Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

До Краматорського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Автогаражного кооперативу «Ветеран» про усунення перешкод у користуванні власністю. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.09.1996 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON]. В період шлюбу побудований гараж № 36 по вулиці № 2 у блоці № 4 в авто-гаражному кооперативі «Ветеран». Рішенням Краматорського міського суду від 24 жовтня 2011 року за позовом [PERSON] до [PERSON], зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна, зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] паєнакопичення на 19.11.2010 року на побудову гаражу № 36 в авто-гаражному кооперативі «Ветеран» у сумі 55000 грн. та визнано за кожним право на ? частку у вказаній сумі. Вона, будучи власницею паєнакопичення в авто- гаражному кооперативі «Ветеран» в розмірі ? частку вартості гаражу № 36 по вулиці № 2 у блоці № 4, має право на членство в кооперативі, володіння, та користування та державну реєстрацію права власності на частку зазначеного гаража. Втім, вона не є членом кооперативу, немає доступу до гаражу та іншого свого майна, яке зберігалося в гаражі. На її звернення до співвласника гаража [PERSON] щодо користування спільною власністю зазначеним гаражем вона отримала відповідь, що [PERSON] не має у власності цього гаражу та не може вирішувати питання користування ним, не пояснюючи підстави такої заяви. На неодноразові звернення до членів правління кооперативу з питань реалізації свого права власності, а саме: включення до членів кооперативу, видачі відповідних документів, забезпечення доступу в гараж, жодна з вимог відповідачем не була задоволена без зрозумілого обґрунтування. Просить усунути перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном, що належить їй паєнакопиченням в авто- гаражному кооперативі «Ветеран» включити її до членів кооперативу, як співвласника гаражу № 36 по вул. 2 у блоці № 4, забезпечити доступ до гаражу, видавши ключі, або відчинивши ворота в інший спосіб. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та доводи на яких вони ґрунтуються, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився з невідомої суду причини, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, судовою повісткою направленою рекомендованою поштою з повідомленням, про що свідчать повернуті конверти. Втім, на адресу суду надійшли письмові заперечення, в яких зазначено, що як на правове регулювання обґрунтування вказаного позову представник позивача посилається на ст. 10, ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію», п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014, ст. 16,321, 391 ЦК України, ст. 41 Конституції України. Слід зазначити, що у мотивувальній частині рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24.10.2011 року по справі №2-504/2011 року зазначається наступне «Судом встановлено, що відповідно до Довідки голови Автогаражного кооперативу «Ветеран» Кудрявцева, дійсно у кооперативі є гараж №36, власником якого є [PERSON] /а.с. 19/. Відповідно до членської книжки /а.с.20/ [PERSON] є членом вказаного кооперативу. Відповідно до пояснень представника позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] і його представника вбачається, що гараж недобудований, в експлуатацію не введений, право власності за будь якою стороною не зареєстровано. Суд не бере до уваги в якості доказів по справі той факт, що право власності па гараж зареєстровано за [PERSON] /довідка голови авто кооперативу а.с.19/, бо ця довідка суперечить діючому законодавству з оформлення права власності на гаражі й вважає що аналізуючи надані суду докази з цього питання, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання спірного гаражу сумісним майном подружжя не підлягає задоволенню, до суду не надано доказів про те, що гараж добудований, прийнято в експлуатацію й за [PERSON] зареєстровано право власності на спірний гараж. Враховуючи положення ст. 60 СК України, де йдеться про те, що підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу й цих доказів сторони суду не надали, суд вважає, що позови сторін у цій частині не підлягають задоволенню. Позов [PERSON] у частині визнання спільною сумісною власністю подружжя паєнакопичення в кооперативі «Ветеран», вартістю 78100 гри. підлягає частковому задоволенню. До такого висновку суд прийшов з наступного. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року №5, «Про практику розгляду судами цивільних справ, повязаних із діяльністю гаражно-будівельних кооперативів», зі змінами, гараж є неподільним майном й внесені подружжям у період шлюбу пайові внески є спільною сумісною власністю подружжя. У судовому засіданні встановлено, що спірний гараж не добудований, а подружжя за час шлюбу внесли пайові внески у сумі 55000 грн., про що у справі є письмова згода від [PERSON] та [PERSON] /а.с.251/. Враховуючи наведене, суд вважає, що за доцільне визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] паєнакопичення на 19.11.2010 року на побудову гаражу № 36 в авто- гаражному кооперативі «ветеран» у сумі 55000,000 грн. та визнати за кожним право на ? частку у вказаній сумі». Враховуючи, що згідно рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24.10.2011 року по справі № 2-504/2011 року: [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовної вимоги щодо визнання гаражу №36 сумісним майном подружжя; визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] паєнакопичення на 19.11.2010 року на побудову гаражу №»6 в авто-гаражному кооперативі «Ветеран» у сумі 55000 грн. та визнано за кожним право на ? частку у вказаній сумі», [PERSON] не набула права власності на ? частку вказаного гаражу, оскільки гараж недобудований, в експлуатацію не введений, пайовий внесок за гараж внесений не в повному обсязі. Також посилання представника позивача у змісті позовної заяви про те, що «позивачка будучи власницею паєнакопичення в автогаражному кооперативі «Ветеран, в розмірі 1/2 частку вартості гаражу №36 по вулиці №2 у блоці №4, має право на членство в кооперативі, володіння, користування та державну реєстрацію права власності на частку зазначеного гаража», підтверджує факт того, що [PERSON] не є власником 1/2 частки вказаного гаражу. Оскільки позивач [PERSON] не є власником 1/2 частки вказаного гаражу, вона не має права володіти, користуватися та розпоряджатися гаражем №36 по вулиці №2 у блоці №4 в автогаражному кооперативі «Ветеран». Крім того, слід зазначити, що позивач - [PERSON] не зверталася до відповідача - автогаражного кооперативу «Ветеран» з усною або з письмовою заявою щодо включення її до членів автогаражного кооперативу «Ветеран», також позивачем не надано доказів її звернення до відповідача з заявою щодо включення її до членів вищевказаного кооперативу та відмову відповідача включити позивача до членів вищевказаного кооперативу. Враховуючи вищевикладене, позовна вимога до відповідача усунути перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном, що належить [PERSON] - паєнакопиченням в авто-гаражному кооперативі «Ветеран», зобовязавши авто-гаражний кооператив «Ветеран» включити її до членів кооперативу, як співвласника гаражу №36 по вул. №2 у блоці №4, забезпечити доступ до гаражу, видавши ключі, або відчинивши ворота в інший спосіб, є безпідставною, не підтверджується належними та допустимими доказами по даній цивільній справі, у звязку з цим просить відмовити повністю у задоволенні позову [PERSON] до Автогаражного кооперативну «Ветеран» по даній цивільній справі у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові заперечення представника відповідача, повно та всебічно проаналізувавши матеріали цивільної справи, суд встановив такі обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. В судовому засідання було встановлено, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 24.10.2011, яким визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] паєнакопичення на 19.11.2011 року на побудову гаражу № 36 авто- гаражному кооперативі «Ветеран» у сумі 55000,00 грн. та визнати за кожним право на ? частку у вказаній сумі. (а.с. 5-7). Відповідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування, та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїми майном на власний розсуд. Відповідно зі 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Втім, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що вона або [PERSON] є власниками гаражу № 36 по вулиці № 2 у блоці № 4 в авто-гаражному кооперативі «Ветеран». Будь-яких правовстановлюючих документів до суду не надано. Суд зауважує, що право власності оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Суд не приймає до уваги, довідку авто- гаражного кооперативу «Ветеран» від 03.11.2015 в якій зазначено, що гараж № 36 по вулиці № 2 у блоці № 4 в авто-гаражному кооперативі «Ветеран» з 22.08.2011 року належить [PERSON]М, зазначений документ не є доказом права власності останнього. Крім того, позивач не надав суду проект забудови вказаного гаражу, затверджений та погоджений відповідними організаціями, що свідчить про те, що станом на теперішній час гараж не введений в експлуатацію. Разом з тим, позивач [PERSON] питання щодо включення її до членів кооперативу «Ветеран» перед відповідачем в позасудовому порядку не порушувала, доказів того, що вона зверталася до відповідача або їй було відмовлено у задоволенні такої вимоги, не підтверджено наданими доказами. За положеннями частини першої ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У відповідності із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Водночас згідно із частиною третьою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (будівництва відповідного об'єкта), незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа). Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, наданої для цієї мети іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо. З контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою. Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності у відповідності до вимог ст. 392 ЦК України. Таким чином, з огляду на наявні у справі докази, суд не вбачає, що позивач та [PERSON] є власниками даного гаражу, посилання позивача на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24.10.2011 не встановлює право власності на 1/2 частину побудову гаражу № 36 авто- гаражному кооперативі «Ветеран», а лише визнає спільну сумісну власність на паєнакопичення на 19.11.2010 року у сумі 55000,00 грн. Отже, судом не було встановлено порушення прав позивача в користуванні гаражем, а тому, його вимоги до Автогаражного кооперативу Ветеран про усунення перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном, що належить їй паєнакопиченням в авто- гаражному кооперативі «Ветеран», включити її до членів кооперативу, як співвласника гаражу № 36 по вул. 2 у блоці № 4 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed