Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

До Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулась [PERSON] з позовною заявою до Інгулецького відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в якій просить суд зняти арешт з нерухомого майна квартири, яка належить на праві приватної власності [PERSON] , розташованої за адресою: [ADDRESS] , внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: номер запису про обтяження №86919, який накладений Інгулецьким відділом Державної виконавчої служби м.Кривого Рогу Головного управління юстиції у Дніпропетровській області згідно постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження ВП №15641161 від 01 грудня 2011 року. Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Звернувшись до нотаріуса з метою відчуження належної [PERSON] на праві приватної власності квартири, їй стало відомо, що в розділі, який відкритий на квартиру за реєстраційним номером № [NUMBER] , зареєстрований арешт на нерухоме майно на ім`я [PERSON] , запис про обтяження №86919, який накладений Інгулецьким відділом Державної виконавчої служби м.Кривий Ріг Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, згідно постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження ВП №15641161 від 01 грудня 2011 року. Згідно отриманої позивачем інформації, на виконанні Інгулецького відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області знаходилось ВП №15641161 про стягнення боргу з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь ВАТ «ДніпроГаз», яке є завершеним у зв`язку з поверненням стягувачу виконавчого документа на підставі п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Станом на 18 лютого 2013 року в квартирі [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Накладаючи обтяження державний виконавець помилково вказав РНОКПП не боржника, а зовсім іншої людини, тому позивачеві - власнику квартири відмовили в продажу її квартири. Тобто, державним виконавцем помилково внесено запис про обтяження №86919 на квартиру, яка належить позивачеві. У зв`язку з наведеним, позивач зазначає, що такими діями державної виконавчої служби порушуються її права на вільне користування та розпорядження своїм майном. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2020 року дану позовну заяву передано на розгляд Дніпровському районному суду м.Київ. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 12 лютого 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «ДніпроГаз». Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 21 лютого 2020 року від представника відповідача Інгулецького відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - начальника відділу Гаращенко Т. на адресу суду надійшов відзив, в якому зазначено, що на примусовому виконанні у відділі перебувало ВП №15641161 щодо стягнення з [PERSON] , мешканця м. Кривий Ріг, РНОКПП [NUMBER] , на користь ВАТ «ДніпроГаз» суми боргу в розмірі 1941,02 грн, яке на теперішній час завершене. [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , який станом на 18 лютого 2013 року був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , жодні виконавчі документи на виконання до відділу не надходили й на виконанні не перебувають. Державним виконавцем не вносились відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відносно [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Додатково зазначено, що згідно запису про обтяження №86919 було зроблено операцію щодо реєстрації обтяження від 05 лютого 2013 року реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві Заікою І.В. Тобто, за переконанням представника відповідача, державним реєстратором помилково внесено запис про обтяження №86919 на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . З наведених підстав, представник відповідача вважає, що позов підлягає задоволенню (а.с.26-27). Інші учасники справи заяв по суті справи не подали. Приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] , звертаючись до суду з позовом про зняття арешту з майна, посилається на те, що наявністю арешту на її квартиру порушуються її права на вільне користування та розпорядження своїм майном, - неможливість здійснення відчуження (продажу) належної позивачеві на праві власності квартири. Судом встановлено, що за Договором дарування частини квартири від 30 серпня 2006 року [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с.6). Крім того, 18 лютого 2013 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] , а остання прийняла належну продавцеві 1/3 частку [ADDRESS] (а.с.7). Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 26 червня 2019 року, право власності на 1/3 частку [ADDRESS] 18 лютого 2013 року зареєстровано за [PERSON] на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу (а.с.8). Також з даної Інформації вбачається, що 01 грудня 2011 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві Заіко І.В. зареєстровано арешт нерухомого майна (номер запису про обтяження: 86919) на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП15641161, виданий 01 грудня 2011 року, видавник: Інгулецький відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, державний виконавець Чеглаков Є.О. Відомості про реєстрацію до 01 січня 2013 року: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11915403, 01 грудня 2011 року, реєстратор: Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (а.с.8-зворот). Як убачається зі змісту листа Інгулецького відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, на примусовому виконанні у відділі перебувало ВП 15641161 щодо стягнення з [PERSON] , мешканця [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] суми боргу на користь ВАТ «Дніпрогаз» у розмірі 1941,02грн, яке на теперішній час є завершеним, у зв`язку із поверненням стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Державним виконавцем 01 грудня 2011 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, реєстраційний номер обтяження 11915403. Відносно [PERSON] , який станом на 18 лютого 2013 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , жодні виконавчі документи на виконання до відділу не надходили й на виконанні не перебувають. Державними виконавцями не вносились відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відносно [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , який станом на 18 лютого 2013 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) (а.с.10). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, за змістом зазначеної норми права, під час вирішення такого спору з`ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у зв`язку з чим вимоги є приватноправовими. Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розглядові за правилами цивільного судочинства, якщо вони виникають у цивільних правовідносинах. Відносно заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов`язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог закону в межах виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами Розділу VІІ ЦПК України. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам надано роз`яснення про те, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам надано роз`яснення про те, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України 2004 року. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону «Про виконавче провадження». Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції чинній на 01 грудня 2011 року - винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частинами першою-четвертою статті 57 Закону № 606-XIV (у відповідній редакції) передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше ніж протягом місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з пунктом 2 частини першої, частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV (у відповідній редакції) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Відповідно до статті 59 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції закону, що діє на час звернення з даним позовом до суду та станом на час розгляду даної справи), особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), орган державної виконавчої служби у справах за позовами осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, може залучатися судом як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. За змістом наведених правових норм та правових позицій Великої Палати Верховного Суду у випадку звернення особи до суду в порядку позовного провадження з вимогою про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна) орган державної виконавчої служби не може бути належним відповідачем у такій справі. Вказані позовні вимоги можуть бути пред`явлені до особи, в інтересах якої накладено арешт (стягувача у виконавчому провадженні) та боржника у виконавчому провадженні, в межах якого накладено арешт на майно. Звертаючись до суду з позовом про зняття арешту з квартири, [PERSON] визначила відповідачем Інгулецький відділ державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, який є неналежним відповідачем в даній категорії справ, а задоволення позову до неналежного відповідача матиме наслідком порушення принципів рівності сторін та змагальності процесу. Викладені в позовній заяві твердження позивача про те, що саме відділом виконавчої служби було помилково внесено запис про обтяження належної їй на праві власності квартири, спростовуються матеріалами справи, оскільки спірний арешт зареєстровано державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві Заіко І.В. на підставі відомостей про реєстрацію до 01 січня 2013 року: Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11915403, 01 грудня 2011 року, внесених реєстратором: Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову [PERSON] до Інгулецького відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи: [PERSON] , Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «ДніпроГаз», про зняття арешту на квартиру, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача. Тому в задоволенні позову слід відмовити. При цьому суд вважає за необхідне вказати на те, що в разі помилкового внесення державним реєстратором до державного реєстру відомостей про реєстрацію обтяження (арешт квартири), позивач не позбавлена можливості звернутися до реєстраційної служби з відповідною заявою, а в разі незаконної (неправомірної) відмови державного реєстратора, оскаржити дії останнього в порядку адміністративного судочинство. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed