Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до Державного реєстратора Іскрова Олега Вікторовича, [PERSON] , треті особи - Одеська міська рада, Приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Саганович Олена Юріївна про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів (скасування записів про реєстрацію права власності на нерухоме майно) та просить суд визнати незаконним рішення державного реєстратора Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича про державну реєстрацію про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 37811559 від 27.10.2017 р., за яким було зареєстровано право власності [PERSON] на житловий будинок під [ADDRESS] , та скасувати відповідний запис про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під № 23058164; застосувати наслідки нікчемних договорів дарування від 20.11.2017 р., які зареєстровані в реєстрі правочинів під № 475 та № 476 та посвідчені приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Саганович О.Ю, щодо передачі права власності на житловий будинок під [ADDRESS] від [PERSON] на користь [PERSON] , - шляхом скасування записів від 20.11.2017 р. про реєстрацію прав власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під № 23466949 та № 23467291 (щодо Ѕ часток спільної часткової власності [PERSON] власності на житловий будинок під [ADDRESS] ). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що весною та літом 2017 року малознайомий їй чоловік, який представлявся « [PERSON] » та був постійним покупцем у неї, яка на той час працювала продавцем на ринку в районі ж/м «Радужний», почав майже кожний день приходити за покупками, багато часу спілкувався з нею, декілька раз надавав їй на її прохання невелику суму грошей в позику, чим створив довірливе відношення до себе. У вересні 2017 року вказаний чоловік попросив Позивачку про зустрічну допомогу в справі переоформлення будинку, який з його слів належав його родині, та який він бажає, але з яких-то причин не може самостійно переоформити на близького йому чоловіка. Позивачка на прохання « [PERSON] » надала йому копію свого паспорту та коду, які за його поясненнями були йому потрібні для підготовки відповідної нотаріальної дії. В листопаді 2017 року позивачка разом з « [PERSON] » відвідала нотаріуса, де разом з незнайомою жінкою, вірогідно [PERSON] , підписала перелік паперів, на зміст яких не звернула уваги, так як « [PERSON] » запевнив її, що таким шляхом здійснюється саме те переоформлення його будинку, про допомогу в якому він їй раніше просив, і нотаріус теж підтвердила, що нічого неправомірного не відбувається. В серпні 2018 року під час надання пояснень в якості свідка про кримінальному провадженню № 12018161470001520, їй стало відомо, що в жовтні 2018 року державним реєстратором Іскровим Олегом Вікторовичем , без її відома та на її користь було здійснено незаконну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості - житловий будинок під [ADDRESS] . В наступному, шляхом оформлення двох договорів дарування від 20.11.2018 р., які були посвідчені приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Саганович О.Ю, вона - [PERSON] передала права власності на спірний будинок [PERSON] . При цьому вона ніколи до спірного будинку ніякого відношення не мала, до моменту зустрічі зі слідчим не знала про те, що вона деякий час була його зареєстрованим власником та подарувала його [PERSON] З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 131827429 від 23.07.2018 р. визначається, що державним реєстратором було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37811559 від 27.10.2017 р. на підставі технічного паспорту без номеру від 19.10.2017 р. та виписки з рішення № 214 від 04.04.1976 р. виконкому Ленінської райради депутатів трудящих, за яким в реєстр було зроблено запис під номером 23058164 про право приватної власності позивачки на будинок. Крім того, вона - [PERSON] стверджує, що ніколи не зверталась до державного реєстратора з такими документами, ніколи їх не отримувала та про походження цих документів нічого не відомо. Надалі на підставі двох договорів дарування від 20.11.2017 р., які були засвідчені приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сагановою О.Ю. та зареєстровані в реєстрі під номерами 475 та 476, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.11.2017 р. під номерами 38237764 та 38238144 відповідно, за якими зробила два записи в реєстр про права спільної часткової власності на 1/2 частку спірного будинку на користь [PERSON] , під номерами 23466949 та 23467291 відповідно. Також заперечує дійсність обох договорів дарування від 20.11.2017 р., які вона підписала під впливом помилки, так як не усвідомлювала, що її використовують з метою незаконного заволодіння нерухомим майном, ніколи не вважала спірний будинок своєю власністю, не замовляла технічний паспорт на нього, не надавала державному реєстратору жодних документів для проведення реєстрації права, та взагалі не знала, що на протязі декількох тижнів поза власною волею формально виконувала функцію зареєстрованого власника відповідного нерухомого майна. За даних обставин вона впевнена, що первинна реєстрація права власності на спірний будинок за нею була зроблена абсолютно незаконно, без належних правових підстав, а тому вимушена звернутись з зазначеним позовом до суду. Представник позивача в призначене судове засідання не з`явився, проте надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного рішення. Представник КП «Центр державної реєстрації» в судове засідання не з`явився. Третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. в судове засідання не з`явилася, надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. Інші учасники справи в судове засідання також не з`явилися, повідомлялися заздалегідь належним чином, причини неявки суду не повідомляли з заявами та клопотаннями до суду не зверталися. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи, що представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд вважає розгляд справи проводити в заочному порядку за наявними документами, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 20.11.2017р. [PERSON] подарувала [PERSON] Ѕ частину житлового будинку під [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 20.11.2017р. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 475. (а.с. 71-73) Крім того 20.11.2017р. [PERSON] подарувала [PERSON] Ѕ частину житлового будинку під [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 20.11.2017р. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 476. (а.с. 80-82) Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 104426199 від 20.11.2017 р. вбачається, що державним реєстратором Іскровим О.В. Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37811559 від 27.10.2017 р. на підставі технічного паспорту без номеру від 19.10.2017 р. та виписки з рішення № 214 від 04.04.1976 р. виконкому Ленінської райради депутатів трудящих, за яким в реєстр було зроблено запис під номером 23058164 про право приватної власності зареєстровано за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . (а.с. 76) Як зазначає позивач у своїй позовні заяві, весною та літом 2017 року малознайомий їй чоловік, який представлявся « [PERSON] » та був постійним покупцем у [PERSON] , яка на той час працювала продавцем на ринку в районі ж/м «Радужний», почав майже кожний день приходити за покупками, багато часу спілкувався з нею, декілька раз надавав їй на її прохання невелику суму грошей в позику, чим створив її довірливе відношення до себе. У вересні 2017 року вказаний чоловік попросив [PERSON] про зустрічну допомогу в справі переоформлення будинку, який з його слів належав його родині, та який він бажає, але з яких-то причин не може самостійно переоформити на близького йому чоловіка. [PERSON] на прохання « [PERSON] » надала йому копію свого паспорту та ідентифікаційного коду, які за його поясненнями були йому потрібні для підготовки відповідної нотаріальної дії. В листопаді 2017 року позивачка разом з « [PERSON] » відвідала нотаріуса, де разом з незнайомою жінкою, вірогідно [PERSON] , підписала перелік паперів, на зміст яких не звернула уваги, так як « [PERSON] » запевнив її, що таким шляхом здійснюється саме те переоформлення його будинку, про допомогу в якому він їй раніше просив, і нотаріус теж підтвердила, що нічого неправомірного не відбувається. В серпні 2018 р. [PERSON] дізналася про наявність у неї права власності на вищезазначене майно, яке було згодом подаровано на підставі відповідних договорів дарування, під час надання пояснень в якості свідка про кримінальному провадженню № 12018161470001520. Як передбачено ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що на підставі довідки, виданої Департаментом архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 01.06.2018 р. за № 1724-К-11.1-21, що в перевірених документах виконавчого комітету Ленінського районної ради народних депутатів м. Одеси, а також виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси рішення під № 214 від 04.04.1976 р. «Про видачу землі за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] не існує. (а.с. 14) [PERSON] заперечує дійсність обох договорів дарування від 20.11.2017 р., які вона підписала під впливом помилки, так як не усвідомлювала, що її використовують з метою незаконного заволодіння нерухомим майном, будинок за адресою: [ADDRESS]», своєю власністю, не замовляла технічний паспорт на нього, не надавала державному реєстратору жодних документів для проведення реєстрації права, та взагалі не знала, що на протязі декількох тижнів поза власною волею формально виконувала функції зареєстрованого власника спірного будинку. Зміст вчинених правочинів не відповідав її реальному волевиявленню, так як вона не мала наміру приймати участь в незаконному привласнені чужого майна. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того. що одержано за цінами, що існують на момент відшкодування. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини-якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219,частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах,встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 5 вищезазначеної Постанови передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. На даний час право власності на будинок в цілому, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], зареєстрована за [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 141006938 від 10.10.2018 р.(а.с. 11) Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування рішення про державну реєстрацію прав та записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється на підставі рішення суду. У відповідності до ч.2 ст. 26 вищезазначеного Закону, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Суд приходить до висновку, що державна реєстрація права власності за [PERSON] на житловий будинок під [ADDRESS] проведена з порушенням норм чинного законодавства України та є не законною, а отже підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до статей 317,319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном за власною волею. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідачі жодного обґрунтованого заперечення, щодо предмету заявленого позову позивачем, не надавали. Таким чином, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON]

Outcome: approved