Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку на прийняття спадщини. Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в позовній заяві зазначено Запорізьку районну державну нотаріальну контору Запорізької області. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 03 березня 2014 року померла [PERSON], спадкоємцем за законом якої є відповідач [PERSON] донька померлої. На початку серпня 2018 року з повідомлення, яке позивач отримав з Запорізької районної державної нотаріальної контори, він дізнався, що померла [PERSON] залишила на його імя заповіт. Позивач отримав дублікат заповіту та звернувся до нотаріальної контори, де йому розяснили, що він пропустив шестимісячний строк на поняття спадщини та що він має звернутись з позовом до суду. Оскільки він не знав про існування заповіту, то вважає поважною причину пропуску строку на звернення з заявою на прийняття спадщини. Вказані обставини стали підставою для подання позову до суду. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, наведених в позовній заяві та просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позову [PERSON] Відзив аргументовано наступним. На початку серпня 2018 року нотаріусом на адресу позивача було направлено лист № 735, яким нотаріус встановив [PERSON] строк до 12 серпня 2018 року, протягом якого зобовязав останнього надати до нотаріальної контори докази прийняття ним спадщини або докази звернення до суду з позовом про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини. Однак, позивач [PERSON] вимоги нотаріуса не виконав і не подав необхідні документи до нотаріальної контори, звернувшись до суду з даним позовом лише 12 вересня 2018 року. Таким чином, представник відповідача вважає, що строк звернення позивача до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини був пропущений з неповажних причин. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтримав доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Крім того, представником в судовому засіданні зазначено, що заповіт від 25 лютого 2005 року від імені [PERSON] видано на імя [PERSON] без зазначення додаткових анкетних відомостей, які дозволили б однозначно ідентифікувати особу спадкоємця. Враховуючи викладене, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також заперечила проти задоволення позову та просила суд відмовити в його задоволенні. Від третьої особи не надійшло жодних пояснень або заперечень щодо суті спору. Вислухавши учасників справи та дослідивши подані докази, суд прийшов до наступних висновків. В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 288020, відповідно до якого [PERSON] померла 03 березня 2014 року (а.с. 8). Позивачем до матеріалів справи додано копію дубліката заповіту від 25 лютого 2005 року серії ВСА № 396596, відповідно до якого [PERSON] заповіла земельну ділянку № 374 площею 6,75 га [PERSON]. Будь-яких інших даних щодо особи спадкоємця за цим заповітом в документі не міститься (а.с. 9). Судом також досліджено копію зазначеного вище заповіту, яка міститься у спадковій справі № 238/2014, що заведена після смерті [PERSON] та яка, в свою чергу, надана нотаріусом на вимогу суду за клопотанням позивача. Вказаний документ (копія заповіту [PERSON]Д.) за своїм змістом ідентичний дублікату, що зазначений вище (а.с. 35). В спадковій справі, копія якої додана до матеріалів справи, міститься також заява відповідача [PERSON] про прийняття спадщини від 16 червня 2014 року (а.с. 33). Крім того, як вбачається з запиту про отримання доступу до персональних даних №\~2842/2?14 від 10 листопада 2014 року, нотаріус запитував з Обласного АДС ДМС відомості щодо реєстрації місця проживання та інші персональні дані, що містяться в картотеці реєстраційного обліку адресно-довідкового сектору про місце проживання [PERSON], рік народження, місце народження невідоме (а.с. 36). Згідно до відповіді органу ДМС на зазначений вище запит, надати інформацію не вдалось, оскільки для надання довідки необхідно вказати дату народження особи, інформація щодо якої запитується (а.с. 37). 02 серпня 2018 року нотаріусом за вих. № 735/02-14 на адресу [PERSON] було направлено повідомлення, в якому зазначено, що 03 березня 2014 року померла [PERSON], яка залишила на його користь заповіт. [PERSON] нотаріусом розяснено положення статей 1268, 1270 та 1272 ЦК України та запропоновано в строк до 12 серпня 2018 року надати нотаріусу докази прийняття спадщини або звернення до суду з позовом про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини. Зазначено, що при неотриманні відповіді до зазначеного часу, свідоцтво про право на спадщину буде видане іншим спадкоємцям, які прийняли спадщину (а.с. 39.) Як вбачається з заяви позивача [PERSON] від 21 серпня 2018 року, він звернувся до Запорізької районної державної нотаріальної контори з проханням не видавати спадкоємцям [PERSON] свідоцтво про право на спадщину, оскільки він мав намір звернутися до суду з позовом про встановлення йому додаткового строку на прийняття спадщини (а.с. 38). В судовому засіданні нотаріус [PERSON], допитана в якості свідка, підтвердила наведену вище інформацію та, відповідаючи на питання представника відповідача пояснила, що з 2014 року вона встановлювала місцезнаходження [PERSON] та, встановивши його, одразу направила на його адресу повідомлення про наявність заповіту. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ст. 1217 ЦК України. Заповітом, у вузькому розумінні, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок її смерті, щодо передання іншій, визначеній спадкодавцем особі, прав на майно спадкодавця. Це визначення нормативно встановлено в статті 1233 ЦК України. Статтею 1247 ЦК України (в редакції, станом на 25 лютого 2005 року) встановлено загальні вимоги до форми заповіту: письмова форма, з особистим підписом заповідача та з посвідченням заповіту нотаріусом. При цьому, порядок вчинення нотаріальних дій до 22.02.2012 року регламентувався відповідною інструкцією, що затверджена наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 р. У відповідності до п. 161 вказаної інструкції заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. В той же час заповіт, виданий [PERSON] на імя [PERSON], не містить будь-яких інших відомостей, які б дозволили однозначно встановити той факт, що дійсна воля заповідача [PERSON] полягала в переданні частини спадкового майна (земельної ділянки) саме [PERSON], [INFO], а не іншій особі з такими ж прізвищем, імям та по-батькові. Крім того, позивачем до матеріалів справи не додано жодних доказів, на підставі яких можна було б прийти до однозначного висновку про належність зазначеного вище заповіту саме позивачу. Таким доказом, на думку суду, могло б бути судове рішення про встановлення факту належності заповіту позивачу. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач з такими вимогами в порядку окремого провадження до суду не звертався. Не містить такої позовної вимоги і позовна заява в даній справі. Таким чином, посилання позивача на те, що [PERSON] заповіла своє майно саме йому, за своєю суттю є припущенням, на якому не може ґрунтуватися доказування у справі відповідно до приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд не має підстав для задоволення позову, оскільки в даній справі не вбачається право саме позивача [PERSON] на звернення до суду з позовною заявою про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини через відсутність будь-яких доказів на підтвердження належності заповіту [PERSON] саме йому, а не іншій особі з ідентичними прізвищем, імям та по-батькові. Також слід зазначити про наявність правової позиції, викладеної в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, відповідно до якої при розгляді справ про надання додаткового строку на прийняття спадщини судам слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини та наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, наданої нотаріусом на вимогу суду за клопотанням позивача, позивач [PERSON] з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії за таким зверненням не виносилась. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed