Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON], яка діє як від свого імені, так і від імені своєї малолітньої доньки [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання правочину недійсним. У підтвердження своїх вимог позивач посилається на те, що вона зареєстрована і постійно проживає з 14.11.2012 року в кв. [ADDRESS]. [INFO] в неї народилась донька [PERSON], яка постійно проживає із нею з часу свого народження і зареєстрована за вказаною адресою з 17.06.2016 року. Окрім неї з донькою в спірній квартирі також зареєстровані і постійно проживають її батьки [PERSON] - з 14.11.12 року, [PERSON] - з 14.11.2012 року та її рідний брат [PERSON] - з 23.12.2011 року. Усі вони, повнолітні особи, набули право на проживання у якості членів сім'ї на підставі добровільного та свідомого волевиявлення колишніх власників квартири та їх родичів - відповідачів [PERSON] та [PERSON] Спочатку взаємовідносини між ними були родинними. Але згодом ці стосунки погіршились і відповідачі [PERSON] та [PERSON], судовим шляхом намагаються позбавити усіх їх права на проживання в спірній квартирі. Спочатку ними був заявлений позов до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, у задоволенні якого рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року було відмовлено. Також рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 9 червня 2016 року було відмовлено у задоволенні позову вказаних осіб до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою. Не отримавши потрібного ним результату, відповідачі [PERSON] та [PERSON] вирішили діяти іншим шляхом і використати відповідне діюче законодавство та усталену судову практику щодо втрати колишніми членами сім'ї власника права на проживання в зв'язку із відчуженням останнім належної йому власності на користь третьої особи. Так, 30 липня 2016 року вони уклали договір купівлі - продажу із відповідачем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за № 662. Новий власник спірної квартири відповідач [PERSON] 17 серпня 2016 року пред'явив у Малиновський районний суд м. Одеси позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод користування власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення. Новий власник відповідач [PERSON], заявивши до усіх них вищевказаний позов, діяв вибірково і не пред'явив вимоги про позбавлення права користування житловим приміщення та виселення до колишнього власника, сторони в угоді - [PERSON] та його дідуся наймача [PERSON], які, як і вона та її рідні, зареєстровані постійно у спірній квартирі: [PERSON] - з 19.05.1999 року, [PERSON] - з 13.06.1967 року. Ціна угоди є досить символічною: спірна квартира продана за 148 703 грн. 00, що в еквіваленті є менш ніж 5 500 доларів США. До укладання оспорюваної угоди в спірній квартирі була постійно зареєстрована і проживала її малолітня донька [PERSON], [INFO], з батьком якої вона у шлюбі не перебуває, разом не проживає, сімейних відносин не підтримує, спільного господарства не веде, отримує соціальну допомогу на утримання дитини. Іншого житла, окрім спірної квартири ні в неї, ні в її малолітній доньці не має. Угода купівлі - продажу квартири від 30 липня 2016 року була укладена без отримання попередньої згоди Органу опіки та піклування, що призвело до порушення не тільки її прав, але і прав її малолітньої дитини. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явились, але надали до суду письмову заяву, якою позов [PERSON] не визнали і просили слухати справу за їх відсутністю. Відповідач [PERSON], в особі свого представника [PERSON], позов [PERSON] не визнав, вважаючи його безпідставним та просив відмовити позивачці в задоволені її позовних вимог. При цьому представник [PERSON] пояснила суду, що позивачка не довела суду, які саме її права порушені, невизнані або оспорені, а також не надала доказів існування в неї будь - якого права на майно, яке було предметом оспорюваної угоди. Вона втратила право на проживання в спірній квартирі після реалізації права власності на неї колишніми власниками [PERSON] та [PERSON], членом сім'ї яких вона була. Донька позивачки [PERSON] народилась в період, коли діяла заборона на реєстрацію, накладена на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року, і тому не могла бути законним чином зареєстрована за адресою розташування спірної квартири. Оскільки реєстрація малолітньої [PERSON] була скасована на час укладання угоди купівлі - продажу від 30 липня 2016 року, то і згода органу опіки та піклування не була потрібна. В той же час представник відповідача [PERSON] не заперечувала того факту, що дитина народилась в спірній квартирі і підтвердила, якщо б дитина була зареєстрована у цій квартирі на час укладання угоди купівлі - продажу, то потрібно б було отримати згоду органу опіки та піклування відповідно із встановленим законом порядком. Представник відповідача [PERSON] також підтвердила, що малолітня [PERSON] на час звернення останнього з позовними вимогами до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод користування власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення не була зареєстрована в спірній квартирі, тому вона і не зазначена у позові у якості відповідача. Окрім того, представник відповідача [PERSON] пояснила, що між новим власником майна та його колишніми власниками [PERSON] та [PERSON] досягнуто згоди про добровільне зняття останніх з реєстрації за адресою відчуженої ними квартири у свій час. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, у попередньому судовому засіданні пояснила, що в зв'язку із відсутністю відомостей щодо реєстрації малолітньої [PERSON], [INFO], у спірній квартирі, на час укладання оспорюваної угоди, згода Органу опіки та піклування не вимагалась. Під - час розгляду справи третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'являлась. Суд, розглянувши й дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, оцінивши наявні докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу квартири від 30 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Андріадіс В.Ю. і зареєстрованого в реєстрі за № 662. Згідно інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 3.08.2016 року за № 65012466 державна реєстрація права власності відповідача [PERSON] на вказану квартиру була проведена 30.07.2016 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 725623451101, номер запису про право власності: 15726980. Продавцями у зазначеній угоді були відповідачі [PERSON] та [PERSON], яким вказана квартира належала - 1/4 частка належала [PERSON], на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради 26.01.1998 року, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за № 105959, право власності за яким зареєстроване в ОМБТІ та РОН 17 серпня 1998 року, номер запису: 29 в кнзі: 289 пр-111; 1/2 частка належала [PERSON], на підставі договору дарування, посвідченого Кірнас І.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 15.09.2015 року за реєстром № 1990, право власності за яким зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 11183929, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 725623451101; 1/4 частка належала [PERSON], на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради 26.01.1998 року, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за № 105959, право власності за яким зареєстроване в ОМБТІ та РОН 17 серпня 1998 року, номер запису: 29 в кнзі: 289 пр-111. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію від 29.07.2016 року за №1862, яка була витребувана судом у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Андріадіса В. Ю. разом з усіма іншими документами нотаріальної справи щодо посвідчення вищевказаного договору купівлі - продажу, на час укладання угоди в спірній квартирі були зареєстровані: [PERSON] (відповідальний квартиронаймач)- з 13.06.1967 року; його син [PERSON]. - з 14.11.2012 року; його онук [PERSON] - з 23.12.2011 року; його невістка [PERSON] - з 14.11.2012 року; його онук [PERSON] - з 19.05.1999 року; його онучка - [PERSON] - з 14.11.2012 року. В провадженні Малиновського районного суду наразі перебуває цивільна справа за № 521/14163/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод користування власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення (ухвала про відкриття провадження по справі від 04 жовтня 2016 року), що стало приводом для пред'явлення позивачкою [PERSON] позову про визнання правочину недійсним. Суд не приймає у якості доказу заявлених позивачкою [PERSON] позовних вимог посилання останньої на навмисне використання відповідачами судового шляху з метою позбавлення її права на проживання у спірній квартирі, на занадто низьку ціну майна, яке відчужувалося, а також на вибірковий підхід нового власника [PERSON] до визначення кола відповідачів з огляду на наступне. У відповідності із ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Окрім того, кожна особа вільна не тільки в обранні способу захисту свого права, але і у виборі кола осіб, до яких вона пред'являє свої вимоги. Також, згідно п. 3 вищенаведеного договору купівлі - продажу квартири, продаж зазначеної квартири вчинено за 148703 грн. 00 коп. за домовленістю сторін, що не суперечить діючому законодавству щодо права особи на власний розсуд визначати вартість майна, яке ним відчужується, але не менш ніж за ринкову вартість, визначену відповідними органами - суб'єктами оціночної діяльності. Відповідно до п. 4 договору купівлі - продажу квартири від 30 липня 2016 року, ринкова вартість спірної квартири, згідно до Звіту про оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ 1222632_30072016 СКІ60730-001, складеного суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Український центр експертної оцінки майна» 30.07.2016 р., становить 148703 грн. 00 коп. Також, з матеріалів справи та пояснень учасників процесу вбачається, що позивачка [PERSON] постійно зареєстрована і проживає в кв. [ADDRESS]. [INFO] в неї народилась дитина [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER], виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 26 травня 2016 року, актовий запис за № 4867. Батьком дитини є [PERSON], місце постійного проживання якого зареєстровано за адресою: [ADDRESS], про що свідчить довідка №П1-109449-ф/л від 30.11.2016 року Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради. Також судом встановлено, що батьки дитини не перебували і не перебувають у зареєстрованому шлюбі, разом не проживають, спільне господарство не ведуть, сімейні відносини не підтримують, вона отримує соціальну допомогу як малозабезпечена сім'я. Іншого житла ні в неї, ні в дитини не має. З наданої суду копії паспорту позивачки слідує, що відповідна відмітка про реєстрацію шлюбу із батьком дитини відсутня. Згідно довідці про отримання (неотримання) допомоги від 05.05.2017 року за №2197 управління соціального захисту населення в Малиновському р-ні Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради [PERSON] призначена допомога, відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям», у розмірі 926, 95 грн. з 01.02.2017 р. по 31.08.2017 р. Будь - які інші докази, які б спростовували встановлені судом вищенаведені обставини справи і доводили протилежне, суду не надані. Суд також зауважує, що прізвище позивачки з [PERSON] на [PERSON] змінено внаслідок розірвання шлюбу із гр-ном [PERSON], яке сталося на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року (справа № 521/8263/14-ц). Відповідно із ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно із ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. З огляду на наведене суд вважає, що право дитини на проживання в [ADDRESS] виникло з часу її народження не тільки на підставі вищевказаних норм права, але і у відповідності із ст. ст. 150, 155, 156 ЖК Української РСР та ст.ст. 331, 402, 405 ЦК України, положеннями яких передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Сервітутне право користування житлом набувають члени сім'ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім'ї. Окрім того, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Приходячи до такого висновку суд також враховував, що відповідач [PERSON], в особі свого представника, у своїх запереченнях та поясненнях визнавав і посилався на те, що позивачка є членом сім'ї колишніх власників. Окрім того, згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 12 Закону України від 02.06 2005 року «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь - яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, для вчинення яких необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь - якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови у позові (постанова Верховного Суду України від 0.07.2015 року по справі № 6-396цс15). Крім того, суд враховує правовий висновок Верховного Суду України від 20.01.2016 року по справі №6-2940 цс 15, предметом якої був спір про визнання недійсним договору іпотеки. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. В самій постанові Верховного Суду вказано, що: Верховний Суд України доповнює правові висновки, викладені в постановах, прийнятих Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування, може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. А в даному спорі правочин вчинений не батьками, а навпаки власником житла і цей правочин порушує гарантії збереження права дитини на житло, так як новий власник житла не може вважатися членом сім'ї матері дитини. Статтею 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір ю. З огляду на усі вищенаведені норми права та фактичні обставини справи суд не приймає до уваги ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 16.02.2016 року по справі № 521/18968Ї15-ц, якою Головному управлінню Державної міграційної служби в Одеській області та її територіальним підрозділам було заборонено вчиняти будь - які дії з реєстрації місця проживання осіб в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Постановлення судом цієї ухвали не може бути підставою для відмовлення дитині в набутті нею права на користування спірною квартирою, яке виникло в неї з часу народження, як і підставою для відмовлення їй у праві на проживання разом із матір ю. Суд також не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON], в особі свого представника, про те, що позивачка, будучі обізнаною про наявність вищевказаної ухвали, не мала права реєструвати дитину за зазначеною адресою. При цьому, суд виходить як з вищевикладених правових норм щодо захисту прав малолітньої дитини, так і з встановлених судом фактичних обставин справи щодо неможливості проведення реєстрації дитини за іншою адресою. В той же час наявність вищенаведеної ухвали суду призвела до низки подій, пов'язаних з реєстрацією дитини за адресою розташування спірної квартири, скасуванням цієї реєстрації і подальшим остаточним її поновленням. Так, з листів начальника Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (надалі Департаменту) від 06.09.2016 р. за №57/01-02-19, від 18.01.2017 р. за №289/01-02-19, від 08.02.2017 р. за №91/01-02-10, від 23.02.17 р. за №53/01-02-19, повідомлення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи Департаменту від 17.06.2016 р., довідки Департаменту № П1-109449-ф/л про реєстрацію місця проживання особи від 30.11.2016 р., картки реєстрації особи, адресної картки особи, довідок про реєстрацію місця проживання Департаменту б/д та від 08.08.2016 р., довідки з місця проживання про склад сім ї та реєстрацію від 23.01.2017 р. за №125 слідує, що вперше позивачка [PERSON] звернулась до Департаменту 17.06.2016 року за отриманням адміністративної послуги з реєстрації місця проживання своєї малолітньої дитини [PERSON], яка цього ж дня була зареєстрована за адресою розташування спірної квартири. Проте, 28.07.2016 року адміністратором відділу Департаменту здійснено скасування реєстрації місця проживання [PERSON] на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 16.02.2016 року. В наступному співробітниками Департаменту проведено перевірку підстав скасування реєстрації дитини і встановлено порушення вимог діючого законодавства, що обумовило поновлення реєстрації місця проживання [PERSON] за зазначеною адресою з 17.06.2016 року. Слід зауважити, що суду не надано доказів того, що дії Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо первинної реєстрації народженої дитини за вищевказаною адресою та поновлення її реєстрації у встановленому законом порядку визнані неправомірними. Таким чином, суд приходить до висновку що малолітня [PERSON], [INFO], була зареєстрована в спірній квартирі з 17.06.2016 року. В той же час, наслідком здійснення вищевказаних дій Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради стало не отримання попередньої згоди органу опіки та піклування на укладання угоди купівлі - продажу квартири від 30.07.2016 року, яку суд, з огляду на усі вищенаведені норми права та фактичні обставини справи, вважає обов'язковою. Вчинення зазначеного правочину без дозволу органа опіки та піклування не гарантує дитині збереження права на житло і порушує права як дитини, так і матері на проживання разом, розлучення дитини , яке є неприпустимим. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною першою ст. 215 ЦК України передбачено, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності із ч. 1 ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, є нікчемним. За статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальними приписами ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. Враховуючи викладене та

Outcome: approved