Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з позовною заявою до Донецького національного університету економіки і торгівлі імені [PERSON] про поновлення на роботі. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем у період з 01 вересня року по 31 грудня 2014 року, що підтверджується відомостями з інформаційного фонду Державного РФО ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 16.12.2016 р. № 22515. Згідно з наказом відповідача від 31 грудня 2014 року № 31/о її звільнено з посади асистента у звязку з відмовою від переведення на іншу роботув іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (п.6 ст.36 КЗпП України) з 31.12.2014р. В письмовій відповіді від 17.11.2016 р. № 948 на адвокатський запит відповідач повідомив, що до 03 листопада 2014 року на сайті Міністерства освіти і науки України була відрита реєстрація осіб, які бажають продовжувати працювати та навчатися у структурі Міністерства освіти і науки України, а саме у Донецькому національному університеті економіки і торгівлі імені [PERSON]. Від позивачки реєстраційної заяви через сайт не надходило. Позивачці не було відомо про розміщення відповідної інформації та, в інший спосіб вона її також не отримувала. З університету навіть ніхто не зателефонував. Крім цього, як на момент звільнення так і на момент предявлення цього позову позивачка перебувала і перебуває у відпустці по догляду за дитиною, тому вона і не могла знати про реєстрацію у такій спосіб. Вважає, що звільнення є незаконним з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою градівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Частиною 4 ст. 32 КЗпП України передбачено, що у разі, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. За пунктом 6 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Позивачка не мала можливості ані погодитися на переведення, ані відмовитися від нього, оскільки взагалі про можливе переведення їй відомо не було. Крім цього, позивачці також не відомо, яку саме іншу роботу їй пропонували, на яку вона мала погодитись або ж відмовитися від неї. Хоча в наказі про звільнення як на одну з підстав звільнення зазначено про її відмову від переведення на іншу роботу. Позивачка має трьох дітей - дочку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO], та [PERSON] [INFO]. Крім цього, вони з чоловіком мають статус батьків багатодітної сімї, що підтверджується посвідченням серії БС № 085510. Таким чином, відповідач також ще й звільнив її в той час, коли діти [PERSON] та [PERSON] не досягли трьох років. Позивачка вважає, що звільнено її без законних підстав, у звязку з чим вона має бути поновлена на роботі. Позивачка просить суд поновити її на роботі асистента у Донецькому національному університеті економіки і торгівлі імені [PERSON] з 31 грудня 2014 року. Позивачка та представник позивачки в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача, яка приймала участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, проти позовних заперечувала та просила відмовити в задоволенні позову. В запереченнях на позов зазначили, що 17 жовтня 2014 року ДонНУЕТ було переміщено до м. Кривий Ріг на підставі наказу МОН № 1178. Кадрова та фінансова документація залишилася у м. Донецьк, разом із працівниками відділу кадрів, які у повному складі вирішили не переїжджати разом із ДонНУЕТ до м. Кривий Ріг. Саме том, документи та інформація про працівників (у тому числі їх контактна інформація, трудові книжки) в Університеті відсутня у повному обсязі, що підтверджується висновком Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 23.10.2014р. №31/ЖЕО2783 щодо втрати печаток та штампів та висновком Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 15.12.2014р. №31/ЖЕО34-87 щодо втрати бухгалтерської та кадрової документації. До 03 листопада 2014 року на сайті Міністерства освіти і науки України була відкрита реєстрація осіб, які бажають продовжувати працювати та навчатися у структурі Міністерства освіти і науки України, а саме у Донецькому національному університеті економіки і торгівлі імені [PERSON]. Від [PERSON] реєстраційна заява через сайт не надходила. Такий порядок повідомлення було створено Міністерством освіти і науки України з метою виявлення осіб, які готові до переміщення разом із ВНЗ. Інформація щодо переведення Університету була направлена на електронні адреси деканатів та кафедр Університету, транслювалася по усіх телевізійних національних каналах, містилася на сайті Університету та стала єдиним засобом комунікації, враховуючи повну втрату фінансової та кадрової документації. Усі працівники, які звернулися до Університету із готовністю змінити місце проживання, продовжили працювати в Університеті. Позивач до Університету не зявилася та ніяким іншим чином про своє бажання продовжити працювати в Університеті не повідомляла. 31 грудня 2014 року усіх працівників, які не переїхали разом із Університетом, було звільнено у звязку із відмовою від переведення разом із Університетом до іншої місцевості. Як зазначає сама позивачка, та що підтверджується даними реєстру пошти, копію наказу про звільнення вона отримала 7.12.2016 року. Позовна заява за підписом позивачки датована 11.01.2017 року. Утім, строк для звернення до суду для працівників у спорах про звільнення після отримання копії наказу про звільнення чи трудової книжки становить 1 місяць на підставі ст. 233 КЗпП. Отже, на підставі ст. 69 та 70 Цивільного процесуального кодексу України, строк позовної давності сплив 08.01.2017 року. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день (8.01.2017р. та 09.01.2017р. були вихідним та святковим днями відповідно), останнім днем строку є перший після нього робочий день, тобто 10.01.2017 року, відповідно до ст.70 ЦПК. Таким чином, строк позовної давності для даного спору сплив 10.01.2017 року. Про поновлення строку позовної давності на підставі ст.233 КЗпП позивач також не зверталася. Відповідно до ч. 6 ст. 51 закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» працівники тимчасово переміщених вищих навчальних закладів, тимчасово переміщених наукових установ, які протягом двох місяців з дня опублікування наказу центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки про тимчасове переміщення вищого навчального закладу, наукової установи не приступили до виконання своїх обовязків за новим місцезнаходженням вищого навчального закладу, наукової установи, вважаються такими, що відмовилися від переведення на роботу в іншу місцевість. Перебіг цього строку розпочався 17.10.2014 року та закінчився 18.12.2014 року. Враховуючи викладене та на підставі ч.3 ст. 267 ЦК України, просили застосувати місячний строк позовної давності, врахувати норми закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та відмовити у позові. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно витягу з наказу № 31/о від 31 грудня 2014 року Донецького національного університету економіки і торгівлі імені [PERSON] «Про звільнення» у звязку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (п.6 ст. 36 КЗпП України) з 31.12.2014 року звільнено [PERSON] асистента. Підстава: Наказ Міністерства освіти і науки України від 17.10.2014 року № 1178 «Про організацію освітнього процесу у Донецькому національному університеті економіки і торгівлі імені [PERSON]» (а.с.4). Відповідно до паспорту громадянина України [PERSON] зареєстрована за адресою: м. Красноармійськ (на даний час Покровськ), [ADDRESS], з 18 квітня 2008 року (а.с.14). Як пояснила позивачка в судовому засіданні місце реєстрації, як і фактичне місце проживання, вона за період з 2008 року по теперішній час не змінювала. Відомості про її місце реєстрації були в розпорядженні відповідача. [PERSON] та [PERSON], згідно посвідчення БС № 085510 виданого сектором у справах сімї та молоді Покровської міської ради, мають право на пільги, передбачені законодавством для багатодітних сімей. Діти: [PERSON] 2.12.2011р.народження, [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] (а.с.18-19). Копія наказу про звільнення отримана позивачкою 7 грудня 2016 року (а.с.17, 20), позовна заява про поновлення на роботі надійшла до суду 10.01.2017 року (а.с.1), позовна зава (уточнена) надійшла до суду 11 січня 2017 року, провадження у справі відкрито 11.01.2017 року. 8 та 9 січня у 2017 році були вихідними днями. Оскільки позивачка звернулась до суду з позовом 10.01.2017 року, тобто в перший робочий день відповідно до частини 5 статті 254 ЦК України, то строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України не порушено. Крім того, трудова книжка позивачці не видана. У п. 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~роз'яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України №1178 від 17.10.2014р. «Про організацію освітнього процесу у Донецькому національному університеті економіки і торгівлі ім.. [PERSON]» враховуючи складну суспільно-політичну ситуацію на Сході України та продовження збройного конфлікту на території м. Донецька, з метою збереження життя та здоров'я громадян України, а також забезпечення конституційного права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці (у тому числі навчання), на заробітну плату, не нижче від визначеної законом встановлено, до завершення збройного конфлікту на території м.Донецька Донецький національний університет економіки і торгівлі ім.. [PERSON] проводить свою діяльність на базі Криворізького державного комерційно-економічного технікуму, починаючи з 03 листопада 2014 року, та розміщується за адресою: м.Кривий Ріг, вулиця Курчатова 13. Виконуючому обов'язки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі імені [PERSON] в оперативному порядку вирішувати всі питання забезпечення початку нового 2014/2015 навчального року на базі Криворізького державного комерційно-економічного технікуму, починаючи з 03 листопада 2014 року, забезпечити оперативне інформування працівників і студентів Донецького національного технічного університету з усіх питань, що стосуються тимчасового переведення університету, організації освітнього процесу, забезпечення місцем проживання (гуртожитками), тощо (а.с.31). Згідно з п. 6 ч. 1\~ст. 36 КЗпП України\~підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці. Відповідно до\~ст. 32 КЗпП України\~переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у\~статті 33 цього Кодексу\~та в інших випадках, передбачених законодавством. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6\~статті 36 цього Кодексу. Позивачка стверджує, що про переміщення відповідача до міста Кривий Ріг Дніпропетровської області, їй відомо не було, про необхідність зареєструватися на відповідному сайті для продовження роботи, її ніхто не повідомив, вона перебувала у відпустці по догляду за малолітніми дітьми тому часу досліджувати мережу інтернет у неї не було. Суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідача про те, що їм не було відомо куди перемістились позивачка та її нова адреса. Як встановлено судом, позивачка з 2008 року зареєстрована за однією і тією ж адресою у місті Покровськ (колишній Красноармійськ) Донецької області, що перебуває на території підконтрольній Україні. Доводи позивачки про те, що відповідачу була відома адреса її проживання на підконтрольній Україні території, заслуговують на увагу. Будь-яких доказів щодо дотримання відповідачем умов ч. 3\~ст. 32 КЗпП України, щодо обізнаності позивачки про зміну істотних умов праці, щодо відмови [PERSON] на переведення на роботу в іншу місцевість разом з університетом та на продовження роботи в нових умовах, відповідачем суду не надано. Розміщення у жовтні 2014 року оголошення на сайті відповідача про необхідність зареєструватися усіх бажаючим до 03 листопада 2014 року для продовження роботи, не є належним доказом на підтвердження зазначених обставин, та не передбачено КЗпП України. Отже, суд вважає, що звільнення [PERSON] з посади асистента у звязку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці на підставі п.6\~ст. 36 КЗпП України, було проведено з порушенням вимог\~КЗпП України. Крім того, частиною 3 статті 184 КЗпП України передбачено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років -\~частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивачки проведено без законних підстав, позовні вимоги про поновлення на роботі законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до п.4 ч. 1 статті 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, крім інших, у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Позивачка при зверненні до суду звільнена від сплати судового збору, тому відповідно до ч. 3 статті 88 ЦПК України, він стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved