Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 05 травня 2017 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі [PERSON]О.) до Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» (далі ПАТ «АКБ «Капітал») про захист прав споживача та стягнення коштів, яку у відповідності до ст. 11-1 ЦПК України розподілено для розгляду судді Ходаківському М.П. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що 10 червня 2014 року між ним та ПАТ «АКБ «Капітал» було укладено договір строкового банківського вкладу № 1/0/3m/0083, за умовами якого він вніс на рахунок № 263070002390.0083, відкритий в банку, грошові кошти у розмірі 200\~100,00 грн. Відсоткова ставка за договором становить 22,0 % річних, які нараховуються з 11 червня 2014 року. Договором про внесення змін від 11 червня 2014 року до договору строкового банківського вкладу № 1/0/3m/0083 від 10 червня 2014 року відповідач зобовязався нараховувати додаткові 2% річних на суму вкладу. Умовами договору також визначено строк його дії до 10 вересня 2014 року, проте у разі відсутності у вкладника наміру забрати суму вкладу разом із нарахованими відсотками, договір вважається продовженим на той же строк на умовах вкладу, встановлених банком та які діють на момент такого продовження. У жовтні 2016 року представник [PERSON] звернувся на адресу відповідача із заявою про припинення дії договору, про повернення позивачу суми вкладу разом із нарахованими відсотками, проте станом на день звернення до суду із даним позовом грошові кошти не були повернуті позивачу. У звязку із зазначеним позивач просив стягнути на його користь із відповідача суму банківського владу за договором № 1/0/3m/0083 від 10 червня 2014 року у розмірі 200\~100,00 грн., нараховані за вкладом відсотки, що становить 139\~027,21 грн., а також пеню за прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі 1\~086\~543,00 грн. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій також підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою його місця реєстрації юридичної особи, причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за відсутності його представника і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 10 червня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «АКБ «Капітал» строком на 3 місяці було укладено договір № 1/0/3m00/83 строкового банківського вкладу (депозиту) (національна валюта України гривня) на суму 200\~100,00 грн. Умовами договору № 1/0/3m00/83 строкового банківського вкладу (депозиту) (національна валюта України гривня) від 10 червня 2014 року передбачена процента ставка на суму вкладу у розмір 22 % річних. Кінцевою датою дії договору є 10 вересня 2014 року. Договором про внесення змін від 11 червня 2014 року до договору строкового банківського вкладу № 1/0/3m/0083 від 10 червня 2014 року відповідач зобовязався нараховувати додаткові 2% річних на суму вкладу з 11 червня 2014 року. На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано в копіях зазначені договори (а.с. 8-9, 10), а також виписку за 10 червня 2014 року про внесення [PERSON] на виконання умов вказаного договору банківського вкладу на рахунок 263070002390.0083, відкритий у ПАТ «АКБ «Капітал», 200\~100,00 грн. (а.с. 11). На підставі 2.9 договору № 1/0/3m00/83 від 10 червня 2014 року, відповідно до якого після закінчення строку вкладу та не заявлення вкладником про намір забрати суму вкладу, він автоматично вважається продовженим, дію вкладу було пролонговано. 05 жовтня 2016 року представник [PERSON] [PERSON] направив на адресу ПАТ «АКБ «Капітал» заяву про повернення позивачу суми вкладу разом із нарахованими за ним відсотками (а.с. 12, 13), у відповідь на яку відповідачем було надіслано позивачу лист, в якому зазначалося про впровадження у ПАТ «АКБ «Капітал» тимчасової адміністрації, та повідомлено про прийняття в подальшому рішення щодо включення/не включення [PERSON] до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 14). Оскільки договором не передбачено терміну дострокового повернення суми вкладу,\~ відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України він становить 7 днів з дня предявлення вимоги про повернення суми вкладу. Станом на час\~ розгляду справи\~ відповідач жодної відповіді по суті вимог позивача не надав, суму вкладу не повернув. Національним банком України на відповідний запит суду повідомлено про те, що постанову Правління Національного банку України № 753 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «АКБ «Капітал» від 29 жовтня 2015 року та рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 195 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «АКБ «Капітал» та делегування повноважень ліквідатора банку» від 19 жовтня 2015 року були скасовані у судовому порядку, рішення про що набрали законної сили. Також повідомлено про те, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстровано ПАТ «АКБ «Капітал», керівником якого зазначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АКБ «Капітал» [PERSON], та згідно із даними Реєстру банк знаходиться в процесі припинення (а.с. 76-77). Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до частини першої 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі Положення № 516) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Виходячи з аналізу положень статті 1059 ЦК України, у поєднанні з пунктом 1.4. Положення № 516 та з пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174 слід дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов'язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов'язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов'язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Вирішуючи спори у таких правовідносинах суд має зробити висновки щодо застосування норм матеріального права, а саме: ст. 1059 ЦК України, п. 1.4 Положення, п.п. 1.8, 1.10 Інструкції № 492, п. 8 гл. 2 «Приймання банком готівки» розд. ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1286цс16, від 06 квітня 2016 року у справі у справі № 6-352цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України. Суд відзначає, що в порядку указаних приписів законодавства позивач довів той факт, що на виконання указаного договору вкладу передав банку 200\~100,00 грн. для розміщення на визначеному рахунку із отриманням відсотків. Пунктом 2.9 договору передбачено, що після закінчення строку вкладу та не заявлення вкладником про намір забрати суму вкладу, він автоматично вважається продовженим на умовах вкладу, встановлених банком та які діють на момент такого продовження. Відповідно до п. 2 Договору за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного п. 1 цього Договору, банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 22,00 % річних. Згідно з п.1.1.2.1 договору про внесення змін з 11 червня 2014 відповідач нараховує додаткові проценти на суму вкладу в розмірі 2% річних. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини пятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною пятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобовязання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобовязання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобовязання. Таким чином ПАТ «АКБ «Капітал» має виконати свої зобовязання перед [PERSON] за вказаними договором банківського вкладу та додаткового договору до нього з повернення суми вкладу та нарахованих за ним відсотків, у звязку із чим суд вважає необхідним стягнути із відповідача на користь позивача суму вкладу у розмірі 200\~100,00 грн., відсотки за період з 11 червня 2014 року по 03 травня 2017 року у розмірі 139\~027,21 грн. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення пені, яка на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, суд вважає за можливе зазначити, що розмір пені розраховується за формулою: [Пеня] = [Сума боргу] ? [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів]; відсоткова ставка 3% на день, та в даному випадку складає 1\~086\~543,00 грн., а саме: Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуОблікова ставка НБУРозрахункова ставка (% у рік)Пеня 01.11.201613.04.2017164200 100.00141095984 492.00 14.04.201730.04.201717200 100.00131095102 051.00 Всього: 1 086 543.00 Між тим, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, якою визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд вважає за можливе зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, з 1\~086\~543,00 грн. до 200\~100,00 грн. Ухвалюючи таке рішення судом також ураховано, що постановою Донецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 лютого 2016 року визнано протиправною та скасовано постанову Національного банку України від 20 липня 2015 року № 466/БТ «Про віднесення ПАТ «АКБ «Капітал» до категорії неплатоспроможних»; скасовано рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 липня 2015 року № 140 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «АКБ «Капітал» (а.с. 22-48). Також судом прийнято до уваги, що постановою Донецького окружного адміністративного суду від 25 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 лютого 2017 року скасовано постанову Національного банку України від 29 жовтня 2015 року № 753 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ\~«АКБ\~«Капітал»; зобов'язано Національний банк України повернути ПАТ «АКБ «Капітал» банківську ліцензію ПАТ «АКБ «Капітал» від 24 жовтня 2011 року №122 та Генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій ПАТ «АКБ «Капітал» від 24 жовтня 2011 року №122 (з додатками); скасовано рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 29 жовтня 2015 року № 195 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «АКБ «Капітал» та делегування повноважень ліквідатора банку»; зобов'язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повернути ПАТ «АКБ «Капітал» свідоцтво учасника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 26 від 22 березня 2011 року; скасовано рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 листопада 2015 року № 196 «Про зміну уповноваженої особи фонду на ліквідацію ПАТ «АКБ «Капітал» та делегування повноважень ліквідатора банку» (а.с. 49-62).\~ Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивача станом на день звернення до суду із даним позовом звільнено від сплати судового збору у відповідності до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 5\~392,27 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial