Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , у якій позивач просить суд визначити, що частки [PERSON] , померлої [INFO] , [PERSON] , померлого [INFO] , [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Приморським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 15.06.2004 року, та [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Жовтневим РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 18.06.1998 року, у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 128,5 кв.м., за договором міни, посвідченим державним нотаріусом П`ятої Одеської державної нотаріальної контори Орзіх В.М. 29.11.1994 року за реєстровим номером 2-7682, є рівними та складають по ј частини цієї квартири; визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Жовтневим РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 01.07.1997 року, адреса реєстрації: [ADDRESS] ) право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] та батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на її частку у спільній сумісній власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] , що належала померлій на підставі договору міни, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Одеської державної нотаріальної контори Орзіх В.М. 29.11.1994 року за реєстровим номером 2-7682. 11.02.2016 року приватним нотаріусом ОМНО Швидкою М.Г. заведено спадкову справу №2/2016 на підставі заяви чоловіка померлої [PERSON] , [INFO] , про відмову від прийняття спадщини на користь спільної доньки - [PERSON] , [INFO] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на його частку у спільній сумісній власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] , що належала померлому на підставі договору міни, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Одеської державної нотаріальної контори Орзіх В.М. 29.11.1994 року за реєстровим номером 2-7682. У встановлені законом строки [PERSON] було подано до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Швидкої М.Г. заяви про прийняття спадщини після померлої матері [PERSON] та померлого батька [PERSON] і відповідні оригінали правовстановлюючих документів. 01.11.2018 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Швидка М.Г. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину та в обгрунтування відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину зазначила, що у поданих правовстановлюючих документах не визначені частки у праві власності спадкодавців. З урахуванням вищенаведеного, [PERSON] була змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 26 грудня 2018 року вищевказану позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду та відкрито провадження з призначенням справи до слухання у загальному позовному провадженні. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року була задоволена заява та витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Швидкої М.Г. належним чином завірені копії матеріалів спадкових справ щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] , та [PERSON] , померлого [INFO] . Копії спадкових справ були надані суду 24 травня 2019 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2019 року підготовче судове засідання по вказаній цивільній справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, при цьому нею було надано до суду клопотання, в якому вона просила розглядати справу за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, при цьому ним було надано до суду клопотання, в якому він просив розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідач [PERSON] , повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, при цьому ним було надано до суду клопотання, в якому він просив розглядати справу за відсутності відповідача. За цих обставин, суд на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України, з огляду на заяви позивача та відповідачів, визнав можливим розглянути справу за відсутності її учасників. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що 29.11.1994 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладений договір міни, за умовами якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] обміняли свою квартиру [ADDRESS] , належну їм на праві спільної часткової власності, на квартиру [ADDRESS] , що належала на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом П`ятої Одеської державної нотаріальної контори Орзіх В.М. 29.11.1994 року за реєстровим номером 2-7682, зареєстрований Одеським міським бюро технічної інвентаризації 08.12.1994 року в книзі 102пр на стор 41, номер запису 376 (а.с.7-8). Позивач [PERSON] згідно з свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 09.08.1961 року, виданим Ленінським РАГСом 09 серпня 1961 року, актовий запис №1279, є донькою [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 21.08.2015 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 21 серпня 2015 року, про що складено відповідний актовий запис № 8765. (а.с.9). 11.02.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Швидкою М.Г. заведено спадкову справу №2/2016 на підставі заяви чоловіка померлої [PERSON] , [INFO] , про відмову від прийняття спадщини на користь спільної доньки - [PERSON] , [INFO] (а.с.60-98). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 25.02.2018 року, виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 25 лютого 2018 року, про що складено відповідний актовий запис № 2077. (а.с.10). 06.08.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Швидкою М.Г. заведено спадкову справу №5/2018 на підставі заяви доньки померлого [PERSON] , [INFO] (а.с.99-133). Після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 128,5 кв.м. З витребуваних судом копій спадкових справ щодо майна померлих [PERSON] , [PERSON] вбачається, що 10 серпня 2017 року та 06 серпня 2018 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Швидкої М.Г. із заявами про прийняття спадщини після померлих матері та батька (а.с.63,100). 01.11.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Швидкою М.Г. було направлено позивачу лист про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на підставі того, що у поданих правовстановлюючих документах не визначені частки у праві власності спадкодавців (а.с.132-133). Тому позивач була змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та просити суд визначити частки співвласників у спільній сумісній власності та визнати її право власності в порядку спадкування за законом. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суд звертає увагу і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Право спільної часткової власності і спільної сумісної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Вичерпного переліку цих підстав закон не передбачає. Тобто, для права спільної сумісної власності характерно, що розмір частки кожного зі співвласників не визначений. Отже, [PERSON] , померла [INFO] , та [PERSON] , померлий [INFO] , володіли, а [PERSON] та [PERSON] володіють на підставі договору міни рівними частинами квартири [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності, без визначення часток кожної з них. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю сторін або законом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1226 Цивільного кодексу України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Практично це означає, що спадкодавець може просто вказати в заповіті, що він заповідає належне йому майно певній особі. Конкретний розмір частки у цьому випадку визначатиметься вже після відкриття спадщини. Згідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК (435-15) при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК) (435-15). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Розглядаючи спори, пов`язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК (435-15) спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки за домовленістю сторін частки померлих [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] та [PERSON] у праві спільної власності не встановлені, то останні на підставі договору міни володіли квартирою [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності, частки яких у праві спільної сумісної власності є рівними, тобто по ј у кожного. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до положень частин першої та другої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. He допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України позивач є таким, що прийняв спадщину, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк. Суд встановив, що позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом після померлої матері [PERSON] та померлого батька [PERSON] , у встановлений законом час звернулася до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, однак отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що не визначені частки у спільній сумісній власності. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на спадкову частину квартири в порядку спадкування за законом, а саме: на 1/2 частини квартири [ADDRESS] .

Outcome: approved