Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 16.05.2016 року звернулась позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 25.11.2015 року помер її дідусь [PERSON], у звязку з чим вона зателефонувала в швидку допомогу щоб зафіксувати факт смерті та повідомила своє прізвище, імя, по-батькові, номер телефону та адресу, на яку викликається швидка допомога. Одразу після виклику швидкої допомоги позивачу зателефонував агент ритуальної служби та запропонував свої послуги, на що позивач повідомила, що в них не має необхідності, після чого агент прибув до її квартири та почав нахабно та аморально себе поводити. Позивач зазначає, що при розмові агент ритуальних послуг зазначив, що про факт смерті [PERSON], адресу та номер телефону позивача йому повідомив диспетчер швидкої допомоги, у звязку з чим позивач вважає, що КУ «Одеська міська станція швидкої медичної допомоги» розголошено лікарську таємницю, що полягає в повідомленні про смерть громадянина третім особам без дозволу близьких родичів чи запиту осіб чи установ, які мають право на отримання такої інформації, у звязку з чим позивач зазнала моральних страждань та просить суд визнати факт розголошенняКУ «Одеська міська станція швидкої медичної допомоги» інформації, що містить лікарську таємницю та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 90\~000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував, зазначаючи, що факт розголошення лікарської таємниці є недоведеним, у звязку з чим відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Представник третьої особи [PERSON]проти задоволення позовних вимог не заперечував, зазначаючи, що випадки розголошення диспетчером швидкої допомоги відомостей щодо смерті мешканців м. Одеси похоронному бюро «Анубіс» є непоодинокими. Дослідившиматеріали справи, суд вважає, що позовні вимогине підлягають задоволенню,виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.11.2015 року позивач зателефонувала на пульт 103 та повідомила про факт смерті [PERSON], вказавши своє прізвище, імя, по-батькові, номер телефону та адресу, на яку викликається швидка медична допомога. Як зазначила позивач та допитані під час судового розгляду свідки, одразу після виклику швидкої медичної допомоги на телефон позивача зателефонував представник похоронного будинку «Анубіс» та запропонував свої послуги, однак після відмови прибув до квартири позивача знову навязуючи послуги у похованні. Тож позивач вважає, що саме диспетчер КУ «Одеська міська станція швидкої медичної допомоги» повідомив похоронному будинку «Анубіс» про факт смерті, номер телефону та адресу. До того ж, у звязку із викладеними обставинами позивач звернулась до Громадської організації «Всеукраїнська спеціальна колегія з питань боротьби з корупцією та організованою злочинністю», де позивачу стало відомо, що випадки розголошення диспетчером швидкої допомоги відомостей щодо смерті мешканців м. Одеси похоронному будинку «Анубіс» є непоодинокими. Згідно ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно ч. ч.1, 2 ст. 286 ЦК України, фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Відповідно до ст. 40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», медичні працівники та інші особи, яким у зв'язку з виконанням професійних або службових обов'язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків. Таким чином, державною гарантовано збереження лікарської таємниці з метою недопущення порушення прав громадян та втручання в приватне життя. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності факту розголошення лікарської таємниці працівниками КУ «Одеська міська станція швидкої медичної допомоги», судом проведено допит свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], з показань яких вбачається, що висновок про розголошення факту смерті КУ «Одеська міська станція швидкої медичної допомоги» ґрунтується на припущеннях. До того ж, наданими позивачем доказами не доведено однозначно факту розголошення відомостей саме диспетчером КУ «Одеська міська станція швидкої медичної допомоги», тож суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення факту розголошення лікарської таємниці за відсутності належних та достатніх доказів, оскільки ні доказування ні висновки суду не можуть будуватись на припущеннях. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, суд погоджується з доводами позивача, що внаслідок повідомлення агентам ритуальних послуг відомостей щодо смерті її дідуся, їй завдано моральних страждань внаслідок надокучливого, нахабного та недоречного навязування ритуальних послуг, однак, оскільки в ході розгляду справи позивачем не надано доказів розголошення відомостей саме відповідачем, відсутні і підстави для стягнення з останнього завданої моральної шкоди, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed