Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва звернувся представник позивача [PERSON] - адвокат Степ`юк В.С. з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Згідно заявлених позовних вимог представник позивача [PERSON] - адвокат Степ`юк В.С. просив суд: -здійснити поділ майна, а саме квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; -визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; -здійснити поділ майна, а саме земельної ділянки, яка розташована на території Зазимської сільської ради в Броварському районі Київської області за межами населеного пункту, загальною площею 0,1136 га, цільове призначення якої «для ведення індивідуального садівництва», кадастровий номер - 3221282800:02:004:0206, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; -визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована на території Зазимської сільської ради в Броварському районі Київської області за межами населеного пункту, загальною площею 0,1136 га, цільове призначення якої «для ведення індивідуального садівництва», кадастровий номер - 3221282800:02:004:0206. Вимоги позиву обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 20 жовтня 2007 року, який 05 червня 2019 року було розірвано на підставі рішення суду. У період перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру квартиру [ADDRESS] та земельну ділянку, розташовану на території Зазимської сільської ради в Броварському районі Київської області за межами населеного пункту, загальною площею 0,1136 га, цільове призначення якої «для ведення індивідуального садівництва», кадастровий номер - 3221282800:02:004:0206. Після розлучення сторони не дійшли згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки майно придбано під час шлюбу, воно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому позивач має намір поділити вищевказане майно, шляхом визначення за ним Ѕ частки квартири та Ѕ частки земельної ділянки. (т.1 а.с.33-36) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.69-71) 23 січня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просила здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя згідно чинного законодавства. Згідно відзиву, під час шлюбу сторін на підставі договору купівлі-продажу відповідач набула право власності на спірну земельну ділянку. Відповідач не заперечує, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, позивач надавав згоду на придбання даної ділянки. У відзиві зазначено, що позивач не надавав згоди на придбання спірної квартири. Тому вважає, що позивач зобов`язаний довести про свою обізнаність щодо купівлі квартири відповідачем та свою фінансову участі в придбанні квартири. При цьому зазначає, що позивач не приймав участі в купівлі майнових прав на спірну квартиру, не приймав квартиру за актом прийому-передачі, не надавав та не сплачував кошти за договором купівлі-продажу майнових прав. Всі грошові кошти для придбання квартири були сплачені відповідачем особисто у відділенні банку в декілька етапів. Крім того, відповідач займалась організацією ремонту в новій квартирі, оплачувала рахунки за ремонтні послуги. Позивач на той час був безробітним та не отримував будь-якого доходу. Тому вважає, що позивачем не доведено його право на частку квартири. Крім того, відповідач вважає, що буде справедливим збільшити її частку в праві власності на квартиру на 2/3 частини з огляду на те, що вона вимушено проживає зі спільною донькою сторін у квартирі знайомих, оскільки доступ у відповідача з дитиною до спірної квартири відсутній. Іншого житла у відповідача немає, а проживання з позивачем в одній квартирі неможливе. За новим місцем проживання відповідач забезпечила доньку окремою кімнатою та необхідними речами. Також відповідач щомісячно самостійно сплачує за навчання доньки, додаткові заняття, відпочинок, оздоровлення, харчування, лікування, відпочинок, у тому числі й за кордоном. Багато коштів витрачається відповідачем на придбання одягу та взуття. Оскільки позивач не відреагував на лист відповідача про надання дозволу на виїзд за кордон, відповідач була змушена для вирішення даного питання звертатись до служби у справах дітей та сім`ї. Позивач не приймає участі в підтриманні здоров`я доньки, яка має проблеми із серцем та потребує щорічних обстежень, що тягне за собою матеріальні витрати. Дитина має й інші проблеми зі здоров`ям. Витрати на дитину в місяць складають більше 10000,00 грн. Проте позивач не бере участі в утриманні дитини. Рішення суду про стягнення аліментів позивачем у добровільному порядку не виконується, тому відповідач має намір вернутися до виконавчої служби. З липня 2018 року позивач жодної допомоги на утримання дитини не надає, донька сторін перебуває на повному утриманні відповідача. Також зазначає, що стягнута за рішенням суду сума аліментів - 1500,00 грн є недостатньою порівняно з витратами, які несе відповідач. Тому відповідач вбачає наявними підстави для відступлення від рівності часток подружжя при поділі квартири. (т.1 а.с.104-108). 29 січня 2020 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Степ`юком В.С. подано відповідь на відзив у якій зазначено, що відповідач не може визначитись зі своєю позицією, оскільки визнає земельну ділянку спільним майном, тобто придбаним на спільні кошти, проте з приводу квартири висловлює заперечення, хоча квартира була придбана в той самий період. Доводи відповідача про те, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти спростовуються перебуванням відповідача з 03 червня 2003 року по 30 жовтня 2012 року на навчанні та у відпустці по догляду за дитиною. На роботу відповідач влаштувалась лише 20 листопада 2013 року. Зазначає, що доводи відповідача про те, що позивач не мав доходу спростовуються випискою по рахунку, згідно якого у період з 10 травня 2015 року по 30 грудня 2015 року позивач мав дохід 177000,00 грн. Стосовно невиконання позивачем рішення про стягнення аліментів зазначено, що відповідач не повідомляє спосіб, у який позивач міг би сплачувати (перераховувати) аліменти. Розмір аліментів на дитину був визначений судом з урахуванням доводів, наведених відповідачем у відзиві. Відповідач проживає в належній їй новій квартирі, проте чомусь в чужій квартирі за власні кошти робить ремонт. Вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що позивач не допускає її до спірної квартири, оскільки відповідач з жодними заявами з цього приводу, в тому числі й з позовними, не зверталась. Тому представник позивача вважає, що доводи відповідача мають бути відхилені, а позовні вимоги задоволені в повному обсязі. (т.1 а.с.149-151). 12 лютого 2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що позивач має довести свою обізнаність про купівлю-продаж спірної квартири, натомість на придбання земельної ділянки згода позивача була надана. Вважає трудову книжку неналежним доказом того, що спірна квартира була придбана не за особисті кошти відповідача. Відповідач зазначає, що всі документи щодо квартири підписувались саме нею. Також зазначено, що відповідач була звільнена у жовтні 2012 року, а вже в листопаді 2013 року офіційно працевлаштувалась до юридичної компанії. А в проміжок часу між цими датами отримувала неофіційний дохід. Крім того відповідач зазначає, що позивач протягом восьми місяців після ухвалення рішення про стягнення аліментів не сплачує аліменти в добровільному порядку, не звертався щодо надання реквізитів для їх сплати. Наразі утворилась заборгованість за дев`ять місяців. Також відповідач зазначає, що позивач міг відкрити рахунок у банку на ім`я дитини для перерахування аліментів. Наголошує на тому, що визначений рішенням суду розмір аліментів є не достатнім для утримання дитини. Питання достатності аліментів не вирішувалось судом, натомість враховувалась інвалідність позивача та перебування на його утриманні матері, яка самостійно себе забезпечує. (т.1 а.с.160-162). 29 січня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (т.1 а.с.171-173). Згідно заявлених вимог позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд здійснити поділ нежитлового приміщення - машиномісця - гаража №4 (індексний номер 48798845), площею 12,9 кв.м., розташованого в [ADDRESS] , яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частину вказаного нежитлового приміщення. Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що [PERSON] не заявив вимогу про визнання права власності на машиномісце - гараж № [NUMBER] , площею 12,9 кв.м., розташований в [ADDRESS] , яке було набуте під час перебування сторін у шлюбі. За взаємною згодою поділити вказане майно не вдалося. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, об`єднано їх в одне провадження (т.1 а.с.210-211). 19 жовтня 2020 року до суду від відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] надійшла заява про збільшення зустрічних позовних вимог, в якій просить суд здійснити поділ нежитлового приміщення - машиномісця - гаража [NUMBER] (індексний номер 48798845), площею 12,9 кв.м., розташованого в [ADDRESS] , яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право приватної власності на 2/3 частини вказаного нежитлового приміщення. (т.2 а.с.4-5) Заява обґрунтована тим, що [PERSON] враховано судову практику, фактичне перебування дитини на її повному утриманні, відсутність власного житла, де можливо було б проживати з дитиною. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що з липня 2018 року батько дитини не надає коштів на її утримання, приблизно рік не сплачував аліменти за рішенням суду, не бере участі в оплаті коштів на розвиток та відпочинок дитини, позивач з донькою вимушені проживати в чужій квартирі. Ще до розірвання шлюбу донька сторін з позивачем переїхала до іншої квартири, де перебувала на повному утриманні позивача за зустрічним позовом, тоді як батько не приймає участі в матеріальному забезпеченні та вихованні дитини, тому вбачає наявність визначених ч.3 ст.70 СК України підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя та збільшення її частки, з метою найкращого забезпечення інтересів дитини. Також у заяві зазначено, що сторони не можуть проживати в одній квартирі. Позивач за зустрічним позовом вважає, що суд має прийняти рішення в першу чергу в інтересах дитини аби забезпечити дитину житлом. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, прийнято заяву відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] про збільшення зустрічних позовних вимог (т.2 а.с.24-25). 25 листопада 2020 року до суду від представника позивача [PERSON] - адвоката Степ`юка В.С. надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій представник не відмовляючись та не змінюючи інші позовні вимоги, викладає п.2 позовної заяви в наступній редакції: визнати за [PERSON] право власності на 6843/10000 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . (т.2 а.с.48-50) Заява обґрунтована тим, що 08 грудня 2012 року [PERSON] - батьком позивача було продано квартиру за адресою: [ADDRESS] та отримано кошти в сумі 210900,00 грн. Вказані кошти [PERSON] передав своєму сину - [PERSON] 14 квітня 2013 року [PERSON] уклав договір позики з [PERSON] , у якої позичив 170000,00 грн, які вклав у купівлю квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказані гроші позичались позивачу до продажу належної позивачеві квартири [ADDRESS] . 05 червня 2013 року позивачем було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири та отримано 163370,00 грн та 08 червня 2013 року позивачем повернуто суму позики. Таким чином позивач вклав у купівлю спірної квартири особисті кошти отримані ним від продажу належної йому квартири. Загальна сума отриманих позивачем від продажу двох вищевказаних квартир становить 376270,00 грн. Отже, частина суми, сплаченої на придбання спірної квартири була отримана в результаті продажу особистого нерухомого майна позивача та від його батька. Тому представник просить відступити від рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя, оскільки частина суми для купівлі спірної квартири була отримана позивачем у результаті продажу особистого нерухомого майна та особисто позивачем від свого батька. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, прийнято заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Степ`юка В.С. про збільшення позовних вимог (т.2 а.с.72). 09 лютого 2021 року до суду від відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] надійшов відзив на заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Степ`юка В.С. про збільшення позовних вимог, в якій відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в частині збільшення частки при поділі майна подружжя та задовольнити зустрічні позовні вимоги щодо відступлення від рівності часток подружжя. (т.2 а.с.76-80) Відзив обґрунтовано тим, що відповідачеві нічого не відомо про отримання позивачем від його батька коштів у сумі 210900,00 грн від продажу належної останньому квартири. Зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження передачі позивачу батьком вищевказаних коштів. Позивачем не вказано коли саме ці кошти передавались. При цьому відповідачеві відомо, що за кошти від продажу квартири батько позивача придбав будинок, в якому й проживав разом з сином [PERSON] . При цьому між позивачем та його батьком були неприязні відносини та вони не спілкувались. Стосовно позики у відзиві зазначено, що розписка є не достовірним та неналежним доказом у даній справі. Про укладення позивачем договору позики відповідачеві нічого не відомо, згоди на укладання такого договору відповідач не давала. Такий договір мав бути нотаріально посвідчений. Крім того, з розписки неможливо встановити, між якими особами було укладено договір позики Крім того, розписка не містить відомостей про строк повернення коштів. Докази фактичної передачі коштів та їх повернення також відсутні. При цьому факт виконання боргового зобов`язання не може доводитися показаннями свідків, а борговою розпискою не може підтверджуватись факт отримання коштів для придбання спірної квартири. Також відповідач вважає безпідставними твердження позивача про те, що він вклав кошти від продажу належної йому квартири саме спірної квартири, вказані кошти позивач міг використати на власні потреби - придбання автомобіля. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 17 лютого 2021 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.2 а.с.114-115) Позивач (відповідач за зустрічним позовом) - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити, зустрічний позов (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) визнав частково - не заперечував проти визнання за відповідачем Ѕ частини машиномісця. Надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснив, що крім коштів, отриманих від продажу двох квартир (своєї та батька) на придбання спірної квартири позивачем були витрачені ще й особисті заощадження, які він не враховував при визначенні 6843/10000 частини спірної квартири. Також пояснив, що сплачує аліменти на утримання дитини в розмірі 1500,00 грн, заборгованості не має. Зазначив, що в минулому мав заборгованість, яка виникла через неповідомлення відповідача, куди направляти кошти, з цього приводу між сторонами велась СМС-переписка. Зазначив, що відповідач не дає можливості спілкуватися з дитиною. Також пояснив, що в наданні письмової згоди на придбання квартири не було необхідності. Зазначив, що спірну квартиру для придбання він шукав особисто - спілкувався з працівниками Київміськбуду, крім того, оригінали квитанцій на оплату знаходяться у нього. Кошти від продажу квартири батька були передані особисто позивачеві для проведення оплати за спірну квартиру. Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокат Степ`юк В.С. в судовому засіданні пояснив, що все майно, що є предметом поділу в даній справі придбано під час перебування сторін у шлюбі за кошти, зароблені позивачем, оскільки відповідач не мала доходу - перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Відповідач коштів у придбання квартири не вкладала. Зазначив, що позивач виконує рішення суду про стягнення аліментів. На початку відповідач сама створила обставини неможливості сплати коштів. Наразі - при примусовому виконанні позивач виконує рішення суду в спосіб, встановлений виконавцем. Зазначив, що між сторонами відсутні нормальні стосунки, позивач не може дізнатися про потреби дитини, відповідач також не повідомляє про додаткові потреби, при цьому відповідач не зверталась з приводу збільшення розміру аліментів чи додаткових витрат на дитину. На думку представника, відповідач не бажає отримувати допомогу на утримання дитини, а створює штучні підстави для збільшення своєї частки в майні. Надав детальні пояснення походження коштів на придбання спірної квартири, аналогічні доводам, викладеним у заяві про збільшення позовних вимог. Стосовно не звернення позивача до органу опіки та піклування пояснив, що позивач з цього приводу має особистий негативний досвід та сподівається, що донька в подальшому, без впливу відповідача, буде спілкуватись з позивачем. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) підтримала в повному обсязі, стосовно вимог позивача в частині поділу квартири зазначила, що спірна квартира була придбана в шлюбі між сторонами на підставі договору купівлі-продажу майнових прав. Всі платежі за договором здійснювала особисто відповідач - за рахунок власних заощаджень її батьків, проте вважає квартиру спільною сумісною власністю подружжя. Вказала, що ремонтом та оснащенням спірної квартири займалась особисто. Не зважаючи на перебування у відпустці по догляду за дитиною підробляла неофіційно. Зазначила, що на час продажу квартири, яку позивач отримав у спадщину було внесено 99% вартості на оплату спірної квартири та 1% при введенні квартири в експлуатацію. Також пояснила, що на кошти від відчуження квартири батька позивача для його (батька позивача) проживання був придбаний будинок, який оформлений на матір позивача. Щодо доводів сторони позивача стосовно отримання останнім у позику коштів, які начебто були витрачені на придбання спірної квартири, а потім повернуті з коштів за відчуження позивачем успадкованої квартири, зазначила, що оригінал розписки відсутній. Просила відступити від рівності часток у спільному майні з підстав перебування на її утриманні доньки. При цьому зазначила, що позивач аліменти добровільно не сплачував, купував дитині щось незначне, на прохання дитини коштів не надавав, з дитиною не спілкується. Вказала на долучення доказів на підтвердження розміру витрат на дитину. Також пояснила, що не може користуватись спірною квартирою, через заміну замків, проживає з донькою в орендованій квартирі. Зазначила, що просить визнати за нею право власності на 2/3 частини всього спірного майна, проте також вважає доцільним визнати за нею право власності на квартиру - для проживання з донькою, а решту майна визначити у власність позивача. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 20 жовтня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.10, 124). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , (т.1 а.с.125), яка проживає з матір`ю [PERSON] , що підтверджується актами обстеження умов проживання від 07 березня 2019 року та від 21 січня 2020 року (т.1 а.с.126, 127), що також не оспорюється сторонами у справі. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно Єдиного державного реєстру судових рішень, заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 05 червня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с.11, 135), що також не заперечується сторонами. Також, згідно Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 08 жовтня 2019 року постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн щомісячно, яка щорічно підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 10 травня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття (т.1 а.с.140-141), що також не заперечується сторонами. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Предметом спору в даній справі є: квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка, яка розташована на території Зазимської сільської ради в Броварському районі Київської області за межами населеного пункту, загальною площею 0,1136 га, цільове призначення якої «для ведення індивідуального садівництва», кадастровий номер - 3221282800:02:004:0206; нежитлове приміщення - машиномісце - гараж № [NUMBER] (індексний номер 48798845), площею 12,9 кв.м., розташований в [ADDRESS] . При цьому сторонами не заперечується придбання вказаного майна в шлюбі за час спільного проживання. Фактично спір між сторонами виник з приводу поділу вказаного майна. Судом встановлено, що 18 квітня 2013 року між ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» (компанія) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав №1203/РН-К (далі - договір), згідно предмету якого компанія продає, а покупець купує майнові права на квартиру [ADDRESS] . (т.1 а.с.109-113) Згідно п. 3.1. договору, на дату його підписання вартість майнових прав на квартиру складає 1013859,00 грн, в тому числі ПДВ 168976,50 грн. Покупець зобов`язується здійснити перший платіж у розмірі 506929,50 грн, що складає 50% вартості майнових прав, протягом 4 банківських днів після підписання договору, у строк до 24 квітня 2013 року. Наступні платежі покупець здійснює за неведеним графіком (п.3.2 договору). Згідно наявних в матеріалах справи квитанцій, платником [PERSON] здійснено оплату за вищевказаним договором: 18 квітня 2013 року в сумі 649015,89 грн; 23 квітня 2013 року - 146100,00 грн; 25 квітня 2013 року - 147740,00 грн та 29 квітня 2013 року - 60870,00 грн. (т.1 а.с.153-154) 25 березня 2015 року ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» [PERSON] видана довідка про те, що згідно з договором купівлі-продажу майнових прав №1203/РН-К від 18 квітня 2013 року вартість майнових прав на квартиру [ADDRESS] , сплачено в сумі 1020310,83 грн, разом з ПДВ, що відповідає оплаті 100% вартості майнових прав. (т.1 а.с.115) 27 березня 2015 року представником ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та [PERSON] підписано акт прийому-передачі майнових прав на квартиру до договору купівлі-продажу майнових прав №1203/РН-К від 18 квітня 2013 року. (т.1 а.с.114) Цього ж числа сторонами договору підписано акт прийому-передачі квартири покупцю, щодо квартири [ADDRESS] . (т.1 а.с.116) 20 травня 2015 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого державним реєстратором зареєстровано за [PERSON] право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а.с.101, 121) 01 грудня 2015 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого державним реєстратором зареєстровано за [PERSON] право приватної власності на нежитлове приміщення - машиномісце за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а.с.122, 192, 198) 04 вересня 2013 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку, яка розташована на території Зазимської сільської ради в Броварському районі Київської області, за межами населеного пункту, загальною площею 0,1136 га, цільове призначення якої «для ведення індивідуального садівництва», кадастровий номер - 3221282800:02:004:0206. Продаж вчинено за ціною 107908,64 грн. (т.1 а.с.61) Цього ж дня проведено державну реєстрацію права приватної власності на вказану ділянку за [PERSON] (т.1 а.с.14) За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. Як убачається з матеріалів справи, 08 грудня 2012 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною 210900,00 грн. (т.2 а.с.51-52) Сторони визнали в судовому засіданні, що [PERSON] є батьком позивача [PERSON] . Крім того, 15 червня 2013 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною 165370,00 грн. (т.2 а.с.53-54) Збільшуючи вимоги за первісним позовом, сторона позивача посилається на те, що кошти від реалізації вказаних квартир витрачені на придбання спірної квартири адресою: [ADDRESS] . На підтвердження вказаних обставин стороною відповідача також надана копія розписки від 14 квітня 2013 року, за змістом якої, [PERSON] позичив у своєї тітки [PERSON] гроші у сумі 170000,00 грн та зобов`язався їх повернути відразу після продажу належної йому квартири [ADDRESS] . (т.2 а.с.55) На розписці міститься відмітка про те, що гроші позичені за вказаною розпискою, а саме 170000,00 грн повернуто 08 червня 2013 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є тіткою позивача [PERSON] - рідною сестрою його матері. Свідок зазначила, що [PERSON] звертався до неї, коли йому потрібні були гроші на придбання двох квартир, у тому числі й спірної квартири. Розписка складалась лише один раз - у 2013 році на суму 150000,00 грн, де зараз знаходиться ця розписка свідок не обізнана. Позивач повідомляв свідка, що позичає кошти на придбання трикімнатної квартири, як розуміє свідок, квартира розташована по [ADDRESS] . Кошти були повернуті позивачем після продажу ним квартири, отриманої у спадщину. Також свідок показала, що позивач у придбаній квартирі робив ремонт. Про ці обставини свідок обізнана від позивача та його матері. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він на час придбання [PERSON] спірної квартири працював головним спеціалістом виробничого управління в ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та допомагав позивачеві, як знайомому, підбирати квартиру - підводив до менеджера відділу продажів, з метою погодження графіку погашення заборгованості, показував квартири для вибору, в подальшому допомагав у проведенні ремонту, ще до здачі будинку в експлуатацію. Позивач повністю організовував ремонтні роботи. Відповідача свідок бачив тільки один раз на об`єкті. Договір купівлі-продажу майнових прав оформлявся при свідку, проте при підписанні договору свідок присутнім не був. Також свідок пам`ятає, що позивач [PERSON] сплачував кошти за договором. За рахунок яких коштів була придбана спірна квартира, свідок не обізнаний. Надаючи оцінку наданим стороною позивача за первісним позовом доказам, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено правову позицію, згідно якої: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Разом з тим, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої має бути надано документ, що посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, адже договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Під час підготовчого засідання [PERSON] було заявлено клопотання про витребування у [PERSON] для огляду судом оригіналу розписки від 14 квітня 2013 року. Оригінал даної розписки суду стороною позивача наданий не був та позивач повідомив про відсутність оригіналу вказаного документу. При цьому слід зазначити, що за змістом ч.ч. 1 - 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як правило, борговим документом, що видається боржником кредиторові, посвідчується існування зобов`язання між цими суб`єктами. Якщо на посвідчення конкретного зобов`язання боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор відповідно до ч.2 ст.545 ЦК України, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Якщо ж повернення боргового документа неможливе, кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Отже, наявність оригіналу боргового документу (розписки) в даному випадку у позивача, згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить не лише про те, що зобов`язання з повернення позики позичальником виконано, а й є єдиним належним і допустимим доказом укладання договору позики. За змістом ст.1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Отже стороною позивача не надано суду допустимого доказу укладення [PERSON] та [PERSON] договору позики - оригіналу розписки. Також стороною позивача не надано суду жодного доказу в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження отримання позивачем коштів від його батька [PERSON] , одержаних останнім від реалізації належної йому квартири за ціною 210900,00 грн, а також спрямування цих коштів на придбання спірної квартири. Суд надає критичну оцінку з цього приводу показанням свідка [PERSON] , оскільки факт укладання договору позики, передачі грошових коштів (їх походження) та часткової оплати за рахунок цих коштів спірної кварти не може бути підтверджений лише показаннями свідка за умови відсутності інших належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. Також судом враховується, що згідно наявних в матеріалах справи квитанцій, оплата майнових прав спірної квартири здійснювалась: 18 квітня 2013 року в сумі 649015,89 грн; 23 квітня 2013 року - 146100,00 грн; 25 квітня 2013 року - 147740,00 грн та 29 квітня 2013 року - 60870,00 грн, що складає 1003725,89 грн. При цьому внесена за договором сума коштів, згідно довідки забудовника становить 1020310,83 грн. Доказів внесення решти коштів, що складає різницю між вказаними сумами матеріали справи не містять. При цьому договір купівлі-продажу квартири, укладений [PERSON] 08 грудня 2012 року, тобто за чотири місяці до проведення першої оплати за договором купівлі-продажу майнових прав спірної квартири. [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною 165370,00 грн був укладений 15 червня 2013 року, тобто після проведення останньої документально підтвердженої оплати за договором купівлі-продажу майнових прав спірної квартири. Отже стороною позивача не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження придбання квартири, за адресою: [ADDRESS] , частково за рахунок коштів, одержаних від реалізації двох квартир позивачем та його батьком. Таким чином суд приходить до висновку, що доводи сторони позивача за первісним позовом про те, що вищевказана квартира частково була куплена на його особисті кошти та/або кошти його батька належним чином не підтверджені, отже презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо вказаного об`єкта нерухомості залишається непохитною. Що стосується доводів сторони позивача про тривале перебування [PERSON] у відпустці по догляду за дитиною з 06 листопада 2008 року по 26 березня 2012 року (т.2 а.с.2) та переривання трудового стажу з 30 жовтня 2012 року по 20 листопада 2013 року (т.1 а.с.152), у зв`язку з чим відповідач не мала доходу, суд зазначає, що згідно положень ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому стороною позивача не заперечується здійснення відповідачем у вказані періоди догляду за спільною дитиною сторін. Отже, вказані обставини також не можуть бути підставами відступлення від рівності часток колишнього подружжя сторін. Що стосується доводів [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана за кошти її батьків, то на підтвердження вказаних посилань відповідача не надано жодного доказу. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] не була надана письмова/нотаріально посвідчена згода на придбання спірної квартири не спростовують режиму спільної сумісної власності подружжя та принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності. Твердження [PERSON] про необізнаність [PERSON] стосовно придбання спірної квартири спростовані показаннями допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] . Доказів того, що одна із сторін робила в спірній квартирі ремонт за особисті кошти матеріали справи також не містять. У зустрічному позові (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) та в інших заявах по суті справи відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] просить відступити від рівності часток з підстав, передбачених ч.3 ст.70 СК України. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У ч.1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майно, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно роз`яснень, викладених в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Обов`язок, передбачений ст. 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ст. 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. Як вже зазначалось вище, донька сторін проживає з матір`ю, з позивача на користь відповідача за рішенням суду стягуються аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн на місяць. Постановою державного виконавця від 15 травня 2020 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з позивача аліментів на утримання доньки (т.1 а.с.224), в межах якого [PERSON] сплачує аліменти у визначеному рішенням суду розмірі (т.2 а.с.30-35). Сторонами визнано в судовому засіданні, що на час розгляду даної справи у [PERSON] відсутня заборгованість по сплаті аліментів, що також підтверджується відповідною довідкою (т.2 а.с.60). На підтвердження дійсного розміру витрат на дитину [PERSON] подані до суду: чеки на придбання продуктів харчування, канцелярських товарів, одягу та взуття (т.1 а.с.132-133, 223, 226; т.2 а.с.11, 65-66) за період з вересня 2018 року по листопад 2020 року; докази перетинання донькою сторін державного кордону України - однієї поїздки в 2018 році та трьох поїздок у 2019 році (т.1 а.с.169); публічний договір про надання освітніх послуг (т.2 а.с.12-17) з додатковою інформацією про навчання (т.2 а.с.19), прибуткова квитанція за комплекс невизначених послуг (платник [PERSON] ) від 06 жовтня 2020 року на суму 22400,00 грн (т.2 а.с.18), довідки про оплату відповідачем 6000,00 грн та 22400,00 грн за договорами про надання освітніх послуг (т.2 а.с.20-21) та квитанція про оплату за договором на суму 6000,00 грн (т.2 а.с.22), яка дублює вищевказану довідку на суму 6000,00 грн, а також докази оплати відповідачем лікарських послуг, наданих дитині сторін в листопаді та грудні 2020 року на суму 580,00 грн та 990,00 грн відповідно (т.2 а.с.67-70) Стосовно наданих документів суд зазначає, що не всі відображені в чеках придбані товари визначені, як дитячі, крім того, за чеками на придбання продуктів харчування, канцелярських товарів, одягу та взуття не можна визначити покупця цих товарів. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено у 2021 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Отже розмір аліментів на дитину сторін, що стягуються з позивача за рішенням суду не є меншим ніж 50% прожитковий мінімум на дитину відповідного віку. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що відповідач зверталась до позивача з вимогами (досудовими чи в судовому порядку) щодо збільшення розміру аліментів, або стягнення додаткових витрат на дитину, чи взагалі повідомляла позивача про наявність таких витрат, як і доказів відмови позивача в їх наданні. Посилання [PERSON] на те, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, суд не приймає до уваги, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано доказів на підтвердження наведених обставин. Крім того, посилання на те, що отриманих аліментів за рішенням суду не вистачає на утримання малолітньої дитини сторін не є підставою для зменшення частки [PERSON] у спільному майні подружжя, оскільки обидва батьки мають брати участь у матеріальному забезпеченні дитини. В матеріалах справи відсутні докази укладення відповідачем договору оренди квартири, в якій вона проживає з дитиною, як і докази здійснення оплати за таким договором. Доказів оскарження відповідачем рішення суду про стягнення аліментів матеріали справи не містять. Доводи [PERSON] про відсутність в неї правових підстав для подання позову до суду про збільшення розміру аліментів, оскільки дохід [PERSON] , який є інвалідом ІІ групи (т.1 а.с.16), не збільшився з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів, є безпідставними, оскільки ст. 192 СК України передбачено й інші підстави для збільшення розміру аліментів, а не тільки збільшення розміру доходу їх платника. При цьому [PERSON] не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом про стягнення з [PERSON] додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою тощо), стягнення яких в судовому порядку передбачено ст.185 СК України. Також слід зазначити, що відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) у заявах по суті справи не наведено жодного обґрунтування того, чому її частка у спільному майні має бути збільшена саме до 2/3 частин у спільному майні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про не доведення [PERSON] наявність підстави, передбаченої ч.3 ст. 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Також в даному випадку стороною відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, визначених ч.2 ст. 70 СК України, для наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя. Щодо доводів [PERSON] стосовно наявності підстав при поділі майна подружжя, з урахуванням інтересів дитини сторін, визнання за нею права власності на спірну квартиру, а на решту спірного майна визнання права власності за [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до статті 29 ЦК України, місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Згідно положень частин 1 - 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Захист найвищих інтересів дитини є безумовним пріоритетом держави. Але, при цьому слід зазначити, що інститут права власності є також одним із вагомих та найголовніших основ та засад цивільних права, законом чітко визначений та встановлений порядок набуття, користування та розпорядження правом власності. Це право є непорушним та підлягає захисту в разі його порушення (ст.321 ЦК України). Доказів наявності у власності [PERSON] іншого житла, ніж спірна квартира, матеріали справи не містять. Крім того, [PERSON] не надавав згоди на компенсацію йому частини вартості квартири, у тому числі й за рахунок іншого спірного майна. При цьому суд також зауважує, що розгляд справи здійснюється в межах заявлених позовних вимог, а [PERSON] в зустрічному позові не було запропоновано такого проділу майна, за яким за нею визнається право власності на всю квартиру. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення як первісного так і зустрічного позову - визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за кожною із сторін права власності на Ѕ частину майна, придбаного у шлюбі, що є предметом поділу в даній справі, через недоведеність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, а також недоведеність непоширення правового режиму спільного сумісного майна щодо предмету спору через часткове або повне придбання такого майна за особисті кошти одного з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При розподілі судових витрат по сплаті судового збору суд враховує, що [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а [PERSON] здійснена переплата судового збору за зустрічною позовною заявою. Так з [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню 9605,00 грн судового збору за первісним позовом, а за зустрічним позовом [PERSON] підлягає поверненню надмірно сплачений судовий збір в сумі 1615,43 грн та компенсування їй за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судового збору в сумі 2424,43 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial