Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому просила визнати за нею право власності на 2/5 частини домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Доватора, буд. 25, загальною площею 102,0 кв. м., житловою площею 54,8 кв. м., в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], померлої 24.01.1996 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що 24 січня 1996 року померла [PERSON], мати позивача. Померлій на праві власності належала ? частина домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Ген. Доватора, буд. 25, яке в цілому складалось з одного одноповерхового кам'яного житлового будинку, загальною площею 47,2 кв. м., з надвірними будівлями. В користування [PERSON] перейшло з літ. «А»: 1-2, 1-3 житлові кімнати, житловою площею 23,8 кв. м., 1-1 коридор, ґанок, паркан №3-80%, мостіння 1-40%, мостіння ІІ-71%, калитка №1, ворота, цистерна. На випадок своєї смерті [PERSON] заповіла позивачу належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона за законом матиме право. Позивач постійно проживала та була зареєстрована з матір'ю на час відкриття спадщини за адресою спадкового домоволодіння, та після смерті матері, вона фактично вступила в володіння та управління спадковим майном, оскільки всі ці роки доглядаю домоволодіння та земельну ділянку, на якій воно знаходиться, оплачує всі необхідні платежі, тому позивач прийняла спадщину матері. До нотаріальної контори за прийняттям спадщини позивач звернулась 26 квітня 2013 року, заведено спадкову справу №164/2013, інші претенденти на спадщину відсутні, однак свідоцтво про право на спадщину на зазначену частину майна вона не отримала, у звязку з тим, що відсутня державна реєстрація на частину домоволодіння.Після придбання матір'ю ? частини домоволодіння, відбувся перерахунок часток, який був затверджений і частка матері позивача змінилась з ? на 2/5. Однак, померлій при житті не було відомо про це, та свідоцтво про праве власності на нову частку вона не отримувала, не перереєстровувала своє право власності. За життя матір позивачки не вчиняла будь-яких реконструкцій чи перепланувань своє частини домоволодіння. За викладених обставин позивач змушена звернутися до суду для захисту своїх прав. Позивач в судовому засіданні наполягала на своїх вимогах. Представник Одеської міської ради в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутністю. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та перевіривши обставини справи письмовими доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за таких обставин. В судовому засіданні встановлено, що 27 квітня 1966 року народилась [PERSON], відповідно до свідоцтва про народження серії ІІ-АВ №495458 від 18 вересня 1971 року, запис №909, де батьками зазначені: мати [PERSON], батько [PERSON]. 14 вересня 1985 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «Дашук», що підтверджується записом акту про укладення шлюбу №699 від 14 вересня 1985 року. 24 січня 1996 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №096095 від 25 січня 1996 року, запис №1015, у звязку із чим відкрилась спадщина. Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 08 червня 1973 року нотаріусом П'ятої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим №2-7559, 08 червня 1973 року [PERSON] придбала, а [PERSON] продав ? частину домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Ген. Доватора, буд. 25. Домоволодіння в цілому складалось з одного одноповерхового кам'яного житлового будинку, загальною площею 47,2 кв. м., з надвірними будівлями. В користування [PERSON] перейшло з літ. «А»: 1-2, 1-3 житлові кімнати, житловою площею 23,8 кв. м., 1-1 коридор, ґанок, паркан №3-80%, мостіння 1-40%, мостіння ІІ-71%, калитка №1, ворота, цистерна. Відповідно до листа КП «ОМБТІ та РОН» від 15 травня 2013 року, станом на 31 грудня 2012 року 3/5 частин житлового будинку по вулиці Ген. Доватора, 25 в м. Одесі в КП «ОМБТІ та РОН» зареєстровано за [PERSON] Лукінічною, [INFO], на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону, виданого приватним нотаріусом Одеської міської державної контори [PERSON] 22 липня 2010 року, реєстраційний номер №1346. Інших 2/5 частин вищевказаного житлового будинку станом на 31 грудня 2012 року в КП «ОМБТІ та РОН» не зареєстровано. Тобто, після придбання [PERSON] ? частини домоволодіння, відбувся перерахунок часток, який був затверджений і частка померлої змінилась з ? на 2/5, але свідоцтво про праве власності на нову частку вона не отримувала, не перереєстровувала своє право власності, у звязку із необізнаністю. Згідно із архівної довідки від 11 жовтня 2016 року за №1393/01-18, вбачається, що Одеський державний нотаріальний архів повідомляє, що за інформацією, яка міститься в матеріалах архівного фонду № 56, серед документів, переданих на державне зберігання міститься інформація, що П'ятою одеською державною нотаріальною конторою 20 лютого 1961 року за реєстровим № 1363, дійсно було посвідчено договір про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності на земельній ділянці розміром 594 кв. м., розташованої на 1-шій Заставі, вул. Генерала Доватора на ділянці № 798. Сторонами зазначеного договору є: Житлово-комунальний відділ Виконкому Іллічівської районної Ради депутатів трудящих м. Одеси та [PERSON]. Відповідно до довідки (виписка із будинкової книги про склад сімї та прописки) №2116 від 22 вересня 2016 року у будинку №25 по вулиці Генерала Доваторів у м. Одесі зареєстровані та проживають: [PERSON] (домовласник), яка померла 24 січня 1996 року; [PERSON] (дочка); [PERSON] (онук). Згідно із довідки №2115 від 22 вересня 2016 року, [PERSON] зареєстрована та постійно проживає у [INFO] сумісно з матірю [PERSON], яка померла 24 січня 1996 року. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі свідоцтва про право спадщини за заповітом від 05 червня 1987 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-С-425, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті, належне їй майно, де б воно не перебувало та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON]. Спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], на підставі ст. 534 ЦК ЦК Української РСР, ст. 1223 ЦК України, є [PERSON], позивач по справі. Відповідно до ст. 534 ЦК Української РСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Згідно із ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Позивач звернулась до Пятої Одеської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво про право на спадщину на зазначену частину майна вона не отримала, у звязку з тим, що відсутня державна реєстрація на частину домоволодіння, про що свідчить лист Пятої одеської державної нотаріальної контори від 09 березня 2016 року за №272/02-14, копія спадкової справи №164/2013 від 26 квітня 2013 року. Таким чином, у звязку зі смертю [PERSON], відкрилась спадщина, враховуючи, що позивач заявила у судовому засіданні про прийняття спадщини, за правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину, суд вважає доведеним, що позивач вступила у спадщину, набувши на неї право. Позивач прийняла цю спадщину, інші особи відсутні, які вправі претендувати на спадкове майно, суд вважає за необхідне визнати право позивача таким, що підлягає захисту, визнавши за нею право власності в порядку спадкування за заповітом. На сьогоднішній момент позивач позбавлена можливості оформити спадщину у нотаріальній конторі через відсутність правовстановлюючих документів, оскільки [PERSON] за час свого життя не зареєструвала в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно правовстановлюючий документ на частину будинку, у такий спосіб не оформивши своє право власності в установленому порядку, яке належало їй. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно інформаційного листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року, вбачається, що право власності на нерухоме майно також виникає з дня вступу в законну силу рішення суду, яким визнано право власності на майно, а не з моменту державної реєстрації. В Постанові № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року в п. 5 вказано, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). В п. 6 цього ж Пленуму зазначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна». При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За ч. 1 статті 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: approved