Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 10 вересня 2015 року надійшла позовна заява [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Днепроградстрой», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договорів. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] у позовній заяві зазначила, що 08 вересня 2015 року їй випадково стало відомо, що належні позивачу на праві власності паркувальні місця за № № 37, 38, які знаходяться в будинку № 35Б, корпус 1, прим. 106 по вул. Дзержинського в м. Дніпропетровську, та паркувальне місце № 166, яке знаходиться в буд. №35Б, корпус 2, прим. 214 по вул. Дзержинського в м. Дніпропетровську були самовільно зайняті невідомими особами. 08 вересня 2015 року позивач звернулася із відповідним запитом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та отримала Інформаційні довідки № № 43447833, 43449507, з яких вбачається, що 05 вересня 2015 року за рішенням приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] вказані паркувальні місця були зареєстровані за ТОВ «Днепроградстрой». Підставою виникнення у нового власника права власності на паркувальні місця стали договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]: на паркувальне місце № 37 договір за № 1712 від 05 вересня 2015 року; на паркувальне місце № 38 договір за № 1713 від 05 вересня 2015 року; на паркувальне місце № 166 договір за № 1714 від 05 вересня 2015 року. Позивач як власник перелічених паркувальних місць ні особисто, ні через представника не укладала вказаних договорів купівлі-продажу, тому просила суд визнати їх недійсними. У судовому засіданні від 13 листопада 2015 року до участі у справі в якості співвідповідача був залучений [PERSON], який виступив продавцем за спірними договорами купівлі-продажу. Позивач та представник її інтересів у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про день час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В матеріалах справи містяться письмові пояснення відповідача приватного нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до яких відповідач вважає позов необґрунтованим та не доведеним, тому просив суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі (а. с. 50-51). У судовому засіданні, яке відбулося 25 лютого 2016 року, відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, зазначив, що жодних договорів купівлі-продажу щодо спірних паркувальних місць не укладав, а паркувальні місця ніколи йому не належали, як могла відбутись ситуація, що від його імені було реалізоване майно, яке йому не належить не розуміє. Вислухавши пояснення осіб, які приймали участь в розгляді даної цивільної справи, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування ВРО № 397279, реєстр. № 5243, посвідчений 24 грудня 2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] належало паркувальне місце № 166, яке знаходиться в буд. №35Б, корпус 2, прим. 214 по вул. Дзержинського в м. Дніпропетровську (а. с. 54 зворот). Також судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії САА № 120416, виданого 04 серпня 2004 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, належало паркувальне місце № 38, яке знаходиться в буд. №35Б, корпус 1, прим. 106 по вул. Дзержинського в м. Дніпропетровську (а. с. 59) та на підставі свідоцтва про право власності серії САА № 120377, виданого 06 серпня 2004 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, позивачу належало паркувальне місце № 37, яке знаходиться в буд. №35Б, корпус 1, прим. 106 по вул. Дзержинського в м.Дніпропетровську (а. с. 59 зворот-60). З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 46019920, вбачається, що 05 вересня 2015 року на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] право власності на паркувальні місця за №37,38,166 було зареєстровано за ТОВ «Днепроградстрой», підставою чого стали договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]: на паркувальне місце № 37 договір за №1712 від 05 вересня 2015 року; на паркувальне місце № 38 договір за № 1713 від 05 вересня 2015 року; на паркувальне місце № 166 договір за № 166 від 05 вересня 2015 року. Продавцем за вказаними договорами є [PERSON], а покупцем, відповідно ТОВ «Днепроградстрой». Відповідно до цієї ж довідки право власності на зазначені обєкти нерухомого майна за [PERSON] було зареєстровано: - на паркувальне місце 166 на підставі ухвали б/н судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Циганкова В.О. від 21 травня 2015 року, справа № 200/6192/15-ц, провадження №2/200/2051/15 (а. с. 53 зворот-54); - на паркувальне місце № 38 на підставі ухвали б/н судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Циганкова В.О. від 21 травня 2015 року, справа № 200/6192/15-ц, провадження №2/200/2051/15 (а. с. 57); - на паркувальне місце № 37 на підставі ухвали б/н судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Циганкова В.О. від 21 травня 2015 року, справа № 200/6192/15-ц, провадження №2/200/2051/15 (а. с. 57 зворот-58). Як вбачається з пояснень [PERSON], наданих ним у судовому засіданні від 25 лютого 2016 року, він не звертався до суду з жодними вимогами, розгляд яких закінчився постановленням ухвал про визнання за [PERSON] права власності на зазначені паркувальні місця, не предявляв відповідні документи державному реєстратору для реєстрації права власності та не укладав спірні договори купівлі-продажу паркувальних місць. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами ЦК України. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги пояснення позивача як власника паркувальних місць, які були відчужені на підставі спірних договорів, враховуючи пояснення відповідача [PERSON], який відповідно до інформаційної довідки виступав стороною оскаржуваних правочинів, проте у судовому засіданні зазначив, що жодним чином не причетний до їх укладення, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON]. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати, а саме: 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved