Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом звернувся позивач та просив ухвалити судове рішення яким визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , та примусово виселити її із цього житлового будинку без надання їй іншого житлового приміщення. Позовні вимоги обґрунтовував тими обставинами, що за рішенням Миронівського районного суду Київської області від 26 січня 2017 року було розірвано шлюб укладений між ним та відповідачем, після чого між ними був укладений договір про поділ спільного майна подружжя, за яким житловий будинок [ADDRESS] став його особистою приватною власністю. У цьому будинку окрім нього зареєстрована та інколи проживає відповідач, з якою у нього спільних стосунків не має, спільним побутом вони не пов`язані. Оскільки позивач є власником вищезазначеного житлового будинку та має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним, тому на підставі ст. ст. 321, 391, 406 Цивільного кодексу України має право на зняття реєстрації відповідача із вказаного будинку та примусове її виселення з відти, яке у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» може бути здійснено за рішенням суду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, з підстав наведених у позові. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити у його задоволенні, свої заперечення мотивували тим, що відповідач проживає у вказаному будинку. У цьому будинку зареєстровані її діти, а тому вона хоче бути зареєстрованою в ньому і надалі. Крім цього відповідач зареєстрована фізичною особою-підприємцем за адресою вказаного будинку. Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином, суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одними із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов`язку в натурі. Позивач звернувся до суду обравши способами захисту порушеного майнового права, передбачені п. п. 3, 5 ч. 2 ст. 16 ЦПК України, а саме: припинення дії, яка порушує право, та примусове виконання обов`язку в натурі. Під час розгляду справи судом встановлено, що рішенням Миронівського районного суду Київської області від 26 січня 2017 року розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 26 лютого 2005 року Канівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області за актовим записом № 31, яке набрало законної сили 21 березня 2017 року (а. с. 8, 9). Матеріали справи не містять доказів того, що сторони скористалися своїм правом на повторне укладення шлюбу, передбачене ст. 116 Сімейного кодексу України. У відповідності до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 64 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормою ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Аналіз зазначених норм Сімейного кодексу України дає підстави дійти до висновку, що чоловік та дружина мають рівне право розпоряджатися своїм спільним майном, укладати договори між собою, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, зокрема про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Під час розгляду справи судом встановлено, що 07 червня 2017 року після розірвання шлюбу між сторонами укладено договір про поділ спільного майна подружжя, за яким житловий будинок під [ADDRESS] , будучи їх спільною сумісною власністю перейшов позивачу в особисту приватну власність (а. с. 14-15). Зазначений договір у відповідності до ст. 69 Сімейного кодексу України укладений в письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Київської області Шепітко В.В. Він зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 1504. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У вказаній нормі Цивільного кодексу України проголошується презумпція правомірності правочину, відповідно до якої треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов`язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов`язків. Презумпція правомірності правочину може бути спростована судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини). Матеріали справи не містять доказів того, що вказаний договір був розірваний, оспорений чи визнаний судом недійсним. За таких обставин суд вважає доведеним, що житловий будинок [ADDRESS] із 07 червня 2017 року є особистою приватною власність позивача. Згідно із ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормою ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України). Зазначені норми матеріального права надають позивачу, як власнику житлового будинку [ADDRESS] незалежно від волі інших осіб, на власний розсуд, розпоряджатися ним, вчиняти щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону. Із зазначених норм законодавства випливає право позивача на власний розсуд надавати та припиняти право іншим особам користуватися належним йому на праві приватної власності будинком. Позивач користуючись своїм правом на розпорядження своєю власністю бажає припинити право відповідача на користування вказаним будинком, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом. Відповідач, своїми доводами та поведінкою в судовому засіданні довела, що вона в добровільному порядку не бажає припиняти користуватися та змінювати своє зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина також підтверджується тим, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач отримавши 11 січня 2020 року копію позовної заяви (а. с. 53), подала (особисто чи через представника) до органу реєстрації заяву про зняття її з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою. Таким чином судом під час розгляду справи, встановлено, що позивач реалізуючи своє право на розпорядження вищевказаним будинком бажає здійснити зняття реєстрації місця проживання відповідача, із вказаного будинку, як таку що втратила право на користування ним, проте остання проти цього заперечує, та не вживає заходів щодо зняття її із реєстрації в добровільному порядку, як це передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У відповідності до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права на розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 Цивільного кодексу України, статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Під час розгляду справи, судом встановлено, що позивач постійно проживає окремо від відповідача в квартирі під [ADDRESS] , яка належить йому на праві приватної власності (а. с. 17, 19, 20, 23). Відповідач не є членом його сім'ї, вони не пов`язані спільним побутом (а.с. 22, 23, 24). За таких обставин право користування житловим будинком позивача, передбачене ст. 405 Цивільного кодексу України та ст. 156 Житлового кодексу України на момент розгляду справи відсутнє, оскільки остання не являється членом його сім`ї, вона не проживає із ним однією сім`єю. Відповідач до поділу майна після розірвання шлюбу мала право користування спірним будинком на рівні із позивачем, оскільки була одним із його співвласників, проте після 07 червня 2017 року її право власності, в тому числі і право на користування ним, як її власністю було припинено. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач із 07 червня 2017 року користується будинком позивача на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України). Аналіз положень глави 32 Цивільного кодексу України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини п`ятої статті 403 Цивільного кодексу України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права розпоряджання цим майном. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 Цивільного кодексу України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З огляду на те, що позивач має намір особисто проживати у спірному житловому будинку (28 абзац позовної заяви), відповідач не є членом його сім`ї, вона із ним спільним побутом не пов`язана, між ними не укладено жодних строкових договорів щодо користування відповідачем цим будинком, при цьому позивач як власник цього майна має право вимагати та вимагає припинення користування відповідачем спірним будинком, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України. Припинення за рішенням суду права користування відповідачем спірним житловим будинком не порушує її житлових прав, оскільки відповідно до інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 16) вона має у своїй особистій приватній власності житлову квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду про визнання відповідача такою, що втратила право на користування вищевказаним житловим будинком, у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для поновлення порушеного права позивача на вільне розпорядження своєю власністю. Рішення суду про примусове виселення відповідача із спірного житлового будинку у відповідності до ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, який у відповідності до постанови Верховної ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» зберігає чинність на території України, призведе до виконання передбаченого ст. 68 Конституції України обов`язку відповідача не посягати на права і свободи позивача, зокрема щодо його права розпоряджатися та користуватися своєю власністю, тобто до примусового виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст. ст. 319, 383, 391, 405, 406 Цивільного кодексу України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved