іпотекодавцем ( [PERSON] ) на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1126, тобто не за рахунок кредитних коштів, а також за відсутності відомостей про можливість надання відповідачам одночасного з вирішенням питання про їх виселення зі спірної квартири іншого постійного житлового приміщення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги банку про виселення відповідачів із спірної квартири зі зняттям з реєстраційного обліку за зазначеною адресою, без надання іншого постійного житлового приміщення. Також суд приходить до висновку про необґрунтованість та відсутність підстав для задоволення вимоги банку про вселення та реєстрації [PERSON] , 2009 р.н., у садовому будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки за розглядом справи судом встановлено, що даний житловий будинок із 02.09.2020 року належить на праві власності ТОВ «Консалт Солюшенс» (на підставі свідоцтво серії та номер 1901 виданого 02.09.2020 року). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судовий збір підлягає стягненню із відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ЦПК України).

Outcome: partial