Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дитини: [PERSON] , за участі третьої особи: Служби у справах дітей Слов`янської міської ради Донецької області, про визнання осіб таким, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок зі всіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належить позивачу на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 08 лютого 2006 року приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області. У вказаному житловому будинку, починаючи з 15 лютого 2011 року зареєстроване місце проживання рідної доньки позивача - [PERSON] , [INFO] , яка народилась у м. Слов`янськ Донецької області. Також, починаючи з 06 березня 2013 року у даному будинку зареєстроване місце проживання онука позивача - [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Слов`янськ. Фактично ж відповідач та її малолітня дитина, починаючи з 01 червня 2014 року і по теперішній час, у вищевказаному житловому будинку не проживаю, за вказаною адресою відсутні їх особисті речі, поштова кореспонденція зазначеним громадянам не надходить, їх місце фактичного проживання невідоме. Тому, просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просить задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій також наполягав на заявлених позовних вимогах та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути дану справу в заочному порядку на підставі наявних доказів, що відповідає вимогам ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Слов`янської міської ради Донецької області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій просив суд при ухваленні рішення врахувати висновок органу опіки та піклування Слов`янської міської ради, заперечив проти задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщення. Дослідивши подані позивачем, третьою особою документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 08 лютого 2006 року приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області, позивач [PERSON] придбала у власність жилий будинок з господарським та побутовими будовами та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 203596927, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , - належить на праві приватної власності [PERSON] . Таким чином, позивачу належить житловий будинок [ADDRESS] . Відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] , яка діє в інтересах малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , - разом з дитиною зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія Домової книги та Довідка, видана 28 січня 2020 року Виконавчим комітетом Слов`янської міської ради Донецької області. Відповідач [PERSON] , разом з дитиною, в інтересах якої діє: [PERSON] , у вказаному житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , - не проживає з 01 червня 2014 року, що підтверджується Актом комітету мікрорайону «Северний» м. Слов`янська Донецької області № 36 від 28.01.2020 року. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 Цивільного Кодексу України зазначено, що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування даним житлом у випадку відсутності члена сім`ї без поважних причин більш ніж один рік, якщо інше не встановлено угодою між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. (ч. 2, 3, 4 ст.29 ЦК України) Згідно із ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси малолітніх дітей даним рішенням не порушуються. Залишення малолітніх дітей зареєстрованими в спірному будинку без батьків суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України. Відповідно до ст.1 та ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право разом з батьками. У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що позивач [PERSON] є власницею житлового будинку, право користування яким просить позбавити відповідача [PERSON] та її малолітню дитини, в інтересах якої діє остання: [PERSON] ; відповідач [PERSON] та її малолітня дитина, в інтересах якої вона діє: [PERSON] не проживають в будинку без поважних причин з 01 червня 2014 року, у зв`язку з чим суд доходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідач в судове засідання не з`явилась, не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивача. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, який позивач сплатив при подачі даної позовної заяви у сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved