Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

До Пологівського районного суду Запорізької області із Слов`янського міськрайонного суду Донецької області за підсудністю надійшла цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, яка була уточнена позивачкою 19 березня 2021 року на виконання ухвали суду від 04 березня 2021 року. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила в уточненій позовній заяві, що з відповідачем у справі [PERSON] з 20 листопада 2004 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, який 09 квітня 2012 року на підставі рішення Докучаєвського міського суду Донецької області був розірваний. Сторони у справі є батьками малолітньої дочки [PERSON] [INFO] . Під час проведення АТО та через надзвичайну ситуацію воєнного характеру, спричинену збройною агресією Російської Федерації, з 2014 року позивачка разом зі своєю малолітньою донькою вимушені були змінити місце проживання. про що свідчить довідка про взяття на облік особи, В даний час дочка зареєстрована та проживає разом з нею, позивачкою, за адресою: [ADDRESS] . З 2015 року по теперішній час позивачка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я своєї дочки, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу змінення місця проживання малолітньої доньки, батько дитини [PERSON] участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на розвиток дитини не надає та не спілкується з нею. Більш того, відповідач проживає на непідконтрольній території України, у зв`язку з тимчасовими заходами у вигляді тимчасових обмежень, зв`язок та поштові сполучення обмежено, в соціальних мережах відповідач відсутній, інші відомі засоби зв`язку відсутні, тому вона не має змоги запросити його до нотаріуса. Зокрема, з цих же причин відповідач не має змоги надавати у передбаченому законодавством України порядку дозволу на виїзди малолітньої [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої. Зазначає, що виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Вважає, що така ситуація щодо її колишнього чоловіка і батька неповнолітньої [PERSON] шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості. Зазначила, що станом на сьогоднішній день вони як батьки зобов`язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться не тільки до особистих побачень з дитиною, але й до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров`я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних та творчих здібностей. Таким чином, виїзди дитини за кордон жодним чином не порушать право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки мають за мету перш за все захист прав дитини. Вона та її дитина є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, вона має місце роботи, дитина знаходиться на її утриманні, доступ батька до дитини не обмежений за умови його бажання, вона бере на себе всю відповідальність за дитину під час поїздок за кордон. У зв`язку з зазначеним [PERSON] просить задовольнити її позовні вимоги, постановити судове рішення, яким надати їй, [PERSON] , дозвіл на тимчасові виїзди [PERSON] , [INFO] , за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до повноліття дитини з метою туристичної подорожі; дозволити їй, [PERSON] , або її офіційному представникові без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття або до Чехії, Польщі, Російської Федерації, Єгипту, Туреччини, Греції терміном до закінчення дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон дитини [PERSON] , тобто до [INFO] ; допустити негайне виконання рішення суду. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , місце реєстрації якого в позовній заяві зазначене [ADDRESS] , викликався судом у судове засідання за адресою, зазначеною в позові, на 12 травня 2021 року. Поштове рекомендоване відправлення повернулося на адресу суду без вручення адресату з позначкою листоноші «Зона АТО, вручення неможливе». У зв`язку з цим, а також з-за перебування на непідконтрольній території України відповідач повідомлявся судом про місце, дату і час судового розгляду справи в порядку ст.128 ч.11 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Пологівського районного суду Запорізької області. Відповідач про причини неявки в судові засідання 26 травня 2021 року і 04 червня 2021 року суд не повідомив, з заявами про відкладення розгляду справи з певних причин або про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався, відзив на позов не подав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області, у судове засідання не з`явився, але надав суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без їх участі, рішення суду просять винести на розсуд суду. У зв`язку з неявкою учасників справи суд на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України здійснив судовий розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з постановленням у справі заочного рішення відповідно до вимог ч.4 ст.223, ст.280 ЦПК України за наявними у справі доказами. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачкою, відсутність заперечень проти задоволення позову з боку відповідача та не заперечення проти позовних вимог представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приходить до наступного. У відповідності до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 1 Сімейного кодексу України передбачено, що Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. На підставі ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог статті 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44 сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, ч.8 ст.7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР. Згідно вимог ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст.313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом ст.124 Конституції України та ст.15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадянами України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року №231 (із змінами). Відповідно до пп.2 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №152 від 07 травня 2014 року, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. У пп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності підстав у батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини самостійно вирішити питання тимчасового виїзду за межі України дитини та відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Виходячи з вказаного, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі. Рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У вищевказаній постанові зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Встановлено, що батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , є громадяни України [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10 вересня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції Донецької області. Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00028539215 від 14 листопада 2020 року, виданого Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків): 20 листопада 2004 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції у Донецькій області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] »), про що було зроблено відповідний актовий запис №106; на підставі рішення Докучаєвського міського суду Донецької області №2/0515/179/2012 від 09 квітня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20 листопада 2004 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції у Донецькій області, розірвано. Відповідно довідки №102696 від 15 березня 2021 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за даними Центра надання адміністративних послуг м.Слов`янська, виданої ЦНАП Слов`янської міської ради Донецької області, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , і має наступний склад сім`ї: донька [PERSON] , [INFO] . Проживання дитини [PERSON] [INFO] разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] також підтверджується копією довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасової окупованої території України або проведення антитерористичної операції від 12 грудня 2014 року №1429030408, виданої управлінням соціального захисту населення м.Слов`янськ Донецької області. Із копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] , виданого 24 грудня 2020 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , вбачається, що датою закінчення строку дії зазначеного паспорту є 24 грудня 2024 року. Відповідно до копії характеристики [PERSON] , [INFO] , здобувача освіти 6-А класу Слов`янської загальноосвітньої школи №8 Слов`янської міської ради Донецької області, [PERSON] навчається в Слов`янській ЗОШ №8 з 1-го класу, на даний момент є здобувачем освіти 6-А класу; виховується в неповній сім`ї матір`ю [PERSON] , яка працює головним спеціалістом відділу реформування та житлової політики управління житлово-комунального господарства Слов`янської міської ради. [PERSON] постійно відвідує батьківські збори, допомагає в організації шкільного життя, бере активну участь в позашкільних заходах, є головою Ради школи. Мати цікавиться успіхами дитини, підтримує, заохочує [PERSON] , спілкується з класним керівником з метою здійснення систематичного контролю за відвідуванням донькою школи та її навчальною успішністю. Батько, [PERSON] , школу не відвідує, не цікавиться навчанням доньки, зв`язків з педагогами не підтримує. Згідно cт.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У ст.81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому суд зазначає, що відповідачем не було надано доказів, як посилання на наявність таких доказів, які б свідчили про шкідливість чи небезпеку тимчасових поїздок дитини [PERSON] , [INFO] , за кордон з метою туристичної подорожі, а позивачкою надано докази того, що для забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров`я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних та творчих здібностей, їй необхідно отримати дозвіл на тимчасові виїзди дитини за кордон, при цьому доведено, що такі виїзди дитини за кордон жодним чином не порушать право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки мають за мету перш за все захист прав дитини. Суд у даному випадку вважає найбільш прийнятним визначити дату початку дії дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України - дату набрання рішенням у даній справі законної сили, оскільки на думку суду вказана дата буде найприйнятнішою та правниче обґрунтованою. Слід зазначити і те, що на час розгляду справи суд не може визначити часові межі та встановити періоди виїзду за кордон до країн в межах позовних вимог (перелік країн) [PERSON] , [INFO] , для здійснення туристичних подорожей, враховуючи світову пандемію, що склалася внаслідок поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), оскільки туристичні путівки (щодо часу, періоду, країни) можуть бути змінені як туристичним агентством, так і самим бажанням та можливостями позивачки [PERSON] . При цьому, в будь-якому випадку, виїзди дитини можливі лише на тимчасовий період, а саме як тимчасова туристична подорож. На глибоке переконання суду позивачкою надано докази того, що з метою відпочинку її доньці необхідно буде виїжджати за межі України до зазначених нею країн. Тому надання дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON] , [INFO] , за межі України до зазначених вище країн без згоди та супроводу батька [PERSON] , в супроводі матері [PERSON] для відпочинку з дня набрання цим рішенням законної сили до 24 грудня 2024 року (терміну закінчення дії паспорту громадянина України - [PERSON] , [INFO] , для виїзду за кордон) буде відповідати принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини. При цьому суд враховує і можливість раптової зміни чи корегування часу або періоду відпочинку, і час, необхідний для розгляду судом справи про отримання відповідного дозволу на тимчасовий виїзд за кордон без дозволу батька, для конкретної країни на конкретний період часу. Як на думку суду, таке рішення є справедливим і таким, що постановлене виключно в інтересах дитини. Щодо вимоги позивачки про негайне виконання рішення суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць; 2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; 3) відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, - у межах суми стягнення за один місяць; 4) поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника; 5) відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала; 6) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб; 7) примусову госпіталізацію чи продовження строку примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу; 8) встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України; 9) надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку; 10) видачу або продовження обмежувального припису. Суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої статті 430 ЦПК України. Оскільки вказаний перелік є вичерпним, то суд вважає, що підстави для негайного виконання рішення суду відсутні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову частково, з наведених вище мотивів та підстав. Позивачка при подані позову сплатила судовий збір, вимоги про стягнення судового збору із відповідача вона не ставить, тому відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial