Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області 08 липня 2020 року надійшла позовна заява [PERSON] , в якій він просив суд: - передати малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , для проживання з батьком - [PERSON] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 200 000 грн. На обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18 лютого 2005 року між ним та відповідачем укладений шлюб, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 08 вересня 2014 року у справі № 263/6440/14-ц. Рішення набрало законної сили 04 листопада 2014 року. Під час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . До середини листопада 2014 року відповідач та діти мешкали за однією адресою разом із позивачем, а саме: [ADDRESS] . Починаючи з листопада 2014 року відповідач забрала дітей та переїхала до іншого житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . З моменту окремого проживання [PERSON] чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, шляхом переховування та зміни місця проживання, а також зміни засобів зв`язку. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 серпня 2017 року №263/3993/17 (провадження №2/263/1244/2017) зобов`язано [PERSON] не перешкоджати позивачу брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми: [PERSON] , [PERSON] та визначено графік зустрічей із дітьми, зобов`язано відповідача за два дні до дня зустрічі позивача з дітьми, надавати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання змін, повідомляти письмово про це на наступний день з дня настання таких обставин. Указане рішення набрало законної сили 03 серпня 2017 року. Відповідачем зазначене рішення суду не виконується, у зв`язку із чим позивачем переданий виконавчий лист до Центрального відділу ДВС України, але до теперішнього часу державний виконавець не зміг організувати жодної зустрічі (побачення) з дітьми через перешкоди, які чинить відповідач. У зав`язку з цим постановами Центрального ВДВС ГТУЮ у Донецькій області від 09 листопада 2018 року, 14 січня 2019 року, 15 лютого 2019 року ВП №57259058 на [PERSON] накладені штрафи. Відповідач не працює, а отримані від позивача гроші на потреби дітей витрачає не за цільовим призначенням. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16 березня 2020 року № 263/12836/19 встановлено факт нецільового використання аліментів [PERSON] , сплачених позивачем на дітей. Також, внаслідок ухилення відповідача від виконання рішення у справі № 263/3993/17 позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у душевних хвилюваннях та стражданнях, пов`язаних із незаконним позбавленням мене права на спілкування та виховання дітей, реалізації права на батьківство. Протиправна поведінка є довготривалою в часі, за всі ці три роки він покладав значних зусиль, що підтверджується доказами у справі (рішеннями судів, постановами державного виконавця). Завдану йому моральну шкоду він оцінює у розмірі 200 000 грн. Відповідач своїм правом не скористалася та відзив на адресу суду не направила. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 липня 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначені підготовчі судові засідання. Роз`яснено відповідачу право та строки подати відзив на позов та письмові заперечення, а позивачу відповідь на відзив. Витребувано в Управлінні «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради висновок щодо доцільності передачі малолітньої [PERSON] для проживання з батьком - [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2020 року замінено третю особу - Службу у справах дітей Центрального району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради на Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 січня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду по суті дану цивільну справу. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 березня 2021 року вирішено провести заочний розгляд вказаної цивільної справи. Від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена. Представник органу опіки та піклування - Мамаєва С.В. - надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила долучити до матеріалів справи висновок та ухвалити рішення на розсуд суду із максимальним врахуванням прав та інтересів дітей. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилався позивач, та витребувані судом у порядку ч. 5 ст. 19 СК України, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , про що Кальміуським районним у м. Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області вчинений актовий запис № 784. Батьком зазначено [PERSON] , матір - [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , про що Кальміуським районним у м. Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області вчинений актовий запис № 27. Батьком зазначено [PERSON] , матір - [PERSON] . Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 серпня 2017 року № 263/3993/17 зобов`язано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з донькою [PERSON] , та сином - [PERSON] . Визначено наступні способи участі батька [PERSON] у вихованні дітей - особисте спілкування: побачення три дні на тиждень: два дні у будні та один у вихідний день за місцем навчання дітей або за місцем їх проживання, перебування; необмежене спілкування [PERSON] з донькою [PERSON] та сином [PERSON] особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дітьми; в день побачення [PERSON] з донькою або сином, він має право забирати доньку або сина з дому/школи особисто; визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з донькою [PERSON] та сином [PERSON] шляхом спільного відпочинку у літній період протягом місяця. Зобов`язано [PERSON] за два дні до дня зустрічі [PERSON] з дітьми, надати останньому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання таких змін, повідомити письмово про це на наступний день з дня настання таких обставин. Рішення набрало законної сили 17 жовтня 2017 року. Постановою державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 09 листопада 2018 року у межах ВП № 57259058 щодо виконання виконавчого листа № 263/3993/17 за невиконання рішення суду накладено на боржника [PERSON] штраф у розмірі 1 700 грн. на користь держави. Постановою державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 14 січня 2019 року у межах ВП № 57259058 щодо виконання виконавчого листа № 263/3993/17 за невиконання рішення суду накладено на боржника [PERSON] штраф у розмірі 3 400 грн. на користь держави. Постановою державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 15 лютого 2019 року у межах ВП № 57259058 щодо виконання виконавчого листа № 263/3993/17 за невиконання рішення суду накладено на боржника [PERSON] штраф у розмірі 3 400 грн. на користь держави. Постановою державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 15 лютого 2019 року у межах ВП № 57259058 щодо виконання виконавчого листа № 263/3993/17 накладено арешт на рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON] у межах суми звернення стягнення. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 березня 2020 року № 263/12836/19 встановлено факт нецільового використання аліментів [PERSON] , сплачених [PERSON] на неповнолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] . Встановлено [PERSON] порядок сплати 70 % частини аліментів на утримання неповнолітніх дітей - сина [PERSON] та доньки [PERSON] , шляхом щомісячного внесення по 35 % від присудженої загальної суми аліментів, визначених за рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 вересня 2014 року, на особисті рахунки дітей, відкриті у відділенні Державного ощадного банку України, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 16 квітня 2020 року. З посвідчення серії [NUMBER] , виданого 29 липня 2019 року, вбачається, що [PERSON] має статус учасника бойових дій. Відповідно до довідки-характеристики, складеної дільничним офіцером поліції сектору превенції Центрального ВП ГУНП в Донецькій області Тищенко Д. 09 грудня 2020 року, [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , зарекомендував себе з посереднього боку, із сусідами підтримує добрі відносини, зі слів сусідів алкогольними напоями не зловживає, не веде антипублічний спосіб життя та не підтримує зв`язки з особами, що ведуть антисоціальний спосіб життя. Згідно з довідкою про доходи від 12 листопада 2020 року [PERSON] працює у ПрАТ «ММК ім. Ілліча» на посаді машиніст тепловозу, загальна сума доходу за період з листопада 2019 року по квітень 2020 року без урахування аліментів становить 102 325,12 грн. Відповідно до довідки про доходи від 12 листопада 2020 року [PERSON] працює у ПрАТ «ММК ім. Ілліча» на посаді машиніст тепловозу, загальна сума доходу за період з травня 2020 року по жовтень 2020 року без урахування аліментів становить 104 425,37 грн. Згідно з висновком Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 11 січня 2021 року № 01.1-01-23-02, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради, той факт, що питання розглядалося за відсутності [PERSON] , яка не висловлювала свою думку, а також неможливістю проведення співбесіди з малолітньою дитиною [PERSON] , Орган опіки та піклування остаточне рішення у справі залишив на розсуд суду. Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотив, які є підставою для відхилення цих доказів. Щодо правових підстав для вирішення заявленого спору по суті. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що відповідачем не виконується визначений судом порядок його спілкування з дитиною, у зв`язку з чим просив визначити місце проживання дитини з ним, на підставі частини 4 статті 159 СК України. Відповідно до частини 4 статті 159 СК України у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Аналіз зазначеної норми права дає підстави дійти висновку про те, що суд при вирішенні спору на підставі частини 4 статті 159 СК України повинен врахувати всі об`єктивні обставини, на підставі яких суд мав би можливість дійти законного висновку у вирішенні заявлених позовних вимог. Згідно з ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 161 СК України). Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, однак, не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права за статтею 8 Конвенції. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, обидва цитовані вище Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 року, І Manic, наведене вище, § 102, з подальшими посиланнями на нього). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, беручи до уваги, що відповідач [PERSON] та малолітня дитина [PERSON] не висловили свою думку, специфіку їх з позивачем особистих відносин, які мають ознаки конфліктного характеру, наявні підстави вважати недоцільним передачу малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , на проживання з батьком, оскільки порядок спілкування з дитиною встановлений заочним рішенням суду, про яке відповідачу може бути не відомо, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що відповідач навмисно ухиляється від виконання встановленого регламенту побачень батька з дитиною. Враховуючи диспозитивність частини 4 статті 159 СК України, з урахуванням встановлених обставин під час розгляду справи, судом не приймається до уваги посилання позивача на невиконання відповідачем рішення суду як підставу для передачі йому дитини на проживання разом з ним, оскільки усі встановлені обставини справи у їх сукупності, подані докази дають підстави для висновку, що передача дитини на проживання з батьком на даний час не буде відповідати найкращим інтересам дитини. Під час розгляду справи судом не встановлено, що проживання дитини з батьком позитивно сприятиме розвитку дитини, враховуючи, що між сторонами наявні ознаки конфлікту, дитина тривалий час проживає з матір`ю, а тому різка зміна постійного місця проживання дитини може негативно вплинути на її психологічний стан, що буде суперечити найкращим інтересам цієї дитини, про що 11 липня 2017 року Європейський Суд з прав людини зауважив у рішенні у справі «М.С. проти України». Як підставу для відшкодування моральної шкоди позивач наводить ухилення відповідача від виконання рішення суду у справі № 263/3993/17, внаслідок чого він переносить душевні хвилювання та страждання, пов`язані із незаконним позбавленням його права на спілкування та виховання дітей, реалізації права на батьківство. Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Аналогічний правовий висновок викладено у п. п. 21 - 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19). Отже, для стягнення компенсації моральної шкоди з відповідача на користь позивача у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду про усунення перешкод щодо участі у виховані та вільному спілкуванні з дітьми батьком, необхідно установити, чи право на відшкодування такої шкоди безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; чи передбачений цей випадок законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на усій території України. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012). Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом, про що зазначено у частині другій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. У частині першій статті 5 Закону № 1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3). Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону № 1404-VIII). Згідно зі статтею 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Стаття 75 Закону № 1404-VIII встановлює відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі, зокрема у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника-фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника-юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. Рішення немайнового характеру - це рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Водночас конструкція статті 63 Закону № 1404-VIII передбачає можливість виконання такого рішення без участі боржника. Наведеними положеннями Закону № 1404-VIII передбачено як порядок виконання судового рішення, так і відповідальність за його невиконання, однак даний Закон не передбачає можливості відшкодування моральної шкоди з боржника за тривале невиконання рішення суду, і не випливає такого обов`язку і з положень Конституції України, положень Цивільного кодексу України та інших нормативно-правових актів законодавства, тому вимоги позову не відносяться до випадків, за яких можливе стягнення моральної шкоди. Поряд з цим необхідно зазначити, що єдиною підставою цивільно-правової відповідальності є скоєння цивільного правопорушення. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди. Законодавством не передбачена презумпція наявності моральної шкоди. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. А така презумпція має визначатися лише законом. Тому діє ст. 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування. Право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. З матеріалів, які долучені до справи вбачається, що заочним рішенням суду усунено перешкоди позивачу щодо участі його у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми, однак будь-яких доказів про обізнаність відповідача з таким рішенням матеріали справи не містять, що у силу вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України свідчить про недоведеність позивачем усіх складових для висновку про скоєння відповідачем цивільного правопорушення як підстава для покладення на неї відповідальності. Щодо судових витрат. У відповідності до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає, у зв`язку із відсутністю підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed