Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

До суду 12.07.2017 року звернувся представник ПАТ «Укрсоцбанк» з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON], за яким просив у рахунок погашення боргу за Договором кредиту №06/95/144 від 29.11.2006 року станом на 01.12.2016 року, який становить 67\~059,44 дол. США та складається з заборгованості за тілом кредиту 35\~253,17 дол. США; заборгованості за відсотками 30\~919,19 дол. США; заборгованості за комісією 887,08 дол. США, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлові підвальні приміщення №502, 503, 504, 505, 506, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського (колишня вул.. Островидова), буд. 97, заг. пл.. 48,9 кв.м., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В обґрунтування позову зазначили, що 29.11.2006 року між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк»(назва якого 09.03.2010 року була перемейнована на ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] було укладено Договір кредиту №06/95/144, відповідно до п.1.1 якого надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами («Траншами»), зі сплатою 13% річних та комісій у межах максимального ліміту заборгованості до 38\~000,00 долю США. У забезпечення виконання зобовязань позичальником [PERSON] 29.11.2006 року між банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку наступне майно, а саме: нежитлові підвальні приміщення №502, 503, 504, 505, 506, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського (колишня вул. Островидова), буд. 97, заг. пл.. 48,9 кв.м.. Сторони оцінили предмет іпотеки у розмірі 49\~392,00 дол. США. Посилались на те, що позичальник свої зобовязання за кредитним договором не виконувала належним чином, у результаті чого станом на 17.05.2017 року у неї виникла заборгованість за кредитом 35\~253,17 дол. США; за відсотками 30\~919,19 дол. США та за комісією 887,08 дол. США.. У звязку з чим, на виконання умов договору про іпотечний кредит та Іпотечного договору відповідачу було направлено вимогу, а саме «Повідомлення про усунення порушень», але на дату подання даного позову вимога не була виконана, тому вони звернулись до суду з відповідним позовом. Справа у порядку авто розподілу надійшла до провадження судді Нікітіної С.Й. та ухвалою суду від 24.07.2017 року провадження у справі було відкрито. В порядку повторного авторозподілу справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 25.10.2017 року була прийнята до провадження та призначена до розгляду на 13.11.2017 року. У звязку з неявкою сторін розгляд справи 13.11.2017р., 17.01.2018 року відкладався. До суду 20.02.2018 року надійшов відзив на позов від представника відповідача (а.с.95-106), згідно якого позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні. Представник відповідача посилався на те, що у звязку з невиконанням позичальником своїх кредитних зобовязань банком 12.07.2012 року було направлено на її адресу та адресу [PERSON] лист-претензію №501.5-07/96-8964 із вимогою достроково протягом 30 днів погасити в повному обсязі кредит. Таким чином, з огляду на п.6 Додаткової угоди №5 про винесення змін до Договору кредиту №-06/95/144 від 29.11.2006 року вважають, що відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України банк змінив строк виконання основного зобовязання на 17.08.2012 року та протягом трьох років, починаючи із цієї дати був зобовязаний предявити позов до іпотекодавця, проте звернувся з позовом лише 12.07.2017 року. Отже, сторона відповідача вважає, що банком пропущено строк позовної давності. Надали орієнтований розрахунок судових витрат. Ухвалою суду від 05.03.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 25.04.2018 року. До суду 25.04.2018 року надійшла заява представника банку, згідно якої просив відкласти розгляд справи та висловив заперечення щодо заяв сторони відповідача про пропуск строків позовної давності (а.с.120-124). 25.04.2018 року розгляд справи був відкладений на 21.06.2018 року у звязку з зайнятістю судді у розгляді іншої справи. До суду 14.06.2018 року надійшла заява представника відповідача про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності. 21.06.2018 р. за клопотанням представника банку розгляд справи був відкладений. 24.10.2018 року розгляд справи був відкладений на 22.01.2019 року у звязку перебуванням судді у відпустці. У судовому засіданні 22.01.2019 року був присутній представник банку, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, із урахуванням строків позовної давності до кожного платежу окремо. Також просив справу розгляду без оцінки іпотечного майна. Представник відповідача та третьої особи адвокат [PERSON] у судовому засіданні 22.01.2019 року заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити із урахуванням їх відзиву. Розгляд справи був відкладений на 06.02.2019 року у звязку з зайнятістю судді в розгляді справи по кримінальній справі. У судовому засіданні 06.02.2019 року представник банку підтримав свої пояснення, надані у минулому судовому засіданні, та вважає, що якщо суд і застосує строк позовної давності, то лише в разі до кожного платежу окремо. При цьому, висловив думку, що кредитний договір та іпотечний договір до сих пір діють, тому банк має право як на процент, так і інші нарахуванням. Представник відповідача адвокат [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти вимог, посилався на те, що банк, предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту, змінив строк основного зобовязання та ними прострочено строки звернення до суду з відповідним позовом. Просив відмовити та стягнути із банку на їх користь судові витрати. Третя особа у судове засідання не зявилась, була сповіщена про час та місце розгляду справи належним чином. Причини неявки суду не повідомила, жодних клопотань до суду не заявляла. Суд, за згодою осіб, які були присутні в судовому засіданні, з урахуванням ст.. 223 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності третьої особи, сповіщеної належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено,що 29.11.2006 року між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» (назва якого 09.03.2010 року була перемейнована на ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] було укладено Договір кредиту №06/95/144, відповідно до п.1.1 якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 38\~000, 00 дол. США, зі сплатою 13% річних та порядком погашення суми основної заборгованості та процентів згідно з Графіком погашення, та кінцевим терміном повернення заборгованості 28.11.2021 року. У забезпечення виконання зобовязань позичальником [PERSON] 29.11.2006 року між банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку наступне майно, а саме: нежитлові підвальні приміщення №502, 503, 504, 505, 506, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул.. Новосельського (колишня вул.. Островидова), буд. 97, заг. пл.. 48,9 кв.м.. Сторони оцінили предмет іпотеки у розмірі 49\~392,00 дол. США. Забезпечення було укладено для виконання зобовязань із повернення кредиту у розмірі 38\~000, 00 дол. США, зі сплатою 13% річних та порядком погашення суми основної заборгованості та процентів згідно з Графіком погашення, та кінцевим терміном повернення заборгованості 28.11.2021 року. 27.12.2006 року між позичальником та банком було укладено додаткову угоду №06/95/144/1, згідно якої сторони змінили та виклали в новій редакції «Графік погашення мікрокредиту». 14.11.2008 року між позичальником та банком було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, за умовами якої сторони виклали в новій редакції п.2.3, 2.4 та 2.5 статті 2 Договору (щодо нарахування та сплати відсотків за користування кредитом та визначення останнього дня повернення кредиту). 03.10.2008 року між позичальником та банком було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, за умовами якої сторони визначили новий розмір процентної ставки. 20.11.2008 року між позичальником та банком було укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору, за умовами якої сторони визначили новий порядок нарахування та сплати відсотків за ведення кредитної справи позичальника. 03.07.2009 року між позичальником та банком було укладено додаткову угоду №4 до кредитного договору, згідно якої сторони змінили та виклали в новій редакції «Графік погашення мікрокредиту». 28.09.2010 року між позичальником та банком було укладено додаткову угоду №5 до кредитного договору, згідно якої сторони виклали в новій редакції окремі пункти кредитного договору,зокрема: Пункт1 сторони визначили, що залишок заборгованості за кредитним договором складає 35\~253,17 дол. США, залишок боргу за відсотками 2\~540, 85 дол. США, по нарахованій комісії 870,39 дол. США. Згідно п.2.1 була встановлено проценту ставку у розмірі 13,20% річних. Згідно п.2.2 встановлено, що погашення залишку кредитної заборгованості здійснюється до 5го числа (включно) кожного місяця, визначено новий графік погашення. Згідно п.2.3. кінцевий термін погашення боргу за кредитом було визначено до 29.11.2021р.. Банк, посилались на те, що позичальник свої зобовязання за кредитним договором не виконані належним чином, у результаті чого у неї станом на 17.05.2017 року виникла заборгованість за кредитом 35\~253,17 дол. США; за відсотками 30\~919,19 дол. США та за комісією 887,08 дол. США.. За розглядом справи судом встановлено, що 12.07.2012 року банк направляв на адресу [PERSON] та [PERSON] лист-претензію №501.5-07/96-8964, згідно якої просив достроково протягом 30 календарних днів після отримання цього листа повернути кредит, сплатити проценти, комісії, можливу неустойку (а.с.109). Між тим, як встановлено судом та не заперечується сторонами, на дату подання цього позову вимога банку виконана не була. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша\~статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про іпотеку»\~іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою\~статті 7 Закону України «Про іпотеку»\~за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. За правилом частини першої\~статті 33 Закону України «Про іпотеку»\~в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених\~статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання. Згідно п.2.4.3 Іпотечного договору від 29.11.2006 року, Іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобовязання задовольнити свої забезпеченні іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктам 3.1 Іпотечного договору передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем умови, визначених п.п.2.1.1-2.1.10 цього Договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному п.2.4.4 цього Договору. Згідно п.4.1 Іпотечного договору, за невиконання чи неналежне виконання іпотекодавцем основного зобовязання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпеченні іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У відповідності до п.4.5.1 Іпотечного договору, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним з видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання субєктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення субєктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту шляхом предявлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на предявлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про обєкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із субєктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди повязане з порушенням субєктивного матеріального цивільного права.\~ Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що обєктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із субєктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.\~ Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. У відповідності до п.3.2.7 кредитного договору, кредитор має право звернути стягнення на засоби забезпечення виконання зобовязань за кредитом, у разі несплати позичальником, у строки, визначені п.п.1.1, 2.5. цього Договору Кредиту або його частин, процентів та можливих процентних санкцій. Відповідно до п.4.3 кредитного договору у разі невиконання позичальником зобовязань, визначених п.п.3.3.2-3.3.13 цього Договору, порушення позичальником або третьою особою, з якою укладений договір забезпечення виконання зобовязань за кредитом, умов договорів, визначених п.1.3 цього Договору, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився, та, відповідно, позичальник зобовязаний не пізніше наступного робочого дня, за днем порушення зобовязань, погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, та нараховані штрафні санкції. Після повного погашення позичальником заборгованості за кредитом, процентами та можливими штрафними санкціями дія цього договору припиняється. У відповідності до п.6 Додаткової угоди №5 про внесення змін до Договору кредиту від 28.09.2010 року, сторони домовились, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів та/або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 30 календарних днів, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, а позичальник, в свою чергу, зобовязується достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів із дати одержання вищезазначеного письмового повідомлення кредитора. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання, та визначили умови такого повернення коштів. Судом встановлено, що останній платіж за кредитним договором [PERSON] здійснила 19 квітня 2011 року, а досудову вимогу було направлено сторонам 12.07.2012 року, а тому за визначенням пункту 6 Додаткової угоди №5 про внесення змін до Договору кредиту від 28.09.2010 року,строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 30 днів, тобто з 13.08.2012 року. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії кредитного договору, періодичності платежів та порядку сплати процентів за користування кредитом. Оскільки строк виконання основного зобовязання було змінено на 13.08.2012 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 12.07.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності. З огляду на викладене суд не приймає до уваги твердження сторони позивача, що строки позовної давності не сплили щодо частини щомісячних платежів за кредитом та вважає їх неспроможними. Після зміни строку виконання зобовязання до 12.08.2012 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту п.6 Додаткової угоди №5 про внесення змін до Договору кредиту від 28.09.2010 року позичальник був зобовязаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню за умовами кредитного договору. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 11 жовтня 2017 року № 6-1674цс17. З огляду на викладене суд приймає до уваги твердження сторони відповідача про те, що банк звернувся до суду з відповідним позовом із пропуском строку позовної давності. Крім того, статтею 39\~Закону України\~«Про іпотеку» визначено що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Отже, суд вбачає, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, має бути встановлений дійсний розмір заборгованості за кредитним договором, з урахуванням положень частини другої статті\~625, частини другої статті\~1050 ЦК України, а також наявність правових підстав та міру відповідальності кожного з відповідачів, з огляду на наявність обставин щодо зміни строку виконання основного зобов'язання. При цьому, у постановах [PERSON] Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018 по справі №310/11534/13-ц висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України\~права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Таким чином, вимоги позивача щодо нарахування процентів за користування кредитом поза межами строку дії договору (який було змінено банком з 13.08.2012р.) є безпідставними. Із розрахунку заборгованості суд вбачає, що банк за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки бажав погасити заборгованість [PERSON] за кредитним договором №06/95/144, нараховану з 2009 року по 2017 року, а саме станом на 17.05.2017 року за кредитом 35\~253,17 дол. США; за відсотками 30\~919,19 дол. США та за комісією 887,08 дол. США.. Тобто, розрахунок процентів та пені за умовами кредитного договору, після зміни строку кредитного договору у звязку із предявленням до позичальника та іпотекодавця вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050\~ЦК України (про дострокове погашення кредиту), суперечить чинного законодавству. Отже, суд вважає що вказано в позові сума заборгованості, в рахунок якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, не відповідає дійсності , а тому не може її прийняти як визначальну підставу для звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність і достатність кожного доказу окремо, а також взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні представник відповідача заявив до суду клопотання про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed