Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

до Кремінського районного суду Луганської області звернулася [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Зазначений позов мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS]. З 27.11.2008 року за вищенаведеною адресою прописана донька позивача [PERSON] , [INFO] . В 2015 році після одруження [PERSON] разом з чоловіком виїхала на постійне місце проживання до м. Бєлгород Бєлгородської області РФ. Станом на цей час вона мешкає та зареєстрована за адресою [ADDRESS] , відповідно до паспорту № [NUMBER] від 23.06.2020 року є громадянкою Російської Федерації та в Україну вона повертатися не збирається, як і не збирається нести будь - які витрати на утримання будинку. Позивач зверталася до відповідача з вимогою знятися з реєстрації за вказаною вище адресою, але [PERSON] відмовила позивачу у задоволенні вимоги. З огляду на зазначене позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . 23 вересня 2020 року ухвалою судді Кремінського районного суду Луганської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 19 жовтня 2020 року. Ухвалою Кремінського районного суду Луганської області від 19 жовтня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд на 04 листопада 2020 року. Інші процесуальні рішення не приймалися. Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином (за допомогою розміщення оголошення на сайті Кремінського районного суду Луганської області). У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, яка була належним чином повідомлена про проведення судового засідання, та від якої не надходило заяви про розгляд справи за її відсутності, причини неявки нею не повідомлені, відзиву на позов не подано, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за наявними у справі доказами (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п`ятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України занесена до протоколу судового засідання. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідчення [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, дійшов наступних висновків. Свідок [PERSON] суду повідомила, що знає сім?ю [PERSON] , [PERSON] є її донькою, після одруження у 2015 році не мешкає разом з матір?ю, виїхала до РФ, деякий час до виїзду мешкала у батьків чоловіка. Згідно договору дарування житлового будинку від 20.10.2005 року, зареєстрованого у реєстрі під №1562, власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] (а.с. 10-12). Як вбачається з домової книги для прописки громадян, які мешкають у будинку [ADDRESS] , за значеною адресою зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а.с. 13-16). Згідно паспортних даних [PERSON] з [INFO] є громадянкою РФ та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17, 18). [PERSON] поставлена на облік як фізична особа в податковому органі за [NUMBER], про що свідчить Свідоцтво Федеральної податкової служби (а.с. 19). Суд вбачає наявність між сторонами спору, який виник у цивільних правовідносинах та предметом спору є право на проживання у житловому будинку. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб. У відповідності до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116,156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] має родинні зв`язки з відповідачем [PERSON] , остання доводиться позивачу донькою. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення; втрата права користування житловим приміщенням є наслідком відсутності члена сім`ї власника за місцем реєстрації. Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, вважає, що відповідач [PERSON] , як член сім`ї власника приватного житлового будинку, втратила право на користування ним у зв`язку з відсутністю за місцем реєстрації на протязі більше року, а тому вказані перешкоди підлягають усуненню.

Outcome: approved