Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

До суду 30.06.2017 року надійшов позов [PERSON], пред'явлений до [PERSON], згідно якого просив виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 18.04.2012 року ним було придбано квартиру [ADDRESS]. Проте, вже приблизно п'ять років відповідачка як родичка порушує його законні права власника на житло. З посилання на ст. 387 ЦК України, ст. 115 ЖК України, звернувся до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 13.07.2017 року провадження у справі було відновлено. Ухвалою суду від 11.09.2017 року цивільну справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засідання. Судові засідання, призначені на 17.10.2017 року, на 14.11.2017 року, відкладались за клопотаннями відповідачки. До суду 22.02.2018 року надійшов відзив від представника [PERSON] - [PERSON] (діючої по довіреності від 29.11.2017 року), згідно якого зазначила, що позивачем по справі не надано належних доказів того, що саме ним 18 квітня 2012 року було придбано квартиру [ADDRESS]. Вважає, що позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами, що він не може володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою. Також, позивачем не надано доказів, що відповідачка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа спірною квартирою. Посилалась на те, що відповідачка з 29.12.2000 року проживає у вищевказаній квартирі, на підтвердження чого надала копію довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію). Посилалась, що докази, наявні у матеріалах справи, повністю спростовують твердження позивача щодо незаконного заволодіння відповідачкою спірною квартирою, адже остання безперервно проживає в квартирі з 29.12.2000 року, відповідачка самостійно сплачує комунальні послуги по квартирі, приймає участь в оплаті усіх ремонтних робіт по комунальній квартирі. Також вважає, що позивачем не вказано законодавчих підстав (як того вимагає ст. 109 ЖК України) для задоволення його вимог. За вказаних обставин просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON]. Аналогічні пояснення були викладені представником відповідачки у запереченнях від 10.05.2018 року. Розгляд справи, призначений на 27.02.2018 року, був відкладений у зв'язку з перебуванням судді у відпустці. Розгляд справи, призначений на 12.04.2018 року, був відкладений на 30.05.2018 року за клопотання сторони відповідача для виклику відповідачки в якості свідка. У судовому засіданні 30.05.2018 року позивач подану позовну заяву та обставини, якими вона обґрунтована, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Посилався на те, що він є власником спірної квартири більше п'яти років на підставі нотаріальної заяви [PERSON], за вказану квартиру він передав їй відповідну суму коштів, тому він як власник квартири просив усунути перешкоди в користуванні нею шляхом виселення відповідачки без надання іншого житлового приміщення. Посилався на те, що відповідачка не впускає його до квартири, та з 2012 року не дає можливості користуватись нею. При цьому не заперечував, що при придбанні спірної квартири йому було відомо про те, що відповідачка мешкає у ній постійно та іншого житла не має. Також зазначив, що в минулому відповідачка дарувала цю квартиру його сину. Про що він навіть не знав, а потім виникли відносини з [PERSON], з якою відповідачка судилась, та у якої він фактично купив цю квартиру за 20 000 долл США, хоч вона оформлена як дарування. Він просто на то час пожалів відповідачку щоб її не виселили. Представник відповідача [PERSON] (діюча по довіреності від 29.11.2017 року) та відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у повному обсязі. У минулому судовому засіданні представник відповідачка посилалась на те, що ніхто не заважає позивачу володіти та користуватися житлом, у позивача відсутні докази того, що відповідачка не впускає його в цю квартиру. При цьому, позивач не є власником спірного квартири, а відповідачка мешкає у ній з 2000 року. Представник відповідачки, що посилання позивача на положення ст. 387 ЦК України та ст. 115 ЖК України є безпідставними. Вважає що відповідачка законно проживає та не має підстав для позбавлення її права користування цим житлом. Відповідачка також пояснила що вона дійсно подавала в суд позов до [PERSON], до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, яким було відмовлено в позові. За рішенням суду державний виконавець намагався її виселити і потім позивач повернув борг [PERSON] за неї та казав щоб вона більш не турбувалась. Але вона при цьому вважає що позивач віддав борг за [PERSON] У судовому засіданні надала свої пояснення як свідок [PERSON]. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 178/1000 частин квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування серії та номер 2651, виданого приватним нотаріусом ОМНО Омаровою В.С. 17.07.2013 року, укладеного між ним та [PERSON]. Згідно нотаріально посвідченої заяви від 18.04.2012 року, зареєстрованої у реєстрі за №744, [PERSON] отримала від [PERSON] кошти у сумі 160 000 грн.. в рахунок оплати 178/1000 частин квартири [ADDRESS]. Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 12.07.2017 року, судом встановлено, що у спірній квартирі зареєстрована з 12.07.1996 року відповідачка - [PERSON], [INFO] (а.с.7). Згідно довідки (виписки з домової книжки про склад сім'ї та реєстрацію) від 05.10.2017 року, [PERSON] постійно зареєстрована та мешкає у спірній квартирі з 29.12.2000 року. Факт постійного проживання та користування спірною квартирою [PERSON] не спростовується позивачем та підтверджується поясненнями відповідача як свідка. Відповідачка як свідок пояснила, що у спірній квартирі [ADDRESS] постійно мешкає з 2000 року. Зазначила, що замість договору дарування вони мали укласти з [PERSON] договір довічного утримання (головна умова якого була те, що вона буде продовжувати мешкати у спірній квартирі), за яким у подальшому спірна квартира мала залишитись [PERSON]. Оскільки на той час дитині було лише 11 років, замість нього підписав договір дарування [PERSON] (тобто син позивача та батько [PERSON]). Вказувала, що вона подарувала квартиру, проте насправді повинен був бути укладений договір довічного утримання. У подальшому, дана квартира була передана [PERSON] та остання почала пред'являти до неї претензії. Пояснила, що її почали виселяти за виконавчим провадженням за рішенням суду, їй допоміг [PERSON], уплативши борг за неї на користь [PERSON] та просив її не хвилюватися та вона продовжувала жити у спірній квартирі. При цьому, зазначила, що позивач виплатив борг свого сина [PERSON]. Позивач ніколи не проявляв себе як власник та не приймав участі в утриманні квартири, вона постійно сплачує кошти за комунальні послуги та на її ім'я відрито особовий рахунок. Просила відмовити у задоволенні позову. За розглядом справи судом також встановлено, що за договором дарування від 27 серпня 2008 року, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 178/1000 частин квартири [ADDRESS], який зареєстрований під №2890. Згідно до витягу про право власності на нерухоме майно від 20.10.2008р., право власності на вказану частку квартири було зареєстровано за [PERSON]. Приморським районним судом м. Одеси розглядалась справа №2/1522/18497/12 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, у задоволенні якого було відмовлено рішенням суду від 04.07.2013 року та яке набрало законної сили ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.09.2013р. При цьому судом також встановлено, що отримавши у власність спірну квартиру, позивач достеменно знав про те, що вона там проживає постійно та зареєстрована. Іншого житла у відповідача не має. Позивач, звертаючись до суду за даним позовом, просив виселити [PERSON] зі спірної квартири та як підстави позову зазначив ст. 387 ЦК України, ст. 115 ЖК України. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. За правилами ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Відповідно ч. 1 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Разом з тим ч. 6 ст. 403 ЦК України встановлено, що сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Припинення сервітуту повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вбачає, що позивач, купуючи спірне приміщення, достовірно знав про наявність встановленого щодо нього сервітуту з боку [PERSON] у вигляді її проживання. З приводу припинення сервітуту відповідачки позивач до суду не звертався. Щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справі N 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.). Подібне у справі N 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008р.). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У п.44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, суд вбачає, що позивачу на момент придбання квартири було відомо про існування законного права користування спірним приміщенням з боку [PERSON], яка з 2000 років мешкає у спірній квартирі та безперестанно користується нею. Дане право сервітуту не було припинено у порядку, передбаченому чинним процесуальним законодавством. На підставі наданих сторонами доказів суд вважає, що відповідач з 2000 року року, тобто більше ніж 17 років, на законних підставах проживала у спірній квартирі і воно нею зайняте на законних підставах . При цьому, як правову підставу позову позивач зазначив положення ст. 387 ЦК України та ст. 115 ЖК України. Статтею 387 ЦК передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача. Між тим, суд не вбачає, що відповідачка неправомірно заволоділа спірною квартири, остання перебуває в володінні позивача та відповідачка не перешкоджає йому у користуванні спірним майном (на підтвердження цього позивачем не надано належних та допустимих доказів), тому як правову підставу позову положення ст. 387 ЦК України суд вважає необґрунтованою. Положеннями ст. 115 ЖК України передбачено, що відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік законодавством Союзу РСР може бути передбачено й інші випадки виселення громадян з наданням іншого жилого приміщення. Між тим, звертаючись до суду з посиланням на положення ст. 115 ЖК України, позивач не запропонував суду можливі варіанти жилих приміщень для надання їх відповідачці. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON].

Outcome: dismissed