Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив про наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 25.12.2012 року. Шлюб було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 2368. Від шлюбу позивач та відповідач дітей не мають. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що фактично подружні відносини між ними припинились з травня 2015 року. Позивач зазначив, що з того часу, господарство ними не велось та між ними втрачені фізичні та духовні звязки. Також, позивач зазначив що, з липня місяця 2015 року він перебуває в Одеському слідчому ізоляторі Державної пенітенціарної служби України в Одеській області. На думку позивача, бажання розірвати шлюб, це його остаточне рішення, яке він не буде змінювати, надання строку для примирення не виправить стан їх шлюбних відносин, а спроби примирення між ними в минулому не принесли жодних результатів. Тому, час на примирення лише погіршить стан відносин між ними і продовжить їх перебіг в часі. Майнових претензій у позивача до відповідачки немає. В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги. В судове засідання позивач не прибув, надіслав поштою до канцелярії суду заяву, в якій просив позов розглянути без його участі та просив його задовольнити. Також, в цій заяві Позивач вказав, що підтримує позовні вимоги, зазначивши, що спільних дітей з відповідачкою вони не мають, господарство не ведуть. Крім того, у цій заяві позивач вказав, що бажання розірвати шлюб, це його тверде рішення, яке він не буде змінювати, а тому просив не надавати строк для примирення, а задовольнити його позовні вимоги про розірвання шлюбу; також, зазначив, що повністю довіряє своєму адвокату. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Надала до суду також письмове заперечення. В судовому засіданні та в письмових запереченнях, відповідачка вказала, що вона уклала шлюб з позивачем 25 грудня 2012 року, приблизно з травня 2015 року вони перестали спільно з позивачем проживати, а з 05 липня 2015 року і по теперішній час Позивач знаходиться в Одеському слідчому ізоляторі Державної пенітенціарної служби України в Одеській області. Вона зверталась до судді Киівського районного суду м.Одеси, щоб той надав їй побачення з позивачем по справі до винесення вироку по справі, але суддя Київського районного суду м. Одеси, який є головуючим по кримінальній справі № 522/5507/16, відмовив їй у побаченні з Позивачем до винесення вироку. Відповідачка вказує, що вона не довіряє представнику позивача, оскільки він є адвокатом Позивача по іншій справі. На її думку, збереження шлюбу і подальше спільне життя можливе та відповідатиме інтересам Позивача. Також, відповідачка вважає, що, звернувшись з цим позовом, позивач турбується про її безпеку і спокій, оскільки його звинувачують у підготовці терористичного акту і він утримується у СІЗО вже четвертий рік, і, на її думку, до нього були застосовані катування. Також, вона вважає, що Позивач знаходиться під впливом сторонніх людей. На підставі зазначеного, відповідач [PERSON] просить суд відмовити в задоволенні позову про розірвання шлюбу, або зупинити розгляд справи про розірвання шлюбу до оголошення Киівським районним судом м.Одеси, вироку по кримінальній справі № 522/5507/16, а після винесення вироку, дати їй час для примирення з позивачем. Розглянувши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до наступного. Згідно зі\~ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 25.12.2012 року. Шлюб було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 2368.(а.с. 5) Від шлюбу позивач та відповідач дітей не мають. Спору щодо поділу майна між сторонами немає. За змістом ч.3\~ст.109\~СК України,\~ суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Судом встановлено, що шлюбні відносини між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] фактично припинено з травня 2015 року. [PERSON] з 05 липня 2015 року і по теперішній час знаходиться в Одеському слідчому ізоляторі Державної пенітенціарної служби України в Одеській області. В заяві до суду [PERSON] власноручно пояснив про не бажання збереження шлюбу та зазначив, що їх сімя давно розпалася. Доводи відповідачки, щодо їхніх гарних стосунків з чоловіком за час їх спільного життя, посилання відповідачки на його записи в щоденнику та фото, не свідчать про неможливість розірвання шлюбу, а підтверджують лише те, що вони були подружжям. Також, суд не може прийняти до уваги посилання відповідачки на те, що свідки можуть вказати, що вони з позивачем жили добре, оскільки вказане не свідчить про неможливість задоволення позову, а вказує лише на те, що позивач та відповідачка раніше знаходились у шлюбних відносинах. Проте, сімейні стосунки позивача та відповідача припинені з травня 2015 року, що сторонами не заперечується. Також, оскільки вказане не дає підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, суд не приймає доводи відповідачки стосовно того, що, інформація про розірвання нею шлюбу з відповідачем має велике суспільне значення та її розлучення буде використано в інтересах суспільства - для підготовки судового репортажу, а тому професійні журналісти повинні проводити відеозйомки в залі судового засідання під час розгляду вказаної цивільної справи про її розлучення. Крім того, суд не може погодитись з доводами відповідачки про необхідність зупинення провадження по зазначеній справі про розірвання шлюбу, до вирішення кримінальної справи №522/5507/16-К, а після вирішення кримінальної справи, дати їй час для примирення, посилаючись на те, що 05.07.2015 р. [PERSON] було затримано і поміщено в Одеський слідчий ізолятор Державної пенітенціарної служби України в Одеській області та відносно нього слухається кримінальна справа №522/5507/16-К в Київському районному суді м. Одеси. Посилання відповідачки [PERSON] на те, що, оскільки, в побаченнях з позивачем відповідачці суддею Київського районного суду м. Одеси було відмовлено, то вона вважає за можливе зупинити провадження у справі № 521/11611/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу до вирішення кримінальної справи №522/5507/16-К, а після вирішення кримінальної справи, дати їй час для примирення, судом не приймається до уваги, оскільки нормами закону передбачено строки розгляду справи. Так, позивач з позовом до суду звернувся 10.07.2018 року. Суд чотири рази відкладав та призначав справу до розгляду, надаючи відповідачці час вирішити з позивачем в суді під час розгляду кримінальної справи, питання щодо примирення. Проте, до 22 листопада 2018 року від позивача не надійшло заяви про залишення його позову про розірвання шлюбу, без розгляду. У цьому зв'язку суд зазначає, що законодавцем передбачено розумні строки розгляду справи. \~ \~ \~ \~Крім того, суд звертає увагу відповідачки, що, статтею 44 ЦПК України передбачено неприпустимість зловживання процесуальними правами. \~ \~ \~ \~У відповідності до ч.1 вказаної статті, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Окрім того, суд зазначає, що посилання відповідачки на те, що вона приходить на судові засідання чоловіка по кримінальній справі, не говорить про підтримання нею сімейних відносин з позивачем. Зазначені відповідачем підстави звернення позивача до суду, відповідачем не підтверджено жодними доказами. Також, заява відповідачки, що на позивача здійснювався кимось тиск, що могло відобразитись на його емоційно-психічному стані, і тому він звернувся з позовом до суду про розірвання шлюбу з нею, нічим відповідачкою не підтверджено. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися і збереження сім'ї\~\~є неможливим. Частинами 3, 4\~ст. 56 СК України,\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.2 ст.104\~та ч.3 ст.105 СК України,\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~ст.110 СК України. При цьому, слід зазначити, що проголошена\~Конституцією України\~охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя. Також, у пункті 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року\~надано роз'яснення, що проголошена\~Конституцією України\~охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Виходячи з системного аналізу наведених норм права та доказів, вивчених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, шлюб носить формальний характер. Тому, виходячи з викладеного, суд задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України). У відповідності зі ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище, у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем, або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно зі\~ст. 267 ЦПК України,\~суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. З урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги про розірвання шлюбу та встановлює порядок виконання рішення суду у відповідній частині.

Outcome: approved