Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 30 червня 2020 року звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] , у якій просить визнати недійсною заборгованість по аліментним платежам на утримання сина [PERSON] , [INFO] , по виконавчому провадженню № 38988238 в сумі 37 100 грн. за період з 2014 року по 10 листопада 2018 року. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що відповідно до рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2013 року у справі №179/912/13-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на утримання сина [PERSON] , [INFO] , щомісячно, починаючи з 08 травня 2013 року і до повноліття дитини. Також позивач, вказує на те, що після розірвання шлюбу з [PERSON] , він досяг з відповідачем усної домовленості, що аліменти будуть перераховуватися на її рахунок, в розмірі відповідно до рішення суду. Позивач регулярно, без затримок здійснював перерахування грошових коштів (аліментних платежів), і окрім того, давав ще грошові кошти особисто відповідачу, тобто надавав матеріальну допомогу. Зважаючи на це, необхідності звернення відповідача до виконавчої служби не виникало. Керівник Магдалинівського РВ ДВС своїм листом від 10 січня 2019 року за № 41/3 на адресу ТОВ «СБТ СІСТЕМЗ УКРАЇНА» підтвердив, що на виконанні у Магдалинівському РВ ДВС знаходиться постанова державного виконавця Магдалинівського РВ ДВС від 11 жовтня 2018 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь стягувача [PERSON] на утримання сина [PERSON] . [PERSON] надав виконавчій службі квитанції про сплату аліментів на користь [PERSON] за період з 2014 року по 10 листопада 2018 року на загальну суму 37100 грн., у зв`язку з чим на підставі ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» Магдалинівський РВ ДВС просив проводити лише поточні аліментні платежі згідно доходу в ТОВ «СБТ СІСТЕМЗ УКРАЇНА». Незважаючи на зазначені вище обставини. 13 лютого 2019 року відповідач звернулася до Магдалинівського РВ ДВС з письмовою заявою, в якій заперечувала отримання нею від позивача грошових коштів на її банківські картки в якості аліментних платежів, заперечувала проти зарахування вказаних коштів по заборгованості аліментів. Державний виконавець відновив стягнення заборгованості по аліментах, прийняв до уваги надумані доводи стягувача, тим самим порушивши законні права та інтереси позивача. Відповідно до відповіді Магдалинівського РВДВС №5128 до 10 березня 2020 року сума у розмірі 37 100 грн. не може бути врахована, як погашення заборгованості по ВП № 38988238, а всі спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом. Таким чином, позивач сумлінно, регулярно сплачував аліментні платежі у відповідності до домовленості з відповідачем, шляхом перерахування коштів на її банківські картки. Позивач не вказував повне найменування платежів, як «аліменти», лише тому, що повністю довіряв [PERSON] . Крім того, інших зобов`язань та домовленостей перед нею не мав. Відповідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП№38988238 від 11 жовтня 2018 року постановлено здійснювати відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства виключно на депозитний рахунок Магдалинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Здійснювати відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства у розмірі 50% із них 25% з фактичного заробітку (доходу) заборгованість по аліментам, починаючи з 2014 року, та поточний платіж у розмірі 25%, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заборгованість нараховувати фактично заробітку (доходу) боржника. Позивач вважає зазначену заборгованість по виконавчому провадженню незаконною та необґрунтованою, тому що він сумлінно сплачував аліментні платежі на банківські картки відповідача, що підтверджується копіями квитанцій, які наявні в додатках до позовної заяви. Відповідно до звіту про здійснення відрахування та виплати 20 травня 2020року залишок боргу на 01 червня 2020 року складає 9747,09 гривень. Відповідач звернулася до Магдалинівського РВ ДВС з письмовою заявою, в якій заперечувала отримання нею від позивача грошових коштів на її банківські картки в якості аліментних платежів, заперечувала проти зарахування вказаних коштів по заборгованості аліментів. Станом на 01 червня 2020 року заборгованість зменшилася та складає 9747,09 грн. 26 лютого 2020 року [PERSON] звернувся до Магдалинівського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) із заявою про перерахунок заборгованості. У відповіді №5128 від 10 березня 2020 року зазначено, що згідно із заявою [PERSON] від 13 лютого 2019 року, яка пояснила, що усної згоди про сплату аліментів не давала, дані суми [PERSON] сплачував добровільно, тому квитанції, які надав [PERSON] без призначення «аліменти», не зараховувати як сплата заборгованості по аліментам. У зв`язку з цим, державним виконавцем дана сума, а саме 37100 грн., не може бути врахована, як погашення заборгованості по виконавчому провадженню ВП №38988238. Відповідно до ухвали Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2020 року у справі №179/585/20 у задоволенні скарги [PERSON] було відмовлено. Так, суд дійшов до висновку, що при конкуренції загальних та спеціальних норм права слід керуватись спеціальними нормами права, які передбачають процедуру вирішення спору про розмір заборгованості по аліментам, яка визначена ч. 3 ст.195 СК України, оскільки норми розділу VII ЦПК України передбачають, що предметом скарги можуть бути лише процесуальні рішення і дії державного виконавця, а спір щодо розрахунку заборгованості по аліментам вирішується в позовному провадженні шляхом звернення до суду з відповідним позовом на загальних підставах. Зважаючи на зазначені вище обставини, позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою про визначення розміру заборгованості по аліментам (а.с.1-4). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 30 червня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.39) Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.40). До суду 16 липня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.41). Ухвалою судді від 17 липня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Магдалинівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання недійсною заборгованості по аліментам(а.с.42-43). У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. На задоволенні позовних вимог наполягали. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що ніякої домовленості з позивачем щодо сплати позивачем аліментів на її картковий рахунок у них не було та вона заперечує щодо відсутності у позивача заборгованості по аліментам. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі виконавчого листа № 179/912/13-ц, виданого 12 липня 2013 року Магдалинівським районним судом Дніпропетровської області з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) на утримання сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 22-23). Постановою державного виконавця Магдалинівського районного відділу ДВС від 18 липня 2013 року було відкрито виконавче провадження ВП № 38988238 (а.с. 81). Постановою держаного виконавця від 11 жовтня 2018 року було звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та постановлено: здійснювати відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства виключно на депозитний рахунок Магдалинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Здійснювати відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства у розмірі 50% із них 25% з фактичного заробітку (доходу) заборгованість по аліментам, починаючи з 2014 року, та поточний платіж у розмірі 25%, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заборгованість нараховувати фактичного заробітку (доходу) боржника (а.с. 20). Керівником Магдалинівського РВ ДВС надіслано лист від 10 січня 2019 року за № 41/3 на адресу ТОВ «СБТ СІСТЕМЗ УКРАЇНА», де зазначив, що на виконанні у Магдалинівському РВ ДВС знаходиться постанова державного виконавця Магдалинівського РВ ДВС від 11 жовтня 2018 року про стягнення аліментів з боржника на користь стягувача [PERSON] . Боржник надав до Магдалинівського РВ ДВС квитанції про сплату аліментів на користь стягувача за період з 2014 року по 10 листопада 2018 року на загальну суму 37 100 грн., у зв`язку з чим на підставі ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» Магдалинівський РВ ДВС просив проводити лише поточні аліментні платежі згідно доходу в ТОВ «СБТ СІСТЕМЗ УКРАЇНА» (а.с. 18). Згідно із довідкою ТОВ «СБТ СІСТЕМЗ Україна» від 24 січня 2019 року станом указану дату заборгованість [PERSON] склала 33 544, 21 грн. (а.с.35). Згідно із заявою [PERSON] від 13 лютого 2019 року, яка подана до Магдалинівського РВ ДВС, остання не погоджується із зарахуванням коштів в розмірі 37100 грн. в якості аліментів, які надходили від [PERSON] , оскільки не давала згоди на перерахування коштів на її банківський рахунок (а.с. 25). Листом начальника Магдалинівського РВ ДВС від 10 березня 2020 року [PERSON] повідомлено, що квитанції на загальну суму 37 100 грн. за період з 2014 року по листопад 2018 року не враховано, як погашення заборгованості по виконавчому провадженню ВП № 38988238 (а.с. 19). Не погоджуючись з визначеним державним виконавцем розміром заборгованості [PERSON] звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця. Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2020 року у задоволенні скарги [PERSON] було відмовлено. Так, суд дійшов до висновку, що при конкуренції загальних та спеціальних норм права слід керуватись спеціальними нормами права, які передбачають процедуру вирішення спору про розмір заборгованості по аліментам, яка визначена ч. 3 ст. 195 СК України, оскільки норми Розділу VII ЦПК України передбачають, що предметом скарги можуть бути лише процесуальні рішення і дії державного виконавця, а спір щодо розрахунку заборгованості по аліментам вирішується в позовному провадженні шляхом звернення до суду з відповідним позовом на загальних підставах. Оскільки положення ч. 3ст. 195 Сімейного кодексу України(спеціальної норми) вказують на те, що розмір заборгованості по аліментам визначається державним виконавцем та в разі незгоди з ним - спір вирішується по суті судом з визначенням конкретного розміру заборгованості по аліментам (в разі надання позивачем в такій справі власного розрахунку заборгованості по аліментів та його доведення в суді), при цьому, вказана норма права не передбачає можливість, навіть в судовому порядку в ході судового контролю за виконанням рішень, - зобов`язати державного виконавця переглянути визначений ним розмір заборгованості по аліментам чи зобов`язати його провести перерахунок заборгованості за іншими принципами. При цьому, судом не було встановлено процесуальних порушень при розрахунку заборгованості по аліментам. За таких обставин, суд у задоволенні скарги про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо розрахунку суми заборгованості по аліментам та зобов`язання його провести новий розрахунок з врахуванням описаних скаржником виплат відмовлено, оскільки для захисту прав сторін виконавчого провадження при розрахунку боргу по аліментам визначений інший спосіб захисту. Крім того, суд звертає увагу на те, що не вбачає в діях державного виконавця Магдалинівського РВ ДВС Михайлінчика В.М. порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження» шляхом відмови в здійсненні перерахунку на підставі наданих квитанцій за період з 2014 року по 10 листопада 2018 року, оскільки стягувач [PERSON] заперечує обставини щодо добровільної сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, так і дані по квитанціям не містять інформації про перерахунок даних коштів саме в рахунок сплати аліментів (а.с.32-34). Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсною заборгованості по аліментам, [PERSON] посилається на ту обставину, що він добровільно за домовленістю з [PERSON] сплачував на її картковий рахунок аліментні платежі на утримання сина. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому такий обов`язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним. Частина 2 ст. 197 СК України передбачає, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Приписами ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Згідно із приписами ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Пунктом 22 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе за його позовом і коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 15,16 ЦК України передбачено - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наданні докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання недійсною заборгованості за аліментами не підлягають задоволенню, так як позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що позивач та відповідач дійшли домовленості, що позивач [PERSON] буде сплачувати аліменти на користь [PERSON] шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок останньої та позивач не довів належними та допустимими доказами, що указані грошові кошти перераховувалися в якості аліментних платежів на утримання сина, оскільки в призначенні платежу відсутні будь-які відомості. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed