Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2007 року є власником квартири [ADDRESS] . Зазначену квартиру вона купила у [PERSON] , який на час підписання договору купівлі - продажу квартири був зареєстрований за вищевказаною адресою, та після укладення договору і до теперішнього часу добровільно з реєстрації не знявся. На теперішній час у позивачки виникли труднощі в реалізації свого права власності, а саме через сплату додаткових коштів за комунальні послуги та через можливі труднощі під час оформлення соціальних пільг, у зв`язку з чим позивачка просить суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, належним чином повідомлялась про час та дату судового розгляду, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, однак до судового засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив та не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, а тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов до наступного висновку. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . (а.с.8). З Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 22 вересня 2021 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . (а.с.12). До теперішнього часу відповідач добровільно не знявся з реєстрації, що створює для позивачки труднощі в реалізації свого права власності, а саме через сплату додаткових коштів за комунальні послуги та через можливі труднощі під час оформлення соціальних пільг. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є власником спірної квартири та не є членом сім`ї позивача. Із заяви - акту керівника комітету «Центр-2» вбачається, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з грудня 2007 року і по теперішній час. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 383 ЦПК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. На підставі викладеного,

Outcome: approved