Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась [PERSON] з позовом (а.с.4-6) в якому просить зобов'язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] не чинити їй перешкод в користуванні власністю - будинком [ADDRESS], який в цілому належить їй на праві власності, та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в спірному будинку у зв'язку з їх відсутністю без поважних причин понад шість місяців. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що будучи власником вказаного будинку вона не має можливості вільно розпоряджатися своїм майном, оскільки відповідачі, будучи зареєстрованими на вказаній житловій площі фактично не мешкають в ній та не підтримують з позивачем ніяких стосунків. Вона неодноразово мала намір вирішити це питання в позасудовому порядку, але відповідачі уникають можливість спілкування. Відповідач [PERSON] звернулась до Іллічівського міського суду з зустрічним позовом (а.с.47-48) до [PERSON], в якому просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини будинку [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не перешкоджати їй в користуванні цим будинком. Свої вимоги вона обґрунтовувала тим, що 07 квітня 2004 року між нею та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого вона передала [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - [ADDRESS]. При укладанні договору між нею та відповідачем, яка є її рідною донькою, була усна домовленість про те, що остання не буде їй перешкоджати та не позбавить можливості проживати в спірному будинку. Але [PERSON] домовленості не виконала та перешкоджає їй користуватись будинком та проживати в ньому. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та у задоволені зустрічного позову відмовити у зв'язку з необґрунтованістю та не доведенням викладених обставин, застосувати термін позовної давності, надавши суду письмову заяву з проханням слухати справу без її участі (а.с.85). Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, але при цьому пояснили, що вони дійсно за своєю волею в спірному будинку не проживають тривалий час. Обґрунтовуючи вимоги своїх зустрічних позовних вимог, [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що вона дійсно з часу укладання договору, тобто з 07 квітня 2004 року в спірному будинку не мешкає, а постійно зі свої чоловіком проживає за адресою - [ADDRESS]. Про те, що вона уклала договір дарування 1/2 частини будинку їй було відомо, ще під час укладення угоди у нотаріуса і вона мала укласти такий договір. Діяла вона добровільно, ніхто її не примусовував укладати такий договір. Про те, що донька [PERSON] повинна її утримувати вона визначилась тільки тепер, тому вважає, що її донька, повинна сплатити їй 30 тисяч доларів США. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він дійсно не мешкає тривалий час, більше одного року в спірному будинку і не бажає там проживати, але вважає, що позивач [PERSON] зобов'язана надати йому гроші у розмірі 30 000,00 доларів США для того, щоб він скасував свою реєстрацію за спірною адресою і придбав собі житло. Причини за якими він не мешкає за адресою реєстрацію суду не пояснив. В наступний час постійно мешкає разом з бабусею за адресою - [ADDRESS]. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що вони дійсно приймали участь у складанні актів (а.с.24, 25, 26, 29) та пояснили, що відповідач [PERSON] ніколи в спірному будинку не проживала, і як вона особисто їм пояснила, що реєстрація за спірною адресою була проведена формально, без наміри придбати право на спірний будинок, який вона добровільно подарувала своїй дочці [PERSON] Постійно вона мешкає з чоловіком в сел. [PERSON], де вони на праві власності по [ADDRESS]. А також той факт, що [PERSON] в будинку [ADDRESS] теж не мешкає і те, що йому ніхто не перешкоджав в користуванні цим будинком. Особистих речей відповідачів в будинку вони не бачили. Після перерви, відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи повідомленими про день та час слухання справи, неодноразово не з'являлись без поважних причин в судові засідання, не надали заяв про поважність причин своєї відсутності або про відкладення слухання справи, або про розгляд справи без їх участі, тому суд приймає рішення про закінчення слухання справи у їх відсутність. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, а в задоволені зустрічних позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 12 січня 1996 року та договору дарування від 07 квітня 2004 року [PERSON] в цілому належить будинок [ADDRESS]. Право власності зареєстровано на підставі вказаних договорів та видано посвідчення від 27 квітня 2004 року (а.с.12, 13, 92,93). Договір дарування сторонами укладено у нотаріуса, з роз'ясненням наслідків укладання такої угоди. Згідно запису в прибудинковій книзі за спірною адресою зареєстровані: позивач, відповідачі, та син позивачки неповнолітній [PERSON], [INFO] (а.с.19-20). Як було з'ясовано судом, та не спростовано сторонами, відповідачі в спірному будинку тривалий час не проживають, витрати по утриманню будинку не несуть, комунальні послуги не сплачують. Актами від 07 та 10 жовтня 2013 року встановлено, що відповідачі в спірному будинку тривалий час не проживають, їх особисті речі відсутні, перешкод в користуванні будинком вони не мають (а.с.24-25, 26, 29). Із довідки ДЗ «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті МОЗ України» від 11 липня 2014 року №01/17-330 та довідки від 11 січня 2014 року вбачається, що [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS] де і перебуває на диспансерному обліку (а.с.74, 50). В довідці Бурлачобалківської сільської адміністрації Іллічівської міської ради Одеської області №119 від 09 липня 2014 року зазначено, що [PERSON] проживає за адресою - [ADDRESS] (а.с.75). Відповідно до частини 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як передбачено ст.319, ст.391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод щодо здійснення ним права користування своїм майном. Відповідно до вимог статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок її відсутності понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок…, користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Стаття 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Згідно пункту 10 Пленуму Верховного Суду України №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року вказано, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (стаття 71 ЖК), суду необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Згідно до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадяни протягом 10 днів повинні зареєструватись за новим місцем постійного проживання. В даному випадку відповідачі не надали суду доказів поважності своєї відсутності понад встановлені строки в спірному будинку. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження перешкоджання позивачу в здійснені своїх прав власника, оскільки відповідачі, погоджуючись з правом власності [PERSON], заперечували проти її вільного користування та розпорядження своєю приватною власністю. Вимогами ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, що передбачено частиною 4 статті 267 ЦК України. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування. Ця ж норма закріплена і у статті 728 Цивільного кодексу України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 Цивільного кодексу України. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] особисто укладала договір дарування, була ознайомлена з його змістом та наслідками укладання такого договору. Тобто термін перебігу строку позовної давності закінчується 08 травня 2005 року. [PERSON] не поставила в суді питання про продовження терміну позовної давності, та не надала суду доказів про поважність причин його пропуску. Тому суд вважає, що до цих правовідносин слід застосувати строк позовної давності, та у задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі. Отже, суд приходить до висновку про цілком законні вимоги позивача, право власності якого підлягає захисту, тому відповідачів слід зобов'язати не перешкоджати позивачу в користуванні власністю шляхом визнання їх такими, що втратили право користування спірним будинком. Враховуючи викладене,

Outcome: approved