Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

До Подільського районного суду м. Києва з позовом звернулась [PERSON] (надалі за текстом - позивач) до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування свого позову, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач зазначила, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними був набутий автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, держ.номер [NUMBER] . Оскільки зазначене майно є спільною власністю подружжя, а між сторонами не може бути досягнута згода щодо його поділу, позивач вимушена звертатись до суду з вказаним позовом. У вересні 2017 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом. 07.09.2017 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Подільського районного суду м. Києва, визначено головуючого суддю по справі [PERSON] . Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Подільського районного суду м. Києва від 04.10.2017 року, визначено головуючого суддю по справі [PERSON] . Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30.11.2017 р. у справі № 758/11830/17 відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Подільського районного суду м. Києва від 18.09.2018 року, визначено головуючого суддю по справі Гребенюка В.В. 02.10.2018 року Ухвалою Подільського районного суду м. Києва залишено позовну заяву без руху, у зв`язку з недотриманням позивачем ст. ст. 175-177 ЦПК України. 04.12.2018 року через канцелярію Подільського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків, яка не стосується усунення недоліків та виконання вимог Ухвали суду в цій частині, натомість заява містить ознаки неповаги до суду. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 28.05.2019 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому останній зазначив, що відповідно до Звіту №43 експертного товарознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 21.06.2018 року, ринкова вартість автомобіля Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, держ. номер [NUMBER] становить 141947 грн. Крім того, повідомив, що спірний автомобіль фактично було придбано за його власні кошти. Відтак, просив суд вирішити позов з урахуванням зазначених обставин. Протокольною Ухвалою суду від 30.05.2019 року задоволено клопотання позивача про виклик до суду свідків [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 30.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 05.09.2019 року у судовому засіданні судом допитано в якості свідка [PERSON] , свідок [PERSON] до суду не прибула, про причини неявки не повідомила. 29.01.2021 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог. 09.02.2021 року відповідачем надіслано до суду відзив на заяву про уточнення позовних вимог, у якому наголошено, що спірний автомобіль фактично було придбано за його власні кошти. 22.02.2021 року позивач подала відповідь на відзив, у якій просила відхили доводи відповідача як необґрунтовані. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні просив поділи спірний автомобіль, ринкова вартість автомобіля якого становить 141947 грн. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, судом з`ясовано, що сторони з перебували в зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу ними був набутий автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, держ.номер [NUMBER] . Зазначене підтверджується, зокрема, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.4). Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на це майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Проаналізувавши зазначені норми чинного законодавства, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що спірна квартира була набута сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. У відповідності до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Сторонами не заперечувався факт набуття спірного автомобіля під час шлюбу, натомість відповідач доводив факт набуття автомобіля Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, держ. номер [NUMBER] виключно за власні кошти. З огляду на норми чинного законодавства та встановлені обставини справи, зокрема, позами свідка [PERSON] , суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання автомобіля Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, держ. номер [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя. Вирішуючи питання про розмір грошової компенсації, яку належить стягнути на користь позивача, суд зазначає, що в матеріалах справи містяться висновки експерта від 01.07.2017 року б/н, наданого позивачем до позову, ринкова вартість станом на 01.06.2017 року (на момент проведення оцінки) автомобіля марки Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, держ. номер [NUMBER] складає 208613 грн. (а.с.10-14) та від 21.06.2018 року №3277750_21062018_43, наданого відповідачем, ринкова вартість станом на 21.06.2018 року (на момент проведення оцінки) автомобіля марки Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, держ. номер [NUMBER] складає 141947 грн. (а.с.71-81). Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як передбачено ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд критично відноситься до доводів відповідача стосовно того, що ринкова вартість спірного автомобіля, визначена у висновку експерта, наданого позивачем, є завищеною. Відтак, суд бере до уваги висновок експерта від 01.07.2017 року б/н, наданого позивачем до позову, ринкова вартість станом на 01.06.2017 року (на момент проведення оцінки) автомобіля марки Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, держ. номер [NUMBER] складає 208613 грн. (а.с.10-14). В свою чергу, суд зазначає, що висновок експерта, складений на замовлення відповідача здійснений на рік пізніше від дати подання позову та не враховує дійсного технічного стану автомобілю. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Отже, сторони не обмежені в своїх правах у проведенні експертиз на їх замовлення. При цьому, суд констатує, що автотоварознавча експертиза не входить до переліку обов`язкових, які призначаються судом у відповідності до ст. 105 ЦПК України.. Судом було роз`яснено право відповідачу заявити клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, однак, таким процесуальним правом відповідач не скористався, відповідного клопотання до суду не подав. Виходячи з наведених обставин, які не були спростовані належними і допустимими доказами, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути грошову компенсацію з частини спірного транспортного засобу у розмірі 125200 грн., виходячи з вартості майна - 208613 грн. Враховуючи положення ст.71 СК України, оскільки предметом поділу є неподільна річ - транспортний засіб, крім того, сторонами неодноразово в судових засіданнях вказано, що відповідач використовує спірний автомобіль, беручи до уваги позицію сторін щодо відступлення від засади рівності часток подружжя, суд доходить висновку виділити із спільної сумісної власності подружжя автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, держ.номер [NUMBER] у власність відповідача та стягнути з відповідача на користь позивача 125200 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України стягненню на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати по справі, а саме судовий збір в сумі 1252 грн. та витрати на проведення оцінки автомобіля у розмірі 498 грн.

Outcome: partial