Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення від права спадкування, визначення частки майна, належного на праві спільної сумісної власності. В обґрунтування позову зазначає, що 05.11.2016 року померла його мати, [PERSON]. Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається з: частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та простих іменних акцій з належними дивідендами ПАТ « КрКЗ». За життя, [PERSON] 19.06.2013 року склала заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області, реєстровий № 4735. Відповідно до даного заповіту все своє майно, з чого б воно не складалося, [PERSON] заповідала [PERSON]. В установлений законом строк [PERSON] звернувся з заявою до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після померлої матері, [PERSON] Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 492/02-31 від 12.05.2017 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, яке складається з: частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та 42 (сорока двох) простих іменних акцій з належними дивідендами ПАТ «КрКЗ», оскільки частка спадкодавця [PERSON] у праві спільної сумісної власності не визначена. Крім того, спадкоємцем на обовязкову частку у спадщині згідно до ст. 1241 ЦК України є чоловік спадкодавця [PERSON], який має бути усунений від права на спадкування у відповідності до ч. 1 ст. 1224 ЦК України, так як умисно позбавив життя спадкодавця, що встановлюється судовим рішенням. Просив визначити, що частка померлої 05.11.2016 року [PERSON] та померлого 27.02.2017 року [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], складає по ? частки кожного. Також просив усунути [PERSON], який помер 27.02.2017 року від права на спадкування за законом після померлої [PERSON], яка померла 05.11.2016 року на підставі ч. 1 ст. 1224 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити на підставі доказів, які маються в матеріалах справи. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, вважав, що квартира [ADDRESS] являється особистою приватною власністю [PERSON], оскільки відповідно до Договору міни, укладеного 05.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий № 714), дана квартира була обмінена на квартиру [ADDRESS], що належала на праві особистої власності [PERSON], а тому не підлягає поділу між подружжям. Третя особа приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засіданні не зявився, надіслав суду письмову заяву від 17.01.2017 року про можливість розгляду справи без його участі, не заперечував проти позову . Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.11.2016 року померла мати позивача [PERSON]. Факт смерті зареєстровано Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис про смерть № 1581 від 08.11.2016 року (свідоцтво про смерть серії І-КЕ №338991). Смерть [PERSON] настала у результаті протиправних дій [PERSON], які органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство. Відповідно до Ухвали Автозаводського районного суду м.Кременчука від 01.03.2017 року ( справа № 524/133/17) кримінальне провадження за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру до [PERSON] за ч. 1 ст. 115 КК України закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у звязку зі смертю особи, стосовно якої розглядалось клопотання. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з: частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та простих іменних акцій з належними дивідендами ПАТ «КрКЗ». Згідно Договору міни, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області 05.02.2008 року за р.№ 714, квартира [ADDRESS] набута [PERSON] за час шлюбу зі спадкодавцем [PERSON], зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Глобинського районного управління юстиції 05.11.1955 року, актовий запис № 73. Відповідно до заяви [PERSON], посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] 05.02.2008 року, реєстровий № 712, вбачається, що [PERSON] дає згоду чоловіку [PERSON] на міну квартири [ADDRESS], яка придбана за спільні у шлюбі кошти (а.с. 62). За життя [PERSON] 19.06.2013 року склала заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області, реєстровий № 4735. Відповідно до даного заповіту все своє майно, з чого б воно не складалось, [PERSON] заповідала [PERSON]. В установлений законом строк [PERSON] звернувся із заявою до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] про прийняття спадщини після померлої матері, [PERSON], де була заведена спадкова справа № 99/2016. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 492/02-31 від 12.05.2017 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, яке складається з: частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та 42 ( сорока двох) простих іменних акцій з належними дивідендами ПАТ «КрКЗ», оскільки частка спадкодавця [PERSON] у праві спільної сумісної власності не визначена. Крім того, спадкоємцем на обовязкову частку у спадщині згідно до ст. 1241 ЦК України є чоловік спадкодавця [PERSON], який має бути усунений від права на спадкування у відповідності до ч. 1 ст. 1224 ЦК України, так як умисно позбавив життя спадкодавця, що встановлюється судовим рішенням. В силу вимог ст.ст. 1222, 1223, 1261, 1268-1270 ЦК України, вважається, що позивач прийняв спадщину (весь обсяг спадкового майна, прав та обовязків, вказаних у ст. 1218 ЦК України), до складу якої увійшла також і належна спадкодавцю на праві спільної сумісної власності частка квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 КпШС України, ст.ст. 60,61 СК України, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Подружжя має рівні права на майно. Право спільної сумісної власності на майно, набуте за угодою одним із подружжя, виникає одночасно в момент виникнення у подружжя сторони в угоді відповідно до ст. 128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно Пленуму ВС УРСР від 15.06.1973 року «Про деякі питання, що виникли у судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сімю Української РСР (в редакції від 24.04.1981р № 4) розяснив, що відповідно до ст. 22 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є лише майно, нажите ним під час шлюбу. Відповідно ч. 3 п. 9 Постанови Пленуму ВС України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» зазначено, що відповідно до ст. 22, 25, 27 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ним у період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути обєктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Згідно зі ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно зі ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Спільна власністю двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю . Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, встановлено, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідач заперечує позов з єдиної підстави: на його думку [PERSON] не мала права власності на частку у кооперативній квартирі [ADDRESS], оскільки правовстановлюючий документ на неї мав назву «свідоцтво № 910 на право особистої власності на квартиру» і був виданий на імя [PERSON] Відповідно, на думку представника відповідача, [PERSON] не набула права власності на частку квартиру [ADDRESS], яка була передана в обмін на квартиру [ADDRESS]. Проте така позиція відповідача є помилковою. Суд виходить не з назви правовстановлюючого документу, а з правової природи тих відносин, які посвідчує правовстановлюючий документ. Член ЖБК набуває право власності на квартиру після повної сплати пайових внесків за неї, що по суті є договором купівлі-продажу. Пайові внески за квартиру [ADDRESS] сплачувались подружжям [PERSON] під час шлюбу. Відповідно і квартира [ADDRESS] Коцюбинського була обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON]; частки кожного із подружжя у праві власності на квартиру є рівними по 1/2. За змістом ч. 1 ст. 1224 Цивільного кодексу України, підставою для позбавлення права на спадкування є умисне позбавлення життя спадкодавця чи будь-якого з можливих спадкоємців або вчинення замаху на їх життя. Оскільки діяння, зазначені у ч.1 цієї статті є кримінально караними, то вони повинні бути підтвердженні вироком суду, постановою про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування. Коло осіб, позбавлення яких усуває особу від права на спадкування, є вичерпним та чітко визначеним ч. 1 ст. 1224 Цивільного кодексу України, це спадкодавець та можливі спадкоємці. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позов [PERSON] обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено часткового, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved