Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

До Приморського районного суду міста Одеси звернувся [PERSON], діючого в інтересах малолітньої дитини з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення. В обґрунтування позовних вимог, позивачем зазначено, що йому на праві приватної власності належить квартира під номером [ADDRESS]. За вказаною адресою також зареєстрований його малолітній син - [PERSON], [INFO]. Після народження сину, позивач дозволив відповідачу тимчасово мешкати в вищевказаній квартирі, а вона зобов'язалась виселитись негайно з моменту отримання від нього такої вимоги. Також, позивач зазначає, що на протязі останнього року між ним та відповідачкою утворились неприязні стосунки, вони тривалий час ми не ведуть спільного господарства, не пов'язані спільним побутом, хоча і змушені проживати у одній квартирі. Позивач самостійно сплачую комунальні послуги і всі витрати пов'язані з утриманням належної йому квартири. Договір найму чи оренди з відповідачкою не укладав. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач позов не визнала, та звернулась з зустрічною позовною заявою про визнання членом сім'ї та визнання права постійного користування жилими приміщеннями. [PERSON] та її представник у судовому засіданні зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити, первісний позов не визнали, просили у його задоволені відмовити. Представник органу опіки та піклування до судового засідання не з'явився, надавши суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до переконання у тому, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає, з наступних підстав Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 06 квітня 2008 р. [PERSON] отримав в дар від [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS], та складається в цілому з трьох жилих кімнат загальною житловою площею 107,2 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 187,1 кв.м. Зазначений договір посвідчено 06 квітня 2008 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстровано у реєстрі за №5237. Письмово договір найму, як того вимагає ч. 2 ст. 158 ЖК України, позивач із відповідачкою не укладав. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що [PERSON] мешкає в квартирі [PERSON], між сторонами утворились неприязні стосунки, [PERSON] вимагає від позивачки з'їхати з його квартири. Свідки [PERSON], [PERSON] надали свої письмові пояснення, в яких посилаються на те, що дійсно [PERSON] проживає в квартирі, що належить позивачку, з позивачем [PERSON], у них утворились неприязні стосунки, та [PERSON] неодноразово просив відповідачку покинути квартиру. [PERSON] погодилась з вимогами позивача покинути квартири при покупці їй автомобіля. Після того, як [PERSON] придбав [PERSON] автомобіль марки БМВ, відповідача прийняла цей автомобіль, але виїхати з квартири відмовляється. Згідно ст.ст. 41, 47 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Пунктом 1 ст.8 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Відповідно до п.2 ст.8 вказаної Конвенції органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятків випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, виходячи з мотивів захисту права власності позивача, набувшого це право на законних підставах, вимоги [PERSON] щодо усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, суд зазначає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволенню не підлягають, у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У Цивільному кодексі України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч.3 ст. 156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Тобто члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право користування житлом відповідно до закону, яким не може бути Житловий кодекс, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 Цивільного кодексу. Положеннями ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає за необхідне зазначити, що позивачка [PERSON] на підтвердження доводів щодо спільного з [PERSON] проживання (ведення спільного господарства) в його квартирі на правах члена його сім'ї не надала суду жодного доказу. Таким чином, враховуючи те, що обставини на які посилається позивачка [PERSON], як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а її позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON]- не підлягає задоволенню.

Outcome: approved