Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 25 жовтня 2019 року звернувся [PERSON] з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Міністерство юстиції України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач з урахуванням уточнень посилався на те, що він з 29 грудня 2000 року є арбітражним керуючим і відповідно до податкового кодексу України є самозайнятою особою, а отже його доходи оподатковуються за тими ж ставками, що і доходи фізичних осіб. Проте на підставі листа ГУ юстиції у Дніпропетровській області № 10-47/2811 від 13 травня 2014 року до Управління з питань банкрутства Департаменту нотаріату та банкрутства Міністерства юстиції України з 23 червня 2014 року дію свідоцтва [PERSON] про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого було припинено. Внаслідок оскарження позивачем наказу Міністерства юстиції України № 1004/5 від 23 червня 2014 року було відновлено позивачу дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 26 березня 2013 року. На момент винесення зазначеного вище рішення позивач, був призначений судом ліквідатором у справах, які порушенні господарським судом Дніпропетровської області, а саме: \~ \~ \~ \~справа №24/5005/10848/2012 про банкротство ФОП [PERSON] - справа порушена 21 грудня 2012 року; \~ \~ \~ \~справа № 29/5005/952/2012 про банкротство ФОП СПД [PERSON] - справа порушена 23 лютого 2012 року; \~ \~ \~ \~справа №34/5005/10374/2012 про банкротство ФОП СПД [PERSON] - справа порушена 25 грудня 2012 року. За цими справами [PERSON] був позбавлений на здійснення діяльності арбітражного керуючого з 23 червня 2014 року по 06 січня 2016 року. Позивачу на підставі наказу від 25 грудня 2015 року Міністерства юстиції України №2778/5 з 06 січня 2016 року поновлено дію його свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 26 березня 2013 року та було занесене в Єдиний реєстр арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів). За викладених обставин позивач просив суд з урахуванням уточнень, на підставі ч. 3 ст. 623 ЦК України стягнути з Державного бюджету України на корить [PERSON] матеріальну шкоду за період з 23 червня 2014 року по 06 січня 2016 року в розмірі 692987,22 грн.; а також моральну шкоду в розмірі 36000 грн., тобто по 2000 грн. за кожний місяць порушення законного права на зайняття професійною діяльністю. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 28 жовтня 2019 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.24). Ухвалою суду від 01 листопада 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Міністерство юстиції України про відшкодування моральної шкоди (а.с.32-33). У судовому засіданні 26 листопада 2019 року представником Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області подана заява про застосування строків позовної давності до вимог [PERSON] , оскільки дія його свідоцтва була припинена з 23 червня 2014 року по 25 грудня 2015 року, а отже останнім днем на звернення до суду з цим позовом є 25 грудня 2018 року. У відзиві на позовну заяву представник головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зазначає, що від виконання професійних обов`язків у трьох господарських справах позивача було усунуто не через наказ № 1004/5 від 23 червня 2014 року, а у зв`язку з численними порушеннями законодавства [PERSON] . Стаття 623 ЦК України не може бути застосована як підстава для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки стосується договірних правовідносин, тоді як позивач призначається у справу за рішенням господарського суду. Також представник відповідача вказує на відсутність доказів понесення позивачем моральних страждань. Представник Державної казначейської служби України у своєму відзиві на позовну заяву зазначає про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між збитками позивача понесеними у зв`язку з відстороненням його від участі у трьох господарських справах, наказом про припинення дії свідоцтва [PERSON] про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого, оскільки підставою для усунення позивача від відповідних справ стали порушення законодавства останнім. У судовому засіданні позивач позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Додатково зазначив, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки права на зайняття діяльністю арбітражного керуючого він був позбавлений з 23 червня 2014 року по 06 січня 2016 року день внесення [PERSON] до Єдиного реєстру арбітражних керуючих, тобто право на захист своїх прав у позивача виникло з 06 січня 2016 року, скориставшись яким ним 12 червня 2016 року подана відповідна позовна заява. Оскільки рішення про відмову у задоволенні позовних вимог було ухвалено судом 11 вересня 2019 року через заявлення вимог не до належних відповідачів, 25 жовтня 2019 року була подана дана позовна заява. Таким чином строк позовної давності переривався і не був пропущений. У судовому засіданні представник Державної казначейської служби України позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на підставі, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник Міністерства юстиції України у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини не явки суду не повідомив. Суд, вислухавши позивача і представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що наказом Міністерства юстиції України № 1004/5 від 12 червня 2014 року «про анулювання свідоцтв про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданих [PERSON] та [PERSON] » було анульовано, в тому числі, свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 582 від 26 березня 2013 року, видане Колошину [PERSON] (а.с. 15). Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року у справі № 804/9907/14 визнано протиправним наказ Міністерства юстиції України №1004/5 від 23 червня 2014 року в частині анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) [PERSON] та зобов`язано Міністерство юстиції України відновити арбітражному керуючому (розпоряднику майна, керуючому санацією, ліквідатору) [PERSON] дію свідоцтва на здійснення діяльності арбітражного керуючого №582 від 26 березня 2013 року та внести до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України інформацію щодо відновлення арбітражному керуючому (розпоряднику майна, керуючому санацією, ліквідатору) [PERSON] дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 26 березня 2013 року (а.с. 5-8). Вказане судове рішення було залишено без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року (а.с.9-11) і ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 серпня 2016 року (а.с. 12-14). Судом також встановлено, що у справі № 24/5005/10848/2012 про банкрутство ФОП [PERSON] [PERSON] був призначений арбітражним керуючим (а.с.21-23). З копії ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року вбачається, що суд двічі наголошує на тому, що у справі відсутній ліквідатор (арбітражний керуючий), що прямо вказує на невиконання позивачем своїх повноважень, чим спростовуються посилання відповідачів на участь у цій справі після винесення наказу про припинення дії свідоцтва. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2012 року про банкрутство ліквідатором ФОП призначено [PERSON] (а.с. 19-20). Відповідно до ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2014 року через порушення [PERSON] вимог законодавства при здійсненні ліквідаційної процедури в частині припинення повноважень арбітражного керуючого [PERSON] як ліквідатора у справі про банкрутство. Підставою для даного висновку зазначено лист Міністерства юстиції України віл 26 червня 2014 року, в якому вказано, що Дисциплінарною комісією арбітражних керуючих прийнято рішення застосувати до арбітражного керуючого Колошина В.П. дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого… свідоцтво, видане [PERSON] анульовано (а.с.84-85). Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2012 року [PERSON] призначено арбітражним керуючим у справі № 34/5005/10374/2012 (а.с.17-18). Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», чинного станом на час призначення [PERSON] арбітражним керуючим у зазначених справах, Господарський суд у двотижневий строк з дня винесення ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство відсутнього боржника виносить постанову про визнання відсутнього боржника банкрутом, відкриває ліквідаційну процедуру і призначає ліквідатором ініціюючого кредитора за згодою останнього. Таким чином ініціюючий кредитор надав суду кандидатуру арбітражного керуючого, а останній давав своє погодження, тобто фактично існувала оферта з боку кредитора та акцепт з боку арбітражного керуючого. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства розмір основної грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна або ліквідатора визначається в розмірі не менше трьох розмірів мінімальної заробітної плати за кожний місяць виконання арбітражним керуючим повноважень. Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 2 статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органами державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України.) Згідно з ч. 3 ст. 623 ЦК України збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. Оцінюючи усі докази, які було досліджені судом у ході судового засідання в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості і доведеності позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, оскільки в ході розгляду справи був встановлений причинно-наслідковий зв`язок між наказом від 23 червня 2014 року про припинення дії свідоцтва арбітражного керуючого [PERSON] та нездійсненням ним професійної діяльності у господарських справах, в яких він був призначений арбітражним керуючим (ліквідатором). Оскільки мінімальний розмір заробітної плати станом на день подачі уточненого позову становить 4173,00 грн., позивач не здійснював діяльність у період з 23 червня 214 року по 06 січня 2016 року, що становить 18 місяців і 14 днів, а отже стягненню з Державного бюджету України на користь [PERSON] підлягає матеріальна шкода в розмірі 692987,22 грн. ((18 місяців х 4173 грн.) + (4173 грн. / 31 день х 14 днів) х 3 мінімальних розміри заробітної плати х 3 справи). Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за можливе зазначити наступне. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктом 3 Пленуму Верховного суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В той же час, п. 4 вказаної Постанови Пленуму передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». Враховуючи, що через винесення наказу про припинення діяльності позивача він, вочевидь, зазнав моральної шкоди, яка полягає у приниженні престижу і ділової репутації, що виразилось у приниженні позивача перед колегами; поширенні неправдивих відомостей в Міністерстві юстиції України; поширенні неправдивих відомостей в Головному територіальному управлінні юстиції у Дніпропетровській області, тобто в середовищі осіб, чия думка є важливою для позивача. В результаті вказаних дій відповідачів позивач, як він зазначає, знаходиться у стані фрустрації, який визвано тим що особи які є менш професійно компетентними ніж позивач, позбавили його права займатися тією діяльністю про яку самі майже нічого не знають; втратив рівновагу та душевний спокій; має порушення сну, відчуває емоційну напруженість, дратівливість; відчуває тривогу, насторогу щодо можливості повторення аналогічних обставин у майбутньому; важкість виконання поточних обов`язків; має труднощі зосередження на поточній діяльності внаслідок фіксованості уваги на шляхах вирішення проблеми, витрати часу на її подолання; відчуває обурення несправедливим до себе ставленням, образа, почуття приниженої гідності; на протязі часу позбавлення його права на професійну діяльність відчував почуття приниженості перед членами своєї родини, своїми дітьми які стали менш поважати позивача як батька в зв`язку з утратою віри в його професійні якості і можливостей утримувати їм родину; відчував почуття приниженості перед своїми найманими працівниками які всі є професійними юристами. У зв`язку із зазначеним стягненню з Державного бюджету України на користь позивача також підлягає моральна шкода в розмірі 36000 грн. Судові витрати віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved