Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

До суду звернувся представник Кременчуцької міської ради Полтавської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що у відповідності до актів обстеження житлового приміщення на факт проживання від 28.01.2015 року, 06.05.2015 року, 03.09.2015 року, 06.05.2016 року, 11.10.2016 року виявлено, що в кімнаті [ADDRESS] , ніхто не проживає з 1991 року по теперішній час. Посилаючись на обставини і підстави, викладені в позовній заяві, представник позивача просив суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: кімнатою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 29.07.2016 року у справі відкрито провадження. Заочним рішенням суду від 12.10.2016 року позовні вимоги Кременчуцької міської ради Полтавської області задоволено в повному обсязі. Ухвалою суду від 25.08.2020 року заочне рішення від 25.08.2020 року скасовано, справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. Представник позивача Шинкаренко Н.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, про що надала суду письмову заву від 15.03.2021 року. Представник третьої особи КП «Квартирне управління» Стебло О.П. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги Кременчуцької міської ради. Суд, враховує вимоги ч. 3 ст. 200 ЦПК України, відповідно до якої за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідач позовні вимоги визнала, про що особисто надала суду заяву від 15.03.2021 року. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, встановив наступне: Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 223 від 19.03.2010 року «Про впорядкуванню статусу житлових будинків, формування та використання фондів житла соціального призначення та для тимчасового проживання громадян у м. Кременчуці» було віднесено гуртожиток по [ADDRESS] до фонду житла соціального призначення. Відповідно до актів обстеження житлового приміщення на факт проживання від 28.01.2015 року, 06.05.2015 року, 03.09.2015 року, 06.05.2016 року, 11.10.2016 року виявлено, що в кімнаті [ADDRESS] , ніхто не проживає з 1991 року по теперішній час. Відповідно до ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад). Згідно з ст. 13 ЖК України відповідно до основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік державне управління в галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду здійснюється Радою Міністрів СРСР, Радою Міністрів Українською РСР, виконавчими комітетами місцевих рад народних депутатів, міністерствами, державними комітетами і відомствами, а також спеціально уповноваженими на те державними органами відповідно до законодавства Союзу РСР і Української РСР. Ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що до делегованих повноважень виконавчих органів міських рад належить: здійснення контролю за станом квартирного обліку; додержанням житлового законодавства; облік відповідно до закону житлового фонду та здійснення контролю за його використанням. Відповідно до ст. 41 Конституції України «...кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ... Право приватної власності є непорушним.» Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 15 Цивільний кодекс України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ст. 71 ч. 1 Житлового кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців. Так, у відповідності до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, оскільки відповідач не проживає у спірній кімнаті з 1991 року та визнає вказані обставини, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Ураховуючи вище викладене, з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 2 102 грн. 00 коп.

Outcome: approved