Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з Дніпровського апеляційного суду внаслідок скасування ухвали від 11 вересня 2019 року про повернення позовної заяви позивачу надійшла зазначена позовна заява. В обґрунтування доводів позову позивач посилався на те, що 24 грудня 2015 року між ним і ПАТ «Ощадбанк» був укладений договір № 1044129 комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затверджений постановою правління AT «Ощадбанк» №694 від 05 серпня 2015 року, та про відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу. Складовою частиною договору є умови договору банківського рахунку. 09 серпня 2019 року [PERSON] подав до відповідача заяву з вимогою повідомити його у письмовій формі чи включав відповідач позивача у списки осіб, за яких кошти одержуються за довіреністю більш як один рік або не одержуються з поточного рахунку більш як один рік, в яких було б зазначено його прізвище і які були б направлені у квітні 2019 року до Головного управління пенсійного фонду України, а якщо позивач був включений в такі списки просив повідомити за яким вихідним реєстраційним номером і від якої дати ці списки були направлені відповідачем у квітні 2019 року до ПФУ, також просив повідомити виходячи з яких підстав, тобто виходячи з яких обставин, відповідач включив позивача в ці списки. Листом від 23 серпня 2019 року йому відповідь на вказаний лист, проте зазначив, що це відповідь на лист від 12 серпня 2019 року. Окрім того, відповіді щодо запитуваної інформації йому так і не була надана відповідачем. Таким чином, станом на день звернення позивач не розглянув по суті заяву [PERSON] від 09 серпня 2019 року. У зв`язку із зазначеним позивач просив суд відшкодувати йому грошима моральну шкоду, заподіяну АТ «Ощадбанк» його неправомірною діяльністю у розмірі, визначеному судом на свій розсуд відповідно до норми ч. 3 ст. 23 ЦК України з врахуванням вимог розумності і справедливості, зобов`язати відповідача надати позивачеві інформацію, яку він запитував в заяві від 09 серпня 2019 року. 03 вересня 2019 року позовна заява залишена без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 11 вересня 2019 року позовна заява [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про відшкодування моральної шкоди, зобов`язання надати інформацію за заявою від 09 серпня 2019 року була повернута позивачу через невиконання вимог ухвали від 03 вересня 2019 року про залишення без руху позовної заяви. 14 листопада 2019 року Дніпровським апеляційним судом постановлена постанова про скасування ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2019 року, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06 грудня 2019 року справу розподілено і передано для розгляду судді Демидовій С.О. Ухвалою судді від 09 грудня 2019 року визнано необґрунтованим заявлений позивачем [PERSON] відвід судді у цій цивільній справі. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 11 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Демидової С.О. від розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний Ощадбанк України» про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії. Цивільну справу №201/10069/19 (провадження №2/201/3892/2019) повернуто судді Демидовій С.О. для подальшого розгляду справи. Ухвалою судді Демидової С.О. від 11 грудня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про відшкодування моральної шкоди, зобов`язання надати інформацію за заявою від 09 серпня 2019 року. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження та згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін. Цією ж ухвалою витребувано у ПАТ «Державний ощадний банк України» належним чином завірені копії заяви [PERSON] від 09 серпня 2019 року, звернення [PERSON] , зареєстрованого відповідачем 12 серпня 2019 року за вхідним № П-892. 18 грудня 2019 року суддею Демидовою С.О. постановлена ухвала, якою визнано необґрунтованим заявлений позивачем [PERSON] відвід судді у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про відшкодування моральної шкоди, зобов`язання надати інформацію за заявою від 09 серпня 2019 року. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюка О.А. від 19 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Демидової С.О. від розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про відшкодування моральної шкоди, зобов`язання надати інформацію за заявою від 09 серпня 2019 року. Цивільну справу №201/10069/19 (провадження №2/201/3892/2019) повернуто судді Демидовій С.О. для подальшого розгляду справи. Також без задоволення була залишена заява [PERSON] про розгляд даної справи в загальному позовному провадженні (ухвала судді Демидової С.О. від 24 грудня 2019 року). Ухвалою судді від 13 січня 2020 року у задоволенні заяви ПАТ «Державний ощадний банк України» про об`єднання справ у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про відшкодування моральної шкоди, зобов`язання надати інформацію за заявою від 09 серпня 2019 року відмовлено. 14 січня 2020 року від представником АТ «Державний ощадний банк України» до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що дійсно, 24 грудня 2015 року між банком і [PERSON] була підписана заява про приєднання № 1044129 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки). Шляхом підписання цієї заяви про приєднання [PERSON] беззастережно приєднався до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції, яка на день підписання заяви про приєднання розміщена на інтернет-сторінці банку та уклав з банком договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку (п. 3.1 Заяви про приєднання). Відповідно до п. 3.4.2 Заяви про приєднання банк надав позивачеві платіжну картку типу Mastercard Debit Standard. У п. 5.1 заяви про приєднання сторони домовилися викласти укладений між ними договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, рахунку в новій редакції, викладеній/закріпленій в цій Заяві про приєднання, Тарифах та договорі, та підтвердили досягнення згоди щодо істотних умов договору, які передбачені чинним законодавством України для такого роду договорів та достовірність усіх даних в т.ч. персональних, вказаних в цій Заяві про приєднання. Пунктом 5.2 Заяви про приєднання підписанням позивач надав банку безвідкличну та безумовну згоду/дозвіл, а відповідач відповідно до договору набув право розкрити (передати) інформацію, яка стала відома банку в процесі укладення та використання договору, що є конфіденційною інформацією та складає банківську таємницю відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» та умов договору. Договір, умови розміщення депозитів (вкладів) фізичними особами, умови користування кредитною лінією (кредитом), правила, інструкції та інше, які відносяться до договору укладеного банком з позивачем знаходяться у відкритому доступі на офіційній інтернет-сторінці www.oschadbank.ua за посиланням: https://www.oschadbank.ua/ua/private/paycards/dogovir-taryf-inshe. У п. 5.5 Заяви про приєднання [PERSON] підтвердив, що отримав, ознайомився і погоджується із Правилами користування карткою, Тарифами, які діють на дату підписання цієї Заяви про приєднання. Пунктом 5.6 Заяви про приєднання клієнт усвідомлює, що ця Заява про приєднання рівною мірою поширюється на всі продукти та послуги, що будуть надаватися банком клієнту в майбутньому в рамках цієї заяви про приєднання, Тарифів та договору. Згідно з тарифами за послуги АТ «Ощадбанк» встановлено вартість послуги обслуговування неактивного поточного рахунку (в місяць) 20 грн. У серпні 2019 року рахунок позивача набув статус «неактивний», тому 14 серпня 2019 року і 17 вересня 2019 року була списана комісія за обслуговування неактивного рахунку на загальну суму 40 грн. На заяву позивача від 09 серпня 2019 року, йому надана запитувана виписка, за отримання якої він поставив власноручний підпис на цій заяві 09 серпня 2019 року. Ухвалою судді від 04 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про відшкодування моральної шкоди, зобов`язання надати інформацію за заявою від 09 серпня 2019 року, в закритому судовому засіданні, а також про постановлення окремої ухвали у цій справі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 09 серпня 2019 року [PERSON] звернувся на адресу ПАТ «Державний ощадний банк України» філія- Дніпропетровське обласне управління ТВБВ ІІІ типу № 10003/0439 із заявою від 09 серпня 2019 року, в якій просив видати йому абсолютно безкоштовно особисто у руки виписку, що відображає рух коштів за його поточним картковим рахунком № [NUMBER] на умовах тарифного плану «Пенсійний» (а.с. 83). З копії заяви від 09 серпня 2019 року вбачається, що запитувану виписку [PERSON] отримав цього ж дня 09 серпня 2019 року, про що розписався на самій заяві. Між тим, в позовній заяві [PERSON] зазначає, що в заяві від 09 серпня 2019 року, подану відповідачу, дії з ненадання відповіді на яку позивач оскаржує за даним спором, він просив повідомити його у письмовій формі чи включав відповідач позивача у списки осіб, за яких кошти одержуються за довіреністю більш як один рік або не одержуються з поточного рахунку більш як один рік, в яких було б зазначено його прізвище і які були б направлені у квітні 2019 року до Головного управління пенсійного фонду України, а якщо позивач був включений в такі списки просив повідомити за яким вихідним реєстраційним номером і від якої дати ці списки були направлені відповідачем у квітні 2019 року до ПФУ, а також повідомити виходячи з яких підстав, тобто виходячи з яких обставин, відповідач включив позивача в ці списки. Також позивач стверджує, що листом від 23 серпня 2019 року відповідач надав відповідь позивачу на вказану заяву, проте зазначив, що це відповідь на заяву від 12 серпня 2019 року. Судом були витребувані у відповідача копії обох заяв: від 09 та від 12 серпня 2019 року, проте ухвала суду про витребування доказів відповідачем виконана не була. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам. Згідно зі ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про інформацію» кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків передбачених законом. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 45 Закону України «Про інформацію» ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт права на інформацію може вимагати усунення будь-яких порушень його права. Також, згідно зі ст. статті 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов`язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов`язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків. Банк зобов`язаний мати власний веб-сайт та розміщувати на ньому інформацію, визначену законами, нормативно-правовими актами Національного банку України, а також нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Банк несе відповідальність за актуальність та достовірність інформації, розміщеної на його веб-сайті. Представником відповідача не було надано суду доказів на підтвердження надання позивачеві будь-якої відповіді на заяву від 09 серпня 2019 року щодо повідомлення у письмовій формі чи включав відповідач позивача у списки осіб, за яких кошти одержуються за довіреністю більш як один рік або не одержуються з поточного рахунку більш як один рік, в яких було б зазначено його прізвище і які були б направлені у квітні 2019 року до Головного управління пенсійного фонду України, а якщо позивач був включений в такі списки просив повідомити за яким вихідним реєстраційним номером і від якої дати ці списки були направлені відповідачем у квітні 2019 року до ПФУ, а також просив повідомити виходячи з яких підстав, тобто виходячи з яких обставин, відповідач включив позивача в ці списки. Таким чином, вирішуючи виниклий між сторонами спір, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , а саме: щодо зобов`язання відповідача надати позивачеві інформацію, яку він запитував в заяві від 09 серпня 2019 року. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. За правилами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4). Проте, в даному випадку позивачем під час судового розгляду даної справи заподіяння моральної шкоди з боку відповідача належним чином не доведено. Наведені позивачем в позовній заяві обставини не свідчать про наявність причинного зв`язку між душевними стражданнями позивача (якщо такі були) і бездіяльністю або діями відповідача. Доводи позивача, що внаслідок дій відповідача позивачем отримані душевні страждання, за відсутності певних, належних доказів, не може бути свідченням заподіяння позивачеві моральних страждань, а тому вимоги позивача не підлягають задоволенню в частині відшкодування моральної шкоди. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання даної позовної заяви на підстав Закону України «про захист прав споживачів», беручи до уваги результат вирішення справи, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial