Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

До суду 25.09.2018 року надійшов позов заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України до державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», [PERSON] . [PERSON] , згідно якого просив: 1) визнати недійсними договір №15-ВБ від 29.12.2006 року про пайову участь у реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в м. [ADDRESS] по вул. Армійська [ADDRESS] 18-А з правом викупу паю «Замовника», укладені між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та [PERSON] ; 2) Витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення першого поверху площею 11,6 м.кв. в адміністративній будівлі за адресою: [ADDRESS] , у тому числі шляхом виселення з вказаних нежитлових приміщень; 3) Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на нежитлові приміщення, що розташовані в будівлі за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що адміністративна будівля за адресою: [ADDRESS] належала державі в особі Верховної Ради України, проте всупереч вимогам законодавства 29.12.2006 року ДП МОУ «Південьвійськбуд» укладено договір №15-ВБ про пайову участь у реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-типоверхової адміністративної будівлі з правом викупу паю ДП МОУ «Південьвійськбуд». Правочин був удаваним, адже по суті було здійснено відчуження державної власності. Також Міністерство оборони України не надавало своєї згоди на відчуження майна ДП «Південьвійськбуд». Такі договори мають бути визнані недійсними, а майно повернуто у державну власність з незаконного володіння [PERSON] Після отримання судом інформації щодо місця реєстрації відповідачів, ухвалою суду від 06.11.2018 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 04.12.2018 року. Розгляд справи у підготовчому засіданні 04.12.2018 року було відкладено, з урахуванням думки осіб, що з`явилися до суду, на 04.02.2019 року. До суду 01.02.2019 року надійшла заява представника ДП МО України «Південьвійськбуд» Широкоборода С.М. про визнання позову. Протокольною ухвалою від 04.02.2019 року, в результаті проведених дій у підготовчих засіданнях, підготовче провадження було закрито, справу призначено до розгляду по суті на 19.03.2019 року. До суду 15.03.2019 року надійшла заява [PERSON] , подана представником [PERSON] про застосування строків позовної давності, відповідно до якої відповідач вказала, що строки позовної давності були пропущені, адже про порушення своїх прав Міністерство оборони України повинно було ді значитися в результаті перевірки, викладеної у Акті від 21.11.2008 року. У судовому засіданні учасники справи просили відкласти розгляд справи, розгляд справи було відкладено на 08.05.2019 року. До суду 25.04.2019 року надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, відповідно д якого відповідач просив відмовити у задоволені позову. Вказав, що свої обов`язки за договором він виконав у повному обсязі. Дозвіл на укладення договору був наданий уповноваженій особі, тому відповідач добросовісний набувач майна. Довіреність не була скасована, а такі обставини підлягають доказуванню. Також вказував на пропуск Прокурором строку позовної давності. Не зрозуміло відповідачу кого виселити намагається позивач із спірних нежитлових приміщень. Вимога про скасування реєстрації є похідною від інших, тому у її задоволенні також слід відмовити. У судовому засіданні 08.05.2019 року представник [PERSON] [PERSON] просила надати їй час для ознайомлення з відзивом, розгляд справи було відкладено на 11.07.2019 року. До суду 08.05.2019 року надійшли пояснення представника Міністерства оборони України, згідно яких вказано, що в тексті та змісті Акту від 21.11.2008 року не вказано про набуття прав саме [PERSON] на об`єкт державного нерухомого майна, ревізор не зазначено про наявність протиправних дій а необхідність оскарження договорів у судовому порядку. Тому, наявність акту ревізії не може свідчити про те, що Міністерство оборони було обізнано про порушення своїх прав, а, отже, строки позовної давності не пропущено. У судовому засіданні 11.07.2019 року прокурор Бескровний М.О. просив відкласти розгляд справи для отримання позиції Верховного суду у схожій справі, Клопотання було задоволено, розгляд справи відкладено на 02.09.2019 року. У судове засідання учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Від прокурора Бескровного М.О., представника ДП МОУ «Південьвійськбуд» [PERSON] О [PERSON] , представника [PERSON] [PERSON] та представника Міністерства оборони України Дубчак Д.В. надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що Наказом Міністра оборони України від 29.01.1998 року №27 на базі розформованих військових частин та організацій створено державне підприємство Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» та затверджено статут підприємства. На балансовому обліку ДП МО України «Південьвійськбуд» перебувала нежитлова адміністративна будівля площею 1696,9 м2, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка відповідно до свідоцтва про право власності від 24.07.2006 року та свідоцтва серії [NUMBER] від 02.11.2007 року, належала державі в особі Верховної Ради України. Відповідно до п. 4.2 статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд», затвердженого 29.01.1998 року Міністром оборони України, майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству. 29.12.2006 року між Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» в особі директора [PERSON] та громадянином [PERSON] укладено договір №15-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі. [PERSON] став власником нежитлових приміщень першого поверху, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 11,6 кв.м. на підставі Свідоцтва про право власності від 16.10.2007 року. Так, згідно з п. 1.1 договору його предметом є участь Пайовика, у фінансуванні будівництва з реконструкції 4-х поверхової адміністративної будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхового адміністративного корпусу за адресою: [ADDRESS] та отримання у власність профінансованого паю у вигляді нежитлових офісних приміщень. Передача нежитлового приміщення вбачається з акту прийому-передачі від 01.08.2007 року. Позивач та відповідачі по-різному тлумачать зміст листа від 03.02.2006 року, суд з цього приводу відзначає наступне. Згідно зі ст. 75 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах. 03.02.2006 року начальником Центрального спеціалізованого будівельного управління МОУ Ісаєнко Д.В. за умови незадовільного технічного стану будівлі, не проведення протягом тривалого часу капітального та поточних ремонтів, а також відсутності у державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» достатнього обсягу власних обігових коштів для проведення реконструкції зазначеної будівлі, пропозицію провести заходу вважав слушною, тож надав дозвіл директору Підприємства залучити пайовиків для реконструкції будівлі за адресою [ADDRESS] , за умови наступного переходу права власності на частину приміщень в рахунок погашення залучених пайових внесків третіх осіб. Враховуючи, що відомостей про стан приміщень та фінансовий стан державного підприємства не враховувався в договорах та не освітлювався в даній справі жодною стороною, суд дійшов висновку, що лист від 03.02.2006 року не можна вважати згодою на відчуження нежитлових приміщень. Довіреністю, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрована в реєстрі за №2369 від 17.08.2004 року Міністр оборони України Євген Кирилович Марчук уповноважив начальника Центрального управління Міністерства оборони України Ісаєнка Дмитра Валерійовича на надання дозволу на відчуження майна державних підприємств. Довіреність за №2369 від 17.08.2004 року, якою було уповноважено [PERSON] на надання дозволу на відчуження майна державних підприємств припинила дію 10.04.2006 року. Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 249 ЦК України, особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо вжиття будь-яких дій Міністром оборони України відносно повідомлення начальника ЦСБУ МОУ [PERSON] про скасування довіреності від 17.08.2004 року. Відповідно до п. п. 1, 2 п. 154 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004р., (яка діяла на момент скасування довіреності) особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної, може у будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Нотаріус, завідувач державним нотаріальним архівом при одержані заяви про скасування довіреності або передоручення робить про це відмітку на примірнику довіреності, що зберігається у справах нотаріуса, у державному нотаріальному архіві, і відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Проте, Розпорядженням Міністра оборони України від 02.10.2004 року №6828/з довіреності на право укладення договорів видані до 02.10.2004 року та термін яких не закінчився скасовані, що вбачається з Постанови Вищого Господарського суду України від 13.07.2010 року №30/257. Суд не приймає до уваги твердження відповідачів, щодо того, що факт скасування довіреностей, що видані до 02.10.204 року, зокрема і довіреності №2369 від 18.08.2004 року підлягає доказуванню, адже обставини встановлені судом стосуються тієї самої довіреності, що й в даному випадку. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, факт скасування довіреності №2369 від 02.10.2004 року є преюдиційним фактом. Обставини, щоб спростували даний факт суду надані не були, відповідачі таких тверджень не спростували. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що на момент надіслання листа директору ДП МОУ «Південьвійськбуд» щодо залучення пайовиків для реконструкції будівлі за адресою [ADDRESS] , він також не був наділений повним обсягом повноважень. Між [PERSON] та [PERSON] 20.12.2008 року було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за №4999 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. Згідно договору [PERSON] купила у [PERSON] нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 11,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З інформаційної довідки №107048049 з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що станом на 11.12.2017 року власником нежитлового приміщення першого поверху загальною площею 11,6 кв.м. є [PERSON] . Таким чином, до [PERSON] як власника нежитлових приміщень заявлено вимогу щодо витребування майна з її незаконного володіння, щодо якої суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Засадами ст.15 ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до п. 5 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до ст. 334 ЦК України, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції від 01.07.2004 р., яка діяла на момент видачі Свідоцтва, речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому Законом. Частина перша статті 338 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза його волею. Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Первинний власник нежитлових приміщень, яким була держава Україна в особі Верховної ради України не виявила волю на передачу майна іншим особам, адже як відзначалося вище «згода» надана у листі не була безумовною. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Таким чином, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Виходячи зі змісту пункту третього частини першої статті 388 ЦК України, власник зобов`язаний довести, що майно вибуло поза його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що набуває майно від особи, якій не належить право його відчуження. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею він не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача. Незважаючи на те, що [PERSON] була добросовісним набувачем майна, зважаючи на відсутність згоди щодо відчуження майна з державної власності, вимоги до [PERSON] щодо витребування майна є обґрунтованими. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. (ч.1,ч.3 ст. 203 ЦК України). В статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Позивач довів, що волевиявлення учасника правочину в розрізі даної справи було відсутнє. Суд не приймає до уваги визнання позову ДП МОУ «Південьвійськбуд», оскільки таке визнання порушує права,\~свободи чи\~інтереси інших\~осіб, зокрема іншого відповідача. Відповідно до приписів ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Згідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, усунення перешкод у користуванні майно, шляхом виселення з нежитлового приміщення має місце бути як спосіб захисту, втім позивач не є власником нежитлового приміщення. Відповідачі вказували на пропуск позивачем строку позовної давності. З приводу такого суд відзначає наступе. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року № 6-68цс15. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. З огляду на положення статті 261 ЦК України суди повинні з`ясовувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави з позовом про визнання недійсним державного акту на право власності на нежитлове приміщення. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Власники нежитлового приміщення, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] користувався відкрито нежитловими приміщеннями, та розпоряджалися ним. В період з 01.10.2008 року по 18.11.2008 року Міністерством оборони України проводилась контрольна - ревізійна перевірка Державного підприємства «Південьвійськбуд», зокрема, щодо укладання спірних договорів, за результатами якої був складений відповідний акт № 234/43/230 від 21.11.2008 року, що підтверджується зокрема копією цього Акту. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, Міністерство оборони України не могло не знати про те, що площа нежитлових приміщень в будівлі за адресою [ADDRESS] , яка належить Підприємству зменшилась, зокрема, у зв`язку з укладенням спірного договору. Посилання ДП МОУ «Південвійськбуд» на те, що конкретні договори не відзначені в акті перевірці та те, що позивач не був обізнаний саме про порушення його прав не заслуговують на увагу, адже площа належних державі приміщень була змінена, що неможливо не помітити. Безпосередньо на Міністерство оборони України покладено обов`язок з управління та обліку державного майна. Отже, саме Міністерство оборони України як розпорядник державного майна, зобов`язаний здійснювати постійний контроль та моніторинг за ввіреним йому майном державної власності. Як вбачається з матеріалів справи позов до суду був поданий позивачем 25.09.2018 року. Тож, позовну заяву подано через 10 років після проведення перевірки, а саме 21.11.2008 року, в результаті якої позивач, а саме Міністерство оборони України, в чиїх інтересах діє заступник військового прокурора Південного регіону України, повинен був дізнатися про порушення його прав. Жодних поважних причини пропуску строку позовної давності не наведено. За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таких самих висновків дійшов Верховний суд по справі №916/1807/18 у Постанові від 30.07.2019 року. У справі Волков проти України (Oleksandr Volkov v. Ukraine № 21722/11, параграф 137, від 9 січня 2013 року) Європейський суд з прав людини зазначає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень. Таким чином, зважаючи на те, що дозвіл на укладення договорів в результаті яких було відчужено державну власність прямо та безумовно надано не було, позовні вимоги заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України є обґрунтованими, проте суд відмовляє у задоволенні позову, зважаючи на пропуск позивачем строку позовної давності.

Outcome: dismissed