Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 07 червня 2019 року звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності, визнання права власності та стягнення грошової компенсації, в якому просив припинити його право власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/3 частки зазначеної квартири; виплатити позивачу компенсацію вартості за 1/3 частку цієї квартири в розмірі 225000 грн. за рахунок коштів, внесених [PERSON] на депозитний рахунок суду; стягнути з [PERSON] судовий збір в розмірі 2250 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що йому та відповідачам у справі належить по 1/3 частині квартири [ADDRESS] . Проте за зазначеною адресою він не проживає після розірвання шлюбу з [PERSON] . Оскільки позивач не має можливості користуватися належної йому на праві власності частиною квартири, в якій проживають його донька [PERSON] і колишня дружина [PERSON] , [PERSON] звернувся до суду з цим позовом і просив його задовольнити. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 12 липня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.21). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.22). До суду 21 червня 2019 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.19). Ухвалою судді від 11 червня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності, визнання права власності та стягнення грошової компенсації (а.с. 22-23). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. Відповідачі клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надали, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності відповідачів. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18 грудня 1999 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кулешовим Я.О., [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 9-9 зворот). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2005 року у справі № 2-370/05 за позовом [PERSON] від свого імені і в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] , третя особа - відділ опіки та піклування Жовтневого району м. Дніпропетровська про розподіл спільно набутого майна і визнання права власності, було визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] за кожною (а.с. 7, 8). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Позивачем до матеріалів справи долучено повідомлення експерта ФОП [PERSON] про те, що розмір аналогічної 1/3 частці однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 37,4 кв.м, в тому числі житловою - 18,9 кв.м, на четвертому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку в Жовтневому районі міста Дніпра станом на травень 2019 року складає 220000 - 225000 грн. (а.с. 16). Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року, «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Положеннями ч.ч. 1-2 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. Між тим, звертаючись до суду з цим позов позивач як на підставу своїх вимог посилається на положення ст. 365 ЦК України. Проте, заявлені позивачем вимоги можуть бути вирішені на підставі статті 365 ЦК України лише за умови попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, чого зроблено не було. Відповідачі не висловили свого відношення до позовних вимог, в той час як згода решти співвласників майна, що перебуває у спільній частковій власності, на стягнення компенсації її вартості у відповідності до ст. 365 ЦК України є обов`язковою, оскільки саме ними мають бути внесені грошові кошти на депозитний рахунок суду. Судом також враховано, що позивачем не надано експертної оцінки спірного майна, чим унеможливлюється визначення його реальної вартості. Надана позивачем довідка про вартість 1/3 частки квартири суд оцінює як неналежний доказ, оскільки довідка не є експертною оцінкою і не може її замінювати, про що вказано експертом в тексті самої довідки (а.с. 16). Клопотань щодо проведення відповідних експертиз з визначення вартості спірного майна, визначення чи можливий виділ частки в натурі, або з визначення ідеальних часток квартири, тощо заявлені не були, хоча судом роз`яснювались таке право позивачеві. З урахуванням викладеного позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України На підставі викладеного,

Outcome: dismissed