Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

До суду звернувся Позивач [PERSON] з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, пропрацював на ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» з 19.11.1987р. по 26.05.1988р., та з 15.08.1990р. по 05.11.1996р. за посадами составник поїздів 5 розряду, помічник машиніста тепловозу, машиніст тепловозу, а 05.11.1996 року був звільнений з підприємства в зв`язку зі станом здоров`я, згідно ст. 40 п.2 КЗпП України. Причиною стану здоровя стало те, що 08 березня 1996 року о 18 годині 20 хвилин, під час виконання трудових обовязків у відповідача з ним трапився нещасний випадок. Позивач зазначає, що йдучи на змінно зустрічні збори по встановленому маршруту слідування на пост [PERSON] в районі маршевих сходин, він підсковзнувся на заледенілому пагорбі і впав. Позивач зазначає, що причиною падіння є те, що сходи не були посипані від ожеледиці, місце, де стався нещасний випадок не було освітлено зовсім. Від нещасного випадку отримав удар потиличної ділянки голови і поперекового відділу хребта та струс головного мозку. Моральні страждання спричиняє те, що незважаючи на курси тривалого лікування за рішенням МСЕК йому в 1996р. було первинно встановлено 80% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом ІІ групи в зв`язку з трудовим каліцтвом. Після неодноразових курсів лікування та проходження МСЕК стан його здоровя незначно покращувався і станом на 16.06.2015р. йому встановлено 60% втрати працездатності та визнано інвалідом 3 групи від нещасного випадку. Позивач зазначає, що великий страх та шок переніс в момент нещасного випадку, оскільки думав, що нанесені травми можуть залишити його інвалідом на все життя. від нещасного випадку переніс фізичний біль, оскільки боліло все тіло, біль був неймовірної сили та тривав довгий час. Проходив тривалий курс лікування в 2 міській лікарні. Після нещасного випадку періодично проходив амбулаторне та стаціонарне лікування. В звязку із зазначеним нещасним випадком він був звільнений з підприємства в зв`язку зі станом здоров`я, а на той час на його утриманні знаходився малолітній син та дружина, оскільки перебувала в декретній відпустці. По причині звільнення із підприємства переносив моральні страждання оскільки я був звільнений із підприємства, не мав заробітку, хворів та лікувався, дружина не працювала, а сімя потребувала коштів яких не було і не було можливості заробити. На теперішній час на його утриманні знаходиться дружина та мати, крім того змушений допомагати своїй тещі яка похилого віку та потребує догляду та кошти на лікування. По висновку лікарів йому протипоказана фізична праця, перенавантаження, уникати психоемоційна напруга, часті нахили, різкі повороти голови, гучні звуки, вибухи, громи від блискавки. Також, Позивач зазначає, що лікарями йому рекомендовано диспансерний нагляд у невропатолога, травматолога за місцем проживання, 2 рази на рік проходити курси реабілітаційної терапії, стаціонарне лікування, постійно приймати ліки. Моральну шкоду Позивач оцінює в 384000,00 грн. На підставі викладеного просить суд стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду 384000,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб. У судовому засіданні представник позивача, який діє на підставі довіреності, підтримав заявлені позовні вимоги, при цьому посилався на обставини, вказані в позовній заяві та просив їх задовольнити повністю, при винесені рішення врахувати, що від нещасного випадку позивач став інвалідом, втратив великий відсоток втрати працездатності, змушений постійно лікуватися, втратив роботу та засоби до існування, в той час коли був годувальником для своєї сімї, переносив та по теперішній час переносить фізичні страждання. Представник відповідача ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» - [PERSON] надала до суду письмові заперечення та просила суд відмовити у задоволені позовних вимог Позивача у повному обсязі Вислухавши думку сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці [PERSON] з 19.11.1987р. по 26.05.1988р. та з 15 08.1990р. по 05.11.1996р. пропрацював за посадами - составник поїздів 5 розряду, помічником машиніста тепловозу та машиністом тепловозу. 05.11.1996р. був звільнений в звязку зі станом здоровя, згідно ст.. 40 п.2 КЗпП України (а.с.6-8). Відповідно до Акту про нещасний випадок №19\\1 від 12.03.1996р. встановлено, що позивач працюючи машиністом тепловоза, працюючи в зміну 08.03.1996р. о 18 год. 20 хв. йдучи на змінно-зустрічні збори по встановленому маршруту, послизнувся на замерзлому пагорбі та впав, в результаті чого отримав забій потиличної частини голови ( струс головного мозку) та поперекового відділення хребта.. В п. 11.3 Акту встановлено причину нещасного випадку, а саме незадовільний технічний стан (а.с. 9-12). Як вбачається з п. 11.5 вказаного Акту позивач в момент нещасного випадку знаходився у тверезому стані. В п.13 Акту зазначені працівники, які допустили порушення законодавства про охорону праці зам. керівника мартенівського цеху, особи ІТП та машиніст тепловозу [PERSON] (а.с.11). Відповідно до висновків МСЕК позивачу 15.08.1996р. було встановлено втрату працездатності в розмірі 60%, при наступних переоглядах в 1997р. встановлено 80% втрати працездатності. в 1998р. встановлено 75% втрати працездатності, у 2000р. встановлено знову 80% втрати професійної працездатності, в 2002р. залишено 80% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 2 групи, в 2006р. встановили також 80% втрати професійної працездатності, в 2015р. позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом вже 3 групи. Наступний переогляд позивачу призначено на 10.06.2018 рік (а.с. 13-14). Відповідно до виписок-епікризів хворого [PERSON], йому поставлений діагноз: черепно-мозкової травми, струс головного мозку та хребтової з компресійний перелом хребців. Згідно виписних епікризів позивачу лікарями рекомендовано: приймати курс медикаментозних препаратів, масаж поперекового відділа хребта та додержання режиму відпочинку та протипоказано: фізичне перенавантаження та психоемоційне навантаження (а.с. 15-19). Ураховуючи наведене, суд вважає, що самим фактом втрати Позивачем професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, яке виникло через тривалу роботу в умовах вібрації, йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1 КЗпП України \~має бути відшкодована за рахунок відповідача. За таких обставин, вимоги Позивача до ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» є обґрунтованими і не суперечать чинному законодавству. На час виникнення даних правовідносин діяв Закон України «Про охорону праці», який набрав чинності 14.10.1992р., ст. 12 цього Закону було передбачено відшкодовувати моральну шкоду власником підприємства в разі заподіяння шкідливими та небезпечними умовами праці. Так, згідно п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, спричиненої працівникові ушкодженням здоровя, в звязку із виконанням ним трудових обовязків затверджених постановою КМ України від 23.06.1993р. №472, що діяли на час виникнення профзахворювання позивача моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в п. 9 постанови №5 від 12 червня 2009року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (асз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховував вказані роз'яснення Пленуму й виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, встановлених ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та п. 11 Правил в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, визначив її у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати на час розгляду справи, виходячи із встановленого ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» її розміру у сумі 3200грн. Згідно Пленуму Верховного Суду України в п. 6 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» наголошує, що при застосуванні норм Кодексу законів про працю України щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Суддя не вправі відмовити особі у прийнятті заяви з такими вимогами лише з тієї підстави, що вона не розглядалася комісією по трудових спорах. При визначенні розміру моральної шкоди обмежень граничного розміру компенсації моральної шкоди, встановлених ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та Правил, який не повинен перевищувати розмір 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, суд не погоджується з ними з огляду на наступне. Як вже зазначалося вище, Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 1996 року визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до п.1 якої в останньому абзаці п. 11 Правил слова «двохсот мінімальних розмірів заробітної плати» замінено цифрами і словами «150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян», тобто вже після виникнення спірних правовідносин і в силу ст. 58 Конституції України не мають зворотної дії в часі, а тому до спірних правовідносин застосовані бути не можуть. Таких висновків дійшов Верховний Суд України у справі від 24 грудня 2014р. №6-207цс14, №6-156цс14, №6-24цс15. Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України судами загальної юрисдикції повинна враховуватися правова позиція Верховного Суду України. З 1999р. Кодекс законів про працю України був доповнений ст. 237-1, якою встановлено, цитую «Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя». Статтею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України своїм Рішення від 8.10.2008р. №20рп-08, підтвердив обовязок по відшкодуванню моральної шкоди підприємством заподіявши таку шкоду. Що стосується доводів представника відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди в зв'язку з нещасним випадком, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.6, ст.13 Закону України «Про охорону праці» обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. Не може бути підставою для відмови у задоволенні позову відсутність висновку МСЕК про встановлення факту спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки відповідно до вимог\~ст. 237-1 КЗпП України\~суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України\~ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм\~КЗпП України\~при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні умови праці, що підтверджується Актом про нещасний випадок, що призвело до ушкодження його здоров'я, втрати роботи, настання інвалідності, встановлення великого відсотка втрати працездатності - 60% (на час розгляду справи), постійні курси лікування, переносив фізичний біль, позивачеві нещасним випадком порушено його звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки. від зазначених змін в житті позивача він переносить моральні страждання. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Обговорюючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 80000,00 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він зазнавав та зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. При визначенні суми спричиненої моральної шкоди суд врахував також і вину самого позивача в нещасному випадку. Доводи представника відповідача, щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із зазначеним позовом є необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 83 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час виникнення правовідносин, позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушених особистих немайнових прав, крім випадків передбачених законом. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-24цс15. Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial