Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

До суду 22.11.2016 року звернулась [PERSON] з позовом про визнання недійсним договору позики грошових коштів від 26.04.2012 року укладений між [PERSON] та [PERSON] а також визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу «Hyundai Accent», 2012 року випуску, кузов [NUMBER] , укладеного 07.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після розірвання шлюбу, згідно рішення суду від 07.07.2016 року по справі №520/5135/16ц ( рішення набрало законної сили 17.07.2016 року ) та під час розгляду цивільної справи № 520/6490/16ц за позовом [PERSON] , про поділ спільного майна придбаного під час шлюбу із [PERSON] , їй стало відомо про те, що транспортний засіб, який був придбаний під час шлюбу та є спільною власністю подружжя 07.07.2016 року було згідно договору купівлі-продажу перереєстровано на сестру колишнього чоловіка - [PERSON] , як виконання зобов`язання по договору позики, начебто укладеного між ними 26.04.2012 року, згідно якого [PERSON] отримав від [PERSON] 160 000 грн. на придбання саме спірного автомобіля. Про продаж транспортного засобу, яке було здійснено без згоди співвласника ( дружини) та про існування розписки від 26.04.2012 року позивачці стало відомо саме під час розгляду цивільної справи №520/6490,16ц, тому саме з цього моменту позивачки стверджує їй стало відомо про порушення її прав. Згідно письмової заяви від 24.02.2017 року ( т.1 а/с 72 ) позивач [PERSON] збільшила позовні вимоги та додатково вимагає визнати спірний транспортний засіб спільним майном подружжя, визнати на 1\\2 частину даного автомобілю право власності за нею та витребувати транспортний засіб від [PERSON] на її користь. Уточнений позов прийнятий судом у судовому засіданні 25.04.2017 року ( т.1 а/с 99). Згідно змісту позовних вимог та пояснень у судовому засіданні позивачки та її представника, сторона позивача вважає, що договір позики, який підтверджується наданої розпискою є фіктивним, який не вчинявся взагалі, а надана розписка як підтвердження укладення договору , для виконання умов якого було продано автомобіль , має на меті лише зменшення розміру спільного майна яке підлягає розподілу. Також сторона позивача вважає що договір купівлі-продажу транспортного засобу було укладено із порушенням вимог законодавства, тому що зазначена угода, яка виходить за межи побутових, здійснена без згоди подружжя, так як автомобіль який був придбаний під час шлюбу за сумісні кошти є спільним майном подружжя, а тому є недійсним а транспортний засіб підлягає поверненню власникам. Крім того, у судовому засіданні, позивач [PERSON] та її представник заперечували проти позовних вимог [PERSON] та [PERSON] вважаючи їх необґрунтованими та недоведеними : на час придбання автомобілю у їх сім`є були наявні кошти, заощаджені за час шлюбу та додатково у придбанні допомагала коштами сім`я [PERSON] , ремонт в квартирі було зроблено до шлюбу матерію позивачці а вказано у позові майно також було придбано до шлюбу. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог представник [PERSON] [PERSON] подав зустрічний позов ( т.1 а/с 93) , який прийнятий судом у судовому засіданні 25.04.2017 року ( а/с 102 ), про визнання за [PERSON] право власності на автомобіль «Hyundai Accent», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно позовних вимог [PERSON] оспорюється право власності, яке придбано на законних підставах згідно договору купівлі-продажу внаслідок невиконання боргових зобов`язань [PERSON] Згідно письмової заяви від 15.02.2018 року, якою були змінений предмет позовних вимог, [PERSON] вимагає визнати, оспорюваний [PERSON] , договір позики від 26.04.2012 року, дійсним та стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за даним договором на загальну суму 261 481,31 грн., як складається з 160 000 грн., основного боргу, 14 364 грн. як 3% річних за затримку виконання грошового зобов`язання та 87 117,31 грн. інфляційних витрат ( т.1 а/с 202). Уточнений зустрічний позов [PERSON] прийнято судом у судовому засіданні 15.02.2018 року ( т.1 а/с 209). У судовому засіданні позивач по зустрічному позову, яка надавала пояснення в якості свідка 21.02.2019 року ( т.2 а/с 158), та її представник підтримали позовні вимоги від 15.02.2018 року, наполягали на їх задоволенні та заперечували проти вимог [PERSON] щодо визнання договору позики і договору купівлі-продажу транспортного засобу недійними та повернення автомобілю. Також заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] 15.09.2017 року [PERSON] подав зустрічний позов про поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності та визнання за [PERSON] право власності на 1\\2 частину рухового майна вартістю 68 486,80 грн., до складу якого відноситься : меблі до прихожої кімнати, диван кутовий, пральна машина, телевізор « Самсунг Смарт ТВ», газова плита та витяжка, морозильна камера, килимове покриття, ноутбук « Ассер», ноутбук « Леново»; визнання грошових коштів у розмірі 34 640 грн., витрачених на ремонт та обладнання квартири за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності та стягнення компенсації Ѕ частки витрачених на ремонт та обладнання квартири грошових коштів у розмірі 17 121,70 грн. ( т.1 а/с 161). Зустрічний позов [PERSON] прийнято судом у судовому засіданні 31.10.2017 року ( т.1 а/с 170). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] . підтримуючи вимоги по зустрічному позову , наполягав на тому, що під час спільного проживання із [PERSON] йми були придбані за спільні кошти зазначені у позові предмети меблі та техніка, яка як спільне майно в рівних частках належить подружжю, та при розподілі він наполягає на отримання половини вартості, а також у зв`язку із проведенням у квартирі, яка належить позивачці [PERSON] , ремонтних робіт за спільні кошти він просить стягнути половину витрат на ремонт і обладнання квартири. Також, представник відповідача по первинному позову [PERSON] , заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] стосовно визнання недійсними договору позики та договору купівлі-продажу автомобілю, тому що даний транспортний засіб було придбано саме за кошти яки у борг надала рідна сестра відповідача [PERSON] та яки не змогли вчасно повернути, тому і було здійснено відчуження транспортного засобу в якості виконання зобов`язань сім`ї. Позовні вимоги [PERSON] визнає у зв`язку із тим, що [PERSON] не мав можливості повернути вчасно боргові зобов`язання, яки були витрачені на придбання транспортного засобу. Ухвалою суду від 25.04.2017 року було відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про накладення арешту на транспортний засіб «Hyundai Accent», 2012 року випуску, р/н [NUMBER] ( т.1 а/с 104). Ухвалою суду від 15.02.2018 року за клопотанням [PERSON] по справі була призначена судова автотоварознавча експертиза (т.1 а/с 210), у судовому засіданні було з`ясовано про можливість проведення дослідження вартості автомобілю без огляду транспортного засобу ( т.2 а/с 61) та згідно висновку №18-1692/2347 від 24.09.2018 року судової автотоварознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості КТЗ, складеного експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, середня ринкова вартість автомобіля «Hyundai Accent», 2012 року випуску, кузов [NUMBER] , станом на 07.07.2016 року, визначається рівною 270 530,00 грн. ( т.2 а/с 69). Ухвалою суду від 24.09.2018 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] у забезпеченні доказів шляхом огляду доказів у вигляді рухомого майна у квартирі [ADDRESS] з підстав відсутності з боку позивача [PERSON] будь яких доказів придбання зазначеного у клопотання майна у період шлюбу ( т.2 а/с 64). Також судом були задоволені клопотання : сторони позивача [PERSON] про виклик в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; сторони відповідача [PERSON] про виклик в якості свідків [PERSON] та [PERSON] ; сторони відповідача [PERSON] про її допит в якості свідка та виклик в якості свідка [PERSON] . Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] ( дівоче прізвище [PERSON] ) та [PERSON] 18.06.2011 року зареєстрували шлюб, який було розірвано 07.07.2016 року рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №520/5135/16ц ( рішення набрало чинності 17.07.2016 року). У шлюбі, [INFO] , народилась донька [PERSON] . Дані обставини підтверджуються рішенням від 07.07.2016 року ( т. 1 а/с 14), та не потребують додаткового доведення. 26.04.2012 року на ім`я [PERSON] придбано транспортний засіб: «Hyundai Accent», 2012 року випуску, кузов [NUMBER] , вартістю 144 150,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу між [PERSON] та ДП « Автотрейдінг-Одеса» (т.1 а/с 10 ) та квитанцією про сплату повної вартості автомобілю ( т.1 а/с 12 ). Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК). Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч.1 ст. 81 ЦПК України). Частиною п`ятою даної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, та у відповідності до вимог частини шостої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК). Сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям врегульовані Сімейним кодексом ( далі СК ) України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ( ч. 1 ст. 62 СУ України). Статтею 65 СК України визначене право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя : 1.Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 4. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу ( ч. 1 ст. 68 СК України). Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу ( ч.2 ст. 14 СК України). Правовідносини пов`язані із укладанням та виконанням правочинів, а також захист права власності, врегульовані Цивільним Кодексом ( далі ЦК ) України. Так, частиною першою статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно вимог ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторонни ( ч.1 ст.207 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ( ч.1 ст. 215 ЦК України). Згідно ч.1,2 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе; фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна ( ч.1 ст. 400 ЦК України). Таким чином предметом розгляду даної справи є питання, чи є транспортний засіб «Hyundai Accent», 2012 року випуску, кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] спільною власністю [PERSON] та [PERSON] , чи відчужений він [PERSON] у відповідності до закону та чи є правові підстави для визнання правочину, укладеному відносно відчуження автомобілю, недійним та витребуванню даного майна на користь [PERSON] Також судом вирішується питання про законність укладення правочину у вигляді договору позики між [PERSON] та [PERSON] та наявність правових підстав для визнання даного договору недійним а також виконання зобов`язань за даним правочином шляхом стягнення заборгованості у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] . Крім того предметом розгляду справи є наявність правових підстав для визнання спільним сумісним майном предметів меблі та техніки, які зазначені у позові як таки, що придбані під час шлюбу, а також стягнення половини спільних грошей яки використані під час шлюбу на ремонт квартири, належної [PERSON] Як встановлено у судовому засіданні спірний транспортний засіб був придбаний на ім`я [PERSON] під час перебування його у шлюбі із [PERSON] Презумпція спільності сумісного майна, придбаного під час шлюбу, дозволяє суду прийти до висновку що даний автомобіль є спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] Під час судового засідання жодних належних та допустимих доказів того, що при придбанні транспортного засобу використовувались кошти яки є особистою власністю когось з подружжя не надано. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Такий правовий висновок, зроблений Верховним Судом України у справі № 6-3058цс16 та підтверджений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, при розгляді справи № 639/7335/15-ц і визначений у постанові від 03.05.2018 року, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховується судом при застосуванні відповідних норм права. Разом с тим, у зазначеної постанові ВС від 03.05.2018 року також визначено, що пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. В даному випадку відчуження транспортного засобу було здійснено в день винесення рішення про розірвання шлюбу чоловіком , який здійснив відчуження спільного сумісного майна не отримавши згоди дружини, а третя особа - контрагент за цім договором - рідна сестра продавця, який було відомо про напруженні відносини між подружжям, що вона підтвердила під час її допиту в якості свідка у судовому засіданні 21.02.2019 року ( т.2 а/с 158 ), розуміла, що у продавця - її брата, відсутня згода від дружини на відчуження даного автомобілю, який є спільним сумісним майном подружжя. Таким чином судом встановлена недобросовісність у діях як продавця так і покупця при укладенні договору купівлі-продажу спірного автомобілю. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 07.07.2016 року №2110/04/5141/2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , щодо купівлі-продажу транспортного засобу «Hyundai Accent», 2012 року випуску, кузов [NUMBER] . Стосовно витребування майна на користь [PERSON] від [PERSON] суд враховує правову позицію, визначену у постанові Верховного Суду України від 6.12.2010, справа №3-13гс10 : При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, установлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу. Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Враховуючи, що у даному випадку судом встановлено недобросовісність як співвласника [PERSON] так і набувача [PERSON] по відчуженню автомобіля, що стало підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу даного транспортного засобу, суд вважає, що підлягає задоволенню і вимоги щодо витребування даного майна від недобросовісного набувача саме на користь співвласника [PERSON] , з роз`ясненням права [PERSON] на звернення із позовом про розподіл зазначеного спільного майна в окремому провадженні. Що стосується вимог про визнання недійсним договору позики від 26.04.2012 року суд виходить з наступного. Правовими підставами визнання договору позики недійсним позивач визначає його фіктивність, тобто у відповідності до ч.1 ст. 234 ЦК України, правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків які обумовлені цим договором. Презумпція дійсності правочину, наявність розписки яка підтверджує факт укладення договору у письмової формі та позиція [PERSON] який підтверджує факт отримання грошей, дозволяє суду прийти до висновку про відсутність правових підстав для визнання даного правочину недійсним на підставі його фіктивності. Посилання на те, що розписка не була укладена саме у день передання грошей не є підставою для визнання договору позики недійсним: законодавець визначає письмову розписку лише як підтвердження укладеного договору у письмової формі та не визначає момент укладення договору від моменту складення розписки ( договір позики вважається укладеним з моменту передання коштів). Ствердження сторони позивача [PERSON] про фіктивність договору не доведені належними та допустимими доказами - сам факт наявності у сім`ї грошей достатніх для придбання автомобілю та відсутність доказів використання визначених у розписці грошей для придбання транспортного засобу не є спростованням факту отримання [PERSON] грошей від [PERSON] а є припущенням того, що у разі відсутності доказів використання коштів для визначеної у договорі мети це є підтвердженням фіктивності такого договору. Однак, доказування на припущенням не можливо і не може прийматись судом. Одночасно із цим, суд, розглядаючи позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним договору позики та стягнення заборгованості у солідарному порядку, враховує, факт того що діюча презумпція дійсності договору, та висновок суду про відсутність правових підстав для визнання даного договору недійсним свідчить про відсутність у [PERSON] правових підстав для захисту своїх прав шляхом визнання договору дійсним, так як у відповідності до вимог ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним договору позики від 26.04.2012 року не підлягають задоволенню. Стосовно вимог про стягнення заборгованості за вищевказаним договором у солідарному порядку з подружжя [PERSON], суд приходить до наступного висновку. Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Як зазначалось раніше, обов`язок доведеності позовних вимог покладається на позивача. У судовому засіданні не доведено факт використання грошей отриманих за вказаним договором в інтересах сім`ї. Допитані у судовому засіданні свідки зі сторони [PERSON] . - її матір - [PERSON]., сестра [PERSON] , та друзі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили про наявність у сім`ї [PERSON] та [PERSON] , під час пошуку автомобілю для придбання, грошей, достатніх для придбання автомобілю який був в експлуатації, однак вони вирішили купувати новий транспортний засіб. [PERSON] пояснювала, що саме вона надала гроші яких не вистачало для придбання нового автомобілю. Всі зазначені свідки не були присутні під час укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу 26.04.2012 року, та під час оплати вартості автомобілю, тобто про дані обставини їм відомо лише зі слів [PERSON] .. Допитані у судовому засіданні свідки зі сторони [PERSON] та [PERSON] : їх батьки [PERSON] та [PERSON] , чоловік [PERSON] - [PERSON] та сама [PERSON] , яки пояснювали, що сім`я [PERSON] та [PERSON] вирішили купувати новий автомобіль, але коштів вистачало лише для придбання автомобілю, який вже був в експлуатації, також не були присутні під час укладання договору від 26.04.2012 року та оплати за транспортний засіб, та про всі обставини укладення договору їм відомо зі слів [PERSON] Крім того дані свідки як і сама [PERSON] не змогли пояснити, чому при наявності у [PERSON] коштів на придбання автомобілю який вже був в експлуатації, та необхідності лише додаткової суми для купівлі нового транспортного засобу розмір позики є більшою ніж вартість придбаного транспортного засобу. Про факт використання грошей, отриманих за договором позики [PERSON] , на інші цілі ніж інтереси сім`ї , на думку суду, свідчить і факт того, що претензія про повернення грошей надсилалась лише [PERSON] та відсутні докази досудового звернення про повернення коштів до [PERSON] , а також той факт, що при необхідності, згодом, письмового підтвердження передачі грошей для придбання транспортного засобу ( складення розписки вже після використання грошей ) [PERSON] не зверталась до [PERSON] із відповідним проханням. У сукупності дані обставини дають змогу суду визначитись, що отримані за договором позики від 26.04.2012 року [PERSON] кошти не використовувались в інтересах сім`ї, в тому числі і на придбання транспортного засобу, а тому відсутні правові підстави вважати [PERSON] боржником за вказаним договором позики. Зміст позовної заяви та пояснення сторони [PERSON] надані у судовому засіданні свідчать про те, що позовні про стягнення заборгованості за договором позики вимоги стосуються лише можливості солідарного стягнення з визначенням використання грошей саме на придбання транспортного засобу, а тому, на думку суду відмова у встановленні [PERSON] боржником та відсутність правових підстав для солідарної відповідальності, є підставою для відмови у позовних вимогах про стягнення заборгованості у повному обсязі. Під час судового засіданні з боку [PERSON] не було надано жодного належного та допустимого доказу наявності в якості об`єкту спільного сумісного майна предметів меблі та техніки яки перелічені у позовної заяві. Судом було відмовлено у задоволені клопотання про забезпечення доказів шляхом їх огляду за місцем знаходження у зв`язку із тим, що з боку позивача окрім перелічення предметів не надано доказів, що саме ці предмети були придбані під час шлюбу. Сам факт знаходження таких предметів у квартирі не є доказом того що вони є об`єктом спільної сумісної власності. Суд нагадує, що у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України саме позивач повинен доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а згідно вимог ст. 13 ЦПК України справи розглядаються судом на підставі доказів, яки надані сторонами. Допитані у судовому засіданні свідки з боку [PERSON] не доводили придбання зазначеного у позові майна, лише загально пояснивши, що під час шлюбу придбались предмети меблі та техніки. Заяв та клопотань про витребування відомостей, підтверджуючих укладення договорів купівлі-продажу по даному майну не заявлялось. Суд, у відповідності до положень ч.7 ст. 81 ЦПК України не наділений повноваженнями по збиранню доказів. Враховуючи вищевикладене суд вважає недоведеним позовні вимоги про розподіл спільного майна у вигляді предметів меблі і техніки, яки перелічені у позовної заяві та зазначені як таки, що знаходяться у квартирі [PERSON] , що є підставою для відмови у задоволенні даних позовних вимог. Вимоги про стягнення грошей яки витрачені на ремонт та утримання квартири під час шлюбу, також не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Аналіз положень ч.1 ст. 62 СК України, дозволяє зробити висновок про те, що факт спільних затрат на утримання або ремонт майна, що є особистою власністю одного з подружжя, внаслідок чого збільшилась вартість цього майна, може бути підставою для визнання такого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Одночасно із цим витрати спільних коштів за взаємною згодою, на можуть бути об`єктом розподілу спільної сумісної власності, так як вони вже не існують ( витрачені) та не є предметом матеріального міру. У сукупності дані обставини дозволяють суду зробити висновок про те, що позивачем [PERSON] обрано не вірний спосіб захисту прав, що є підставою для відмови у задоволенні відповідного позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, понесені [PERSON] судові витрати підлягають стягненню в рівних часток із [PERSON] та [PERSON] . У матеріалах справа наявні документально підтверджені судові витрати, понесені [PERSON] у розмірі 5073,42 грн. Судові витрати понесені [PERSON] та [PERSON] , внаслідок відмови у задоволені їх позовних вимог, покладаються на самих позивачів, та не підлягають стягненню. На підставі викладеного та

Outcome: partial