Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернулася [PERSON] з позовом до Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позов обґрунтовано тим, що позивача, яка працювала вчителем з української мови і літератури у 5-11 класах, було звільнено наказом від 16.06.2015 № 104 без виплати сум індексації заробітної плати з січня по червень 2015 року в день її звільнення (16.06.2015). Позивач вказує, що індексація заробітної плати є частиною заробітної плати, а тому її невиплата рівнозначна невиплаті самої заробітної плати за що передбачено стягнення середнього заробітку з роботодавця за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Під час розгляду справи позивач та її представник підтримували вимоги позовної заяви. Представник відповідача проти вимог позовної заяви заперечував з тих підстав, що у відповідача були відсутні кошти для виплати індексації на підтвердження чого надав суду докази звернень до вищестоящих органів про виділення коштів на індексацію заробітної плати працівникам. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні достовірно встановлено, що з 16.06.2015 Наказом № 104 Вііділ освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради звільнив [PERSON], вчителя української мови та літератури Дрогобицької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 17, з роботи 16.06.2015, за систематичне невиконання трудових обовязків, згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до платіжного доручення від 16.06.2015 № 1614 в день звільнення позивачу було виплачено 2\~935 грн та відповідно до платіжного доручення від 17.06.2015 № 1623 1\~956 грн. В грудні 2015 року позивачу нараховано індексацію заробітної плати за період січень червень 2015 року в розмірі 2\~283,80 грн. Після відповідних утримань сума склала 1\~837,10 грн і виплату зазначених коштів проведено згідно з платіжним дорученням від 28.12.2015 № 2340 в сумі 440 грн та згідно з платіжним дорученням від 29.12.2015 № 2367 в сумі 1\~397,10 грн. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У ст. 2 Закону України „Про оплату праці від 24.03.1995 № 108/95-ВР передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч. 3 ст. 2 цього Закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. З огляду на вищезазначене суд погоджується з доводами позивача про те, що йому підлягала нарахуванню індексація заробітної плати в день звільнення (16.06.2015), яка фактично була сплачена 29.12.2015, і в звязку з цим позивач має право на нарахування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд України в постановах від 05.10.2016 № 463/265/131, від 21.01.2015 № 6-195цс14, від 03.07.2013 № 6-60цс13, від 21.11.2011 № 6-60цс11. Суд погоджується з розрахунками позивача, наведеними в позовній заяві, щодо розміру середньої заробітної плати (4\~407,60 грн), середньоденної заробітної плати (151,99 грн), кількості робочих днів до фактичного розрахунку у кількості 129 штук, та загального розміру середнього заробітку (19\~606,71 грн = 129 днів * 151,99 грн). Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України „Про міжнародне приватне право. Якщо міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України). Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, яка, серед іншого, регулює діяльність Європейського суду з прав людини, була ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997. Рішення Європейського суду з прав людини є обовязковими до застосування для кожної з країн-учасниць Конвенції, оскарженню не підлягають і є частиною національного законодавства країни-учасниці. Відповідно до\~ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого\~Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу „Кечко проти України (№ 63134/00) 08.11.2005, установив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (див. mutatis mutandis, рішення у справі „Бурдов проти Росії, № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III). З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно посилався на відсутність коштів для здійснення виплат індексації заробітної плати позивача. Виходячи з викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином судові витрати покладаються на відповідача і підлягають зарахуванню до спеціального фонду Державного бюджету України.

Outcome: approved