Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

До Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку набувальної давності. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 24.02.2007 року вона придбала у [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] . Згідно письмової розписки [PERSON] отримав від неї кошти у повному обсязі та претензій до неї немає. Нотаріально оформити (посвідчити) правочин їй не вдалося, оскільки [PERSON] тривалий час обіцяв їй, але ухилявся від реальних дій. [INFO] [PERSON] помер. Як згодом їй стало відомо право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності, яка в 1998 році померла. На випадок смерті [PERSON] заповіла своє майно у рівних частинах [PERSON] та [PERSON] , який помер. На даний момент спадкоємцем за заповітом є відповідач [PERSON] , який до цього часу не заявляв про свої спадкові права та спадщину не оформив. Починаючи з червня 2006 року, тобто більше 10 років, вона у зазначеному вище домоволодінні проживає та зареєстрована, займається домашнім господарством, доглядає за присадибною ділянкою, здійснюючи поточні та капітальні ремонти, сплачує комунальні послуги, зокрема надання електроенергії (особовий рахунок № [NUMBER] ), тримає підсобне господарство, тобто добросовісно і безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за будинком та утримує його. На даний житловий будинок за її замовленням мається технічний паспорт з індивідуальними характеристиками будівлі, який збудовано у 1970 році та встановлена можливість його надійної та безпечної експлуатації, що не потребує прийняття його в експлуатацію, тобто до набрання чинності постанови КМУ «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» №449 (449-92-п від 05 серпня 1992 року) та він не являється аварійним. Позивач просить суд визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на житловий будинок та господарські будівлі, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Доводи позову підтримує та наполягає на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просить розглянути справу за його відсутності. Заперечень по справі не має. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв`язку з чим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з`ясувавши обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є фактичним власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,3 кв.м. із них житлова 24,6 кв.м., допоміжна 39,7 кв.м., які позначені в технічному паспорті: літера «А» - житловий будинок, літера «а» - прибудова, літера «Б» - літня кухня, літера «б» -сарай, літера «Г» - гараж, літера «В» - сарай, літера «П» - погріб, літера «Т» - туалет, літера «Л» - літній душ та №1-2 - огорожа, що підтверджується копією домової книги, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №103 від 31.01.2020 року виданою виконавчим комітетом Межівської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 10.02.2020 року, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №137 від 11.02.2020 року виданою виконавчим комітетом Межівської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, копією договору №2902275 про користування електричною енергією для побутових споживачів Дніпропетровської області, копією технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами № 2193/ 2392, письмовими доказами, а саме показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Згідно звіту про оцінку майна виконаного ФОП «[PERSON]» сертифікат субєкта оціночної діяльності [NUMBER], вбачається, що на дату оцінки, а саме 18.03.2020 року оціночна вартість житлового будинку загальною площею 64,30 кв.м. і господарчі будівлі, що розташований за адресою: [ADDRESS] , становить 84130 (вісімдесят чотири тисячі сто тридцять) гривень. Відповідно до письмової розписки 24 лютого 2007 року, [PERSON] , якому згідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3040077 від 11.03.2004 року належало право приватної власності на 1/2 частину домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] ., отримав від [PERSON] грошові кошти за вказаний будинок, та у свою чергу продав останній вказане домоволодіння. Згідно копії актового запису про смерть №387 від 30 квітня 2008 року вбачається, що [INFO] [PERSON] помер, тому оформити документи на нерухоме майно у встановленому законом порядку, позивач не має можливості. У судовому засіданні встановлено, що право власності на іншу 1/2 частину житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідно до копії свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 31 липня 1974 року зареєстровано за [PERSON] , яка [INFO] померла, що підтверджується копіє запису акта про смерть №162 від 28 грудня 1998 року. Згідно заповіту посвідченого Свириденко З.І. державним нотаріусом Межівської державної нотаріальної контори, на випадок смерті [PERSON] заповіла своє майно у рівних частинах [PERSON] та [PERSON] , який помер, що підтверджується копією актового запису про смерть №140 від 11 листопада 2004 року. На даний момент спадкоємцем за заповітом є відповідач [PERSON] , який до цього часу не заявляв про свої спадкові права та спадщину не оформив. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності (ч.ч.1,2 ст.328 ЦК України) набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.317, 391 ЦК України, власникові належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, в розумінні вказаної статті ЦК України, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, тривалості та безтитульності володіння. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; безперервним визнається володіння, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У відповідності до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Крім того, відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ за № 5 від 07.02.2014 року можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Пунктом 9 ППВССУ № 5 встановлено, що за змістом ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно( набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Як вбачається з Ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК Україниособа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Для набуття права власності на таке майно володілець має звернутися у суд із заявою про визнання за ним права власності, що виникло внаслідок спливу набувальної давності. В разі винесення судового рішення, яким така заява задоволена, та набранням таким рішенням законної сили і є підставою для виникнення права власності на таке майно. Слід зазначити, що право власності на нерухоме майно виникає саме з моменту державної реєстрації. Так, згідно із ст. 344 ч.4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. З позовної заяви, вбачається, та у судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] починаючи з 24 лютого 2007 року по теперішній час відкрито володіє та користується житловим будинком, за адресою: [ADDRESS] , а отже тривало, більше 10 років, добросовісно, відкрито та безперервно користується будинком з господарськими спорудами, то суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України суд враховує не заявлення позивачем вимог про відшкодування судового збору, а тому суд не вбачає доцільності в стягненні судового збору з відповідачів. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved