Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

До суду 29 жовтня 2014 року з позовною заявою звернувся [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 13.02.2010 року з [PERSON], та про визначення місця проживання їх неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з ним. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 13.02.2010 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], під час шлюбу 27 серпня 2010 року у них народився син [PERSON]. Протягом спільного життя з відповідачкою виявилося, що в них різні погляди на життя, між ними регулярно з різних побутових питань виникали конфліктні ситуації, що поступово руйнувало їх подружнє життя. Він намагався зберегти шлюб заради дитини, відновити стосунки, що не дало позитивних результатів, та за таких обставин він вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам. В березні 2014 року відповідачка без попередження виїхала з їх спільного місця проживання на свою батьківщину до Туркменістану РФ, забравши спільні речі та документи, та забрала з собою їх малолітнього сина [PERSON], [INFO], на вивіз якого, у тому числі і на перевезення через кордон, він згоди не надавав. У серпні 2014 року відповідач [PERSON] повідомила йому про знаходження їх дитини у Туркменістані, а у вересні 2014 року він отримав з суду копію позовної заяви про стягнення з нього аліментів на утримання сина. З приводу вивозу дитини дружиною без його згоди він звертався до міліції та служби у справах дітей, та просив розшукати сина, але йому було рекомендовано звернутися до суду. Позивач вважає, що місце проживання малолітнього сина [PERSON] має бути визначено з ним, його батьком, оскільки з часу народження дитини він постійно опікувався сином та приділяв свою увагу, проводив з ним увесь свій вільний час, приймав участь у його вихованні та утриманні. Син [PERSON] зареєстрований разом з ним за спільною адресою: [ADDRESS], відповідач зареєстрована за іншою адресою: у квартирі [ADDRESS], що належить йому, позивачу на праві власності. Умови проживання дитини за їх місцем проживання добрі, для виховання та розвитку дитини у квартирі створені задовільні умови, дитина забезпечена усім необхідним для навчання та розвитку. Він, позивач, має постійне місце роботи та усі умови для матеріального забезпечення дитини, завжди приймав безпосередньо участь у матеріальному забезпеченні сина, має з сином близькі і довірливі стосунки, та вважає, що в інтересах дитини буде більш доцільним постійне його проживання разом з ним, батьком. 27 березня 2015 року позивач подав заяву про доповнення позовних вимог, про зобовязання [PERSON] повернути дитину [PERSON], [INFO] батькові [PERSON] за попереднім постійним місцем проживання дитини: [ADDRESS], посилаючись на те, що його син [PERSON] перебуває за межами України на території Туркменістану, куди він був вивезений відповідачем [PERSON] неправомірно, без його дозволу (а.с.87). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі ордеру та витягу з договору на ведення справи в суді (а.с.47,48), в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] в травні 2014 року без дозволу позивача, батька дитини, вивезла їх спільну дитину [PERSON] до Туркменістану, незаконно оформлює дитині російське громадянство при наявності зареєстрованого місця проживання в Україні, реєструє дитину в квартирі своїх батьків у Туркменістані, тим самим позбавляє позивача права на спілкування з сином, предявляє вимоги до позивача щодо стягнення аліментів на утримання сина на свою користь, коли дитина з нею не проживає. На думку позивача, відповідач здійснила протиправні дії всупереч інтересам дитини, позбавила дитину права на спілкування з батьком, а спілкування з матірю також під питанням, оскільки відповідач працює та мешкає у м. Харкові, і на думку позивача залишати Україну у неї нема наміру. Позивач взагалі обмежений будь-якого спілкування з сином, враховуючи відстань та наявність іншого законодавства. Позивачу невідомо де та в яких умовах проживає його син, хто ним опікується, позивач має бажання особисто виховувати свого сина, піклуватися про його здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, спілкуватися з ним. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності (а.с.34), в судовому засіданні проти позовних вимог в частині розірвання шлюбу не заперечував, у задоволенні позову в частині визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, позивачем у справі, та зобовязання відповідача повернути дитину заперечував, посилаючись на те, що малолітня дитина має жити разом з матірю, а відповідач ухиляється від свого обовязку щодо матеріального забезпечення сина. Представник третьої особи органу опіки та піклування Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради [PERSON], яка діє на підставі довіреності, просила розглядати справу без представника органу опіки та піклування, прийняти рішення відповідно до висновку Комісії з питань захисту прав дитини від 23.01.2015 р. № 57, про що виклала у письмовій заяві. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 13 лютого 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.7). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження (а.с.8). Відповідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з того, що сторони тривалий час не підтримують шлюбно-сімейні відносини, спільне господарство не ведуть, проживають окремо один від одного, позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [INFO], разом з ним зареєстрований також його малолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї та прописку (а.с.11). Відповідач [PERSON] є громадянкою [PERSON] Федерації, зареєстрована в Україні за адресою: [ADDRESS], як зазначено у ксерокопії довіреності, а також підтверджується відомостями з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Харківській області (а.с.34,40). Зазначена квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі продажу та придбана ним 14.11.2013 року в період шлюбу з відповідачем, що підтверджується ксерокопією договору купівлі-продажу квартири та ксерокопією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.56,57). Матеріали справи містять також ксерокопію довідки 1402 та поквартирної картки, де зазначено, що [PERSON] зареєстрована і проживає за адресою: мікрорайон 13[ADDRESS] в м. Балканабат Туркменістану, та за цією ж адресою з 26.05.2014 року зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с.71-73). Як зазначено статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч.1, ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як встановлено під час розгляду справи, відповідач [PERSON] є громадянкою [PERSON], отримав статус громадянина [PERSON] і син сторін у справі [PERSON] (а.с.46,64-65, 75-81). Як зазначив у судовому засіданні представник відповідача [PERSON], відповідач [PERSON] в дійсний час перебуває у Туркменістані разом із сином. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він згоди на те, щоб його син був вивезений до іншої держави, та змінював громадянство, не надавав. Його фактично було позбавлено права на спілкування з сином, що є порушенням прав як дитини так і батька. На думку позивача, вивезення відповідачем їх спільного сина до іншої держави, де існують інші закони, обряди, де не має батька, порушує права дитини, оскільки його син народився в Україні, чотири роки прожив в Україні, спілкувався з родичами, а він, його батько, позбавлений можливості опікуватися ним, не знає де проживає його син та хто ним опікується, він відкладає гроші на утримання свого сина, оскільки сплачувати кошти на користь відповідача, яка мешкає окремо від дитини, у нього нема законного права, про що виклав у письмових судових дебатах, які залучені до матеріалів справи. Позивач звертався до органів опіки та піклування та міліції із заявами з приводу надання йому можливості брати участь у вихованні сина та незаконного вивозу відповідачем їх сумісної дитини в іншу країну, та йому було запропоновано звернутися до суду (а.с.15,68). Згідно інформації КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 12 комбінованого типу ХМР, [PERSON], [INFO] був зарахований у ДНЗ № 12 з 03.09.2012 року, останній раз [PERSON] відвідував ДНЗ 21.03.2014 р. та був відрахований у звязку з відсутністю дитини без поважних причин більше двох місяців. Дитину в дитячий садок приводив батько [PERSON], а забирали батько, бабуся або мати, батько постійно цікавився успіхами дитини, приймав участь у вихованні дитини, спілкувався з вихователями, постійно відвідував святкові ранки (а.с.14). За рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08.12.2014 р. у справі № 643/13446/14-ц, що набрало законної сили ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10.03.2015 року, у задоволенні позову поданого представником [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], відмовлено. Як судом першої так і апеляційної інстанцій встановлено, що [PERSON] не надані докази того, що дитина проживає з матірю і що саме вона несе витрати на утримання дитини. Згідно висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 23.01.2015 року № 57, в інтересах дитини визнано доцільним визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом із батьком [PERSON] (а.с.52-53). Батько дитини [PERSON] працює на посаді комерційного директора ТОВ «[PERSON] Сістем.Еф.Джей», має стабільний дохід, характеризується позитивно, згідно з актом обстеження умов для проживання за адресою батька дитини створено усі належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, санітарний стан приміщення задовільний, має задовільний стан здоровя (а.с.10, 66). Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матірю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі статті 141 СК України, та зі змісту Конвенції про права дитини. Мати дитини у разі визначення місця проживання дитини разом з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надані суду докази про наявність в неї джерел та розміру доходу, необхідного для утримання дитини, про обставини вивезення дитини за межі України, про створення усіх належних умов для проживання, виховання та розвитку дитини. За таких обставин, враховуючи висновок Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини разом з батьком із зобовязанням відповідача повернути дитину батькові, підлягають задоволенню.

Outcome: approved