Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

До Подільського районного суду м. Києва звернулися [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - ПН КМНО Нумеріцька С.П., ПН КМНО Коновалова Е.А., Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про визнання договору недійсним та таким, що не підлягає виконанню, витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі є власниками квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2003 року. 21.05.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 152 640 грн., що еквівалентно 19 200 дол. США, строком на один рік. В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 21.05.2010 року ПН КМНО Нумеріцькою С.П. було посвідчено договір іпотеки квартири [ADDRESS] та договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладені між позивачами та [PERSON] . Позивачі зазначили, що 29.11.2010 року в рахунок виконання договору позики від 21.05.2010 року вони повернули [PERSON] 19 200 дол. США, які позичили у [PERSON] , про що було написано розписку та вважали, що ними виконані зобов`язання за розпискою від 21.05.2010 року. Однак, ПН КМНО Коновалова Е.А. 29.06.2011 року передала позивачам заяву від [PERSON] про виникнення заборгованості за договором позики від 21.05.2010 року у розмірі 62 400 дол. США. Позивачі зазначили, що 28.08.2014 року було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та 03.11.2014 року ПН КМНО Нумеріцькою С.П. було припинено обтяження та іпотеку по спірній квартирі, у зв`язку з набуттям Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог Іпотекодержателя. 03.11.2014 року [PERSON] на підставі договору дарування подарував спірну квартиру [PERSON] . Посилаючись на те, що відкладальна умова за договором про задоволення вимог Іпотекодержателя не настала, оскільки позивачі сплатили повністю кошти за договором позики від 21.05.2010 року, відсутні ознаки добросовісності набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, позивачі просили визнати договір про задоволення вимог Іпотекодержателя від 21.05.2010 року недійсним та таким, що не підлягає виконанню, а також витребувати з володіння [PERSON] на користь позивачів квартиру [ADDRESS] , відповідно до вимог заяви про зменшення позовних вимог. Позивачі [PERSON] та [PERSON] до суду звернулись із заявою про розгляд справи без їхньої участі позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник також подали до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, проти задоволення позову заперечували повністю. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі були власниками квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2003 року (т. 1 а.с. 8). 21.05.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики (т.1 а.с. 93-94). Відповідно до умов якого [PERSON] отримав від [PERSON] у позику грошову суму в розмірі 152 640 грн., що еквівалентно 19 200 дол. США, строком на один рік. В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 21.05.2010 року ПН КМНО Нумеріцькою С.П. було посвідчено договір іпотеки квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 95-97) та договір про задоволення вимог Іпотекодержателя (т.1 а.с. 98-99), укладені між позивачами та [PERSON] . Позивачі вказали, що в один день було укладено договір позики та договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, однак договір іпотеки та договір про задоволення вимог Іпотекодержателя їм не вручалися. Позивачі вважають, що договір про задоволення вимог Іпотекодержателя повинен бути визнаний у судовому порядку таким, що не підлягає виконанню, оскільки даний договір є договором з відкладальною умовою, тобто правові наслідки за даним договором повинні наступити тільки у разі невиконання боргових зобов`язань за договором позики від 21.05.2010 року. У п. 2.1. договору позики від 21.05.2010 року зазначено строки повернення суми. (а.с. 93) Згідно п. 16 вищезазначеного договору позики за прострочення виконання зобов`язань за цим договором більш ніж на 3 дні позичальник виплачує пеню в розмірі, що еквівалентний 10 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення починаючи з першого дня прострочення. (а.с. 94) Відповідно до п. 4 даного договору позикодавець має право у разі невиконання умов цього договору або порушення позичальником строків виплати більш ніж на один місяць, звернути стягнення на будь-яке майно позичальника на яке, згідно з законодавством України, може бути звернене стягнення. Стверджують, що відкладальна умова, передбачена п. 6.2 Договору про задоволення вимог іпотеко держателя не настала. Вказали, що зобов`язання ними за договором позики від 21.05.2010 року були виконані у повному обсязі та посилаються на розписку від 29 листопада 2010 року (т.1 а.с. 13). Проте, [PERSON] у судовому засіданні не заперечував, що сплачував кошти за договором позики не кожен місяць. Таким чином, у [PERSON] виникла заборгованість за вищезазначеним договором позики. [PERSON] не надав належних доказів, що сплачував кошти у строк та у розмірі визначених у п. 2.1. договору позики. Суд бере до уваги, що пунктом 8 договору позики було визначено, що після повернення боргу Позичальником Позикодавцю, факт повного повернення грошей за цим договором буде підтверджено відповідною заявою Позикодавця, що є невід`ємною частиною договору. Такої заяви сторонами у судове засідання надано не було. 28.08.2014 року було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , у зв`язку з невиконанням зобов`язання за договором позики від 21.05.2010 року. 03.11.2014 року ПН КМНО Нумеріцькою С.П. було припинено обтяження та іпотеку по спірній квартирі, у зв`язку з набуттям Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог Іпотекодержателя. 03.11.2014 року [PERSON] на підставі договору дарування подарував спірну квартиру [PERSON] (т.1 а.с. 17-18). Правовідносини, що виникли, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, умовами спірних договорів. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ст. 215, 203 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тобто, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону). У частині 1 статті 36 Закону визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями частини 3 зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачі у відповідній заяві просили суд застосувати строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст. 257 ЦК України. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про наявність положень договору про задоволення вимог Іпотекодержателя позивачі дізналися з часу підписання вказаного договору у травні 2010 року, про що свідчать їх підписи під вищевказаним договором. Із даним позовом позивачі звернулися до суду у грудні 2015 року. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, при розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п. 11 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачами пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду.

Outcome: dismissed