Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23 липня 2018 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації. У листопаді 2018 року до суду надійшло доповнення до позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання осіб таким, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації. У уточненому позові [PERSON] просить позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням, а саме будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] із зняттям їх з реєстраційного обліку. Позивач у уточненій позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він є власником земельної ділянки та будинку, що знаходиться за адресою: місто [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстровані відповідач [PERSON] (колишній чоловік доньки позивача), який більше десяти років там не проживає та у будинку відсутні його особисті речі, а також відповідач [PERSON] (син позивача), який також там не проживає та з 2002 року виїхав до Російської Федерації. Реєстрація відповідачів у вказаній квартирі порушує права позивача у здійсненні права користуванні і розпорядженні майном. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. (а.с.27). Від відповідача [PERSON] і [PERSON] до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнали та не заперечував проти їх задоволення (а.с.64, 69). Від третіх осіб також надійшли заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.29-30, 67). Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Як встановлено у ході розгляду справи, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину [NUMBER] від 15 серпня 2007 року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, належить 42/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: місто [ADDRESS]. Згідно із довідкою про склад сім'ї та місце реєстрації від 12 липня 2018 року № 171 за адресою: м. [ADDRESS], зареєстровані відповідачі [PERSON] і [PERSON] (а.с.13). Проте відповідачі за указаною адресою не проживають. Відповідач [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації та має там постійне місце роботи, що підтверджується його заявою, яка була завірена нотаріально, а також довідкою ДАЗК «Рязанська обласна філармонія» від 23 серпня 2018 року, згідно із якою [PERSON] працює у філармонії з жовтня 2015 року (а.с.62). Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком третьої особи [PERSON], та більше ніж десять років не проживає у вказаному домоволодінні. Факт відсутності відповідачів за адресою реєстрації місця проживання підтверджується актами про не проживання відповідачів за указаною адресою, складеними сусідами позивача 10 липня 2018 року та 20 вересня 2018 року (а.с.16, 59). Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно вимог ст. 319 ЦК України визначено здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Таким чином, відповідачі без поважних причин понад шість місяців не проживають у домоволодінні, що розташоване за адресою: м. [ADDRESS], де право власності належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину. З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved