Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з вказаним позовом, в якому зазначав, що 16 червня 1989 року між ними був укладений шлюб. В період шлюбу, ними, в інтересах сім'ї, за спільні сімейні кошти був придбаний автобус БАЗ 2215 СПГ, державний номерний знак [NUMBER], 2005 року випуску, шасі [NUMBER]. На даний час шлюбно-сімені стосунки припинені. Уникаючи спорів стосовно розподілу спільного майна, залишив дружині все набуте в шлюбі майно (квартиру, побутову техніку, речі повсякденного використання та інше), окрім вищевказаного автобусу, який був єдиним джерелом його заробітку. Таким чином, до недавнього часу він безперешкодно користувався даним транспортним засобом, не маючи жодних матеріальних претензій до дружини. Але, вказаний автобус був вилучений в нього з тих обставин, що Автозаводським районним судом м. Кременчука за заявою відповідачки на вказаний транспортний засіб був накладений арешт. [PERSON] звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовом, в якому вказує, що автобус БАЗ 2215 СПГ, державний номерний знак [NUMBER], придбаний нею за власні кошти, які подарувала їй мати та на підставі цього просить суд визнати автобус її особистою приватною власністю. Так як вищезазначений автобус був придбаний ними із відповідачкою за час спільного життя, згідно до норм сімейного та цивільного законодавства він є спільною сумісною власністю подружжя(ст. 60, 61, 63 СК України). Просив ухвалити рішення суду, яким розділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя шляхом визнання за ним, [PERSON] права власності на 1/2 частину автобусу БАЗ 2215 СПГ, державний номерний знак [NUMBER], 2005 року випуску, шасі [NUMBER]. Під час судового розгляду подав заяву про зміну предмету позову, в якій зазначав, що відповідачка [PERSON] на власний розсуд розпорядилась предметом даного позову автобусом БАЗ 2215 СПГ державний номерний знак [NUMBER], 2005 року випуску, шасі [NUMBER], що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до пункту 23, 24 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, 29 квітня 2011 року в період шлюбу в інтересах сім'ї за спільні сімейні кошти сторонами був придбаний автобус БАЗ 2215 СПГ, державний номерний знак [NUMBER], 2005 року випуску, шасі [NUMBER]. На вказаному автобусі [PERSON] здійснював пасажирські перевезення, працюючи в ПП «[PERSON]». В листопаді 2013 року [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] про визнання автобусу її особистою приватною власністю і усунення перешкод в володінні та користуванні. Одночасно [PERSON] подала заяву про забезпечення позову, згідно якої просила суд вилучити автобус БАЗ 2215 СПГ, державний номерний знак [NUMBER], 2005 року випуску, шасі [NUMBER], у [PERSON] За цих обставин, державними виконавцями Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ та співробітниками ДАЇ на підставі ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука вищезазначений автобус був вилучений. В подальшому, з метою уникнення розподілу спільного майна. [PERSON] зняла спірний автобус з обліку та продала третій особі, незважаючи на те, що в суді розглядається справа, предметом спору по якій є даний автобус. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до вимог ч. 2, з цієї статті при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Тобто, враховуючи ч. 1 ст. 70 СК України, частки сторін у справі є рівними, а тому [PERSON] має право на 1/2 частину вищевказаного автомобіля. Також, враховуючи, що автобус є річчю неподільною, відповідач розпорядилась ним на власний розсуд, одноособово отримала від продажу кошти, не поділившись про цьому із відповідачем, тому виникає необхідність застосування грошової компенсації з боку [PERSON] на користь [PERSON] взамін належного йому майна. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягнено на користь позивача [PERSON] ? частина вартості автобусу БАЗ 2215 СПГ, державний номерний знак [NUMBER], 2005 року випуску. Вартість 1/2 частини автобусу виходячи з оцінки товарознавчої експертизи від 30.10.2013 р. становить 30 415 грн. (60 830:2). Просив ухвалити рішення суду, яким визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автобусу БАЗ 2215 СПГ, державний номерний знак [NUMBER], 2005 року випуску, шасі [NUMBER]. Розділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації 1/2 частини вартості автобусу БАЗ 2215 СПГ, державний номерний знак [NUMBER], 2005 року випуску, шасі [NUMBER], в розмірі 30 415 (тридцять тисяч чотириста п'ятнадцять) грн.. замість його частки у спільному майні подружжя. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечувала. Пояснила, що спірне майно є особистою власністю її довірителя та в позову просила відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази у їх сукупності встановив наступне. 16 червня 1989 року між сторонами був укладений шлюб. Згідно довідки з Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів від 29.10.13 року за [PERSON] числиться зареєстрованим з 29.04.11 року автомобіль БАЗ 2215 СПГ, державний номерний знак [NUMBER], 2005 року випуску, шасі [NUMBER]. Згідно довідки з Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів від 08.04.14 року по Центру ДАІ 5302, згідно автоматизованої системи управління обліком транспортних засобів та водіїв «ДАІ 2000» та бази даних «НАІС ДАІ» за [PERSON],[INFO], мешканкою [ADDRESS], автобус БАЗ 2215 СПГ, шасі [NUMBER], кузов [NUMBER], держ. номер [NUMBER], зареєстрованим не значиться. 03.12.2013 року вказаний вище транспортний засіб був знятий з обліку для реалізації і перереєстрований на [PERSON] Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідно п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.07 року вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно ст. 60 цього Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено за яким договором (купівлі-продажу, міни, дарування, тощо) було придбано спірне майно, наявність спірного майна в натурі у відповідача. Наявність зареєстрованого шлюбу між сторонами дозволяє вбачати наявність презумпції згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. Небажання позивача оспорювати можливий правочин по реалізації спірного майна та небажання позиватися до можливого наступного власника - [PERSON] (не зазначаючи його в якості відповідача) позбавляє суд можливості визнати за ним право власності на ? частину спірного майна. Отже на підставі вищевикладеного суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Outcome: dismissed