Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва з позовом звернулось акціонерне товариство «Кредобанк» (надалі за текстом - позивач) до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2, разом поіменовані - співвідповідачі), про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що що свої зобов`язання виконав, проте, відповідач 1, всупереч умовам договору, свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого має заборгованість у розмірі 4281174,53 грн., що складається з: 3736729,07 грн. - сума заборгованості за кредитом; 535092,54 грн. - сума заборгованості за відсотками; 0,88 грн. - штраф за невиконання не грошових зобов`язань станом на 08.2019 року; 9352,04 грн. - пеня по простроченій заборгованості. Оскільки відповідач 1 ухиляється від виконання своїх обов`язків, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 07.12.2020 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадженя та призначено підготовче судове засідання. В судовому засіданні 20.05.2021 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Решнюк Анатолій Валерійович усно заявив відвід головуючому, прямо вказавши, що заявлений відвід він пов`язує з незгодою сторони з процесуальними рішеннями головуючого, зокрема, з огляду на незадоволення двох клопотань представника відповідача [PERSON] - адвоката Решнюка Анатолія Валерійовича. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 20.05.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання про відвід головуючому судді. Правом на подання відзиву на позовну заяву співвідповідачі не скористались. Протокольною Ухвалою суду від 06.09.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 07.12.2021 року представником відповідача 2 долучено до матеріалів справи копію виписки з ЄДРПОУ ТОВ «Сігма Солюшинс» та висновок щодо проведення аналізу банківської виписки та квитанцій про оплату. Представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Співідповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Разом із тим, їх представником подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні. Суд, розглянувши дане клопотання протокольною Ухвалою суду відмовив у його задоволенні. Так, ч. 1 ст. 223 ЦПК визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В той же час, згідно із ч. 3 ст. 223 ЦПК, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. При цьому, за ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З огляду на викладене мотивування, суд зазначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому, суд зазначає, що у даному випадку підстави для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки суд відкладає розгляд справи лише через першу неявку учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними, а в разі повторної неявки такого учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, суд розглядає справу за його відсутності незалежно від причин його неявки. Суд зауважує, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки учасника процесу до суду. Такі положення пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема, у Постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13. Таким чином, з огляду на викладене обґрунтування, суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи за клопотанням представника співвідповідачів внаслідок його повторної неявки до суду відсутні. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 27 лютого 2018 року між публічним акціонерним товариством «Кредобанк», найменування якого змінено на акціонерне товариство «Кредобанк» та відповідачем 1 було укладено Кредитний договір №А114 (надалі за текстом - Кредитний договір), згідно умов якого банк зобов`язувався надати у власність позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим Кредитним договором, а Позичальник зобов`язувався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі, передбачені цим Кредитним договором (пункт 1.1. Договору) (а.с. 11-16). Відповідно до пункту 2.1 Договору банк видає позичальнику кредит в сумі 4000000 грн. на строк 132 місяців з терміном погашення до 26 лютого 2029 року. Крім того, в забезпечення виконання кредитних зобов`язань від 27 лютого 2018 року між публічним акціонерним товариством «Кредобанк» найменування якого змінено на акціонерне товариство «Кредобанк» та відповідачем 2 укладено договір поруки б/н (надалі за текстом - Договір поруки) (а.с. 20-21). Згідно з пунктом 1.1 Договору поруки поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання відповідачем 1 зобов`язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом, пень, штрафів, неустойок) за Кредитним договором. 27.02.2018 року відповідач 1 подав заяву на отримання кредитного траншу (а.с. 31). Відповідно до меморіального ордеру №10329801 від 27.02.2018 року позивач надав відповідачу 1 кредит (а.с. 38). 25.02.2020 року позивачем надіслано на адресу відповідача 1 повідомлення про виконання основного зобов`язання №27-7841739/20 (а.с. 37-38). 07.09.2020 року позивачем надіслано на адресу відповідача 1 повідомлення-вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором №А114 від 27.08.2018 року (а.с. 67). Також, 07.09.2020 року позивачем надіслано на адресу відповідача 2 повідомлення-вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором №А114 від 27.08.2018 року (а.с. 72). Однак, зазначені вимоги зашились поза увагою співвідповідачів. Станом на момент звернення до суду за відповідачем 1 рахується заборгованість в загальній сумі 4281174,53 грн., що складається з: 3736729,07 грн. - сума заборгованості за кредитом; 535092,54 грн. - сума заборгованості за відсотками; 0,88 грн. - штраф за невиконання не грошових зобов`язань станом на 08.2019 року; 9352,04 грн. - пеня по простроченій заборгованості. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. При порушенні зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 1 ст. 1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Станом на момент звернення до суду за відповідачем 1 рахується заборгованість в загальній сумі 4281174,53 грн., що складається з: 3736729,07 грн. - сума заборгованості за кредитом; 535092,54 грн. - сума заборгованості за відсотками; 0,88 грн. - штраф за невиконання не грошових зобов`язань станом на 08.2019 року; 9352,04 грн. - пеня по простроченій заборгованості. На момент розгляду справи у суду відсутні відомості щодо повної сплати відповідачем 1 зазначеної суми заборгованості. Статтею 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку (ст. 553 ЦК України). Таким чином, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України). Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Згідно з пунктом 1.1 Договору поруки поручитель зобов`язується відповідати перед редитором за виконання відповідачем 1 зобов`язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом, пень, штрафів, неустойок) за Кредитним договором №А114 від 27 лютого 2018 року, укладеним між боржником та кредитором Відповідно до п. 2.6. Договору поруки поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Пунктом 3.1 Договору поруки, визначено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по цьому Договору поручитель на вимогу кредитора сплачує йому пеню:- за зобов`язаннями у гривні - в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період прострочки, за весь час прострочки; - за зобов`язаннями в іноземній валюті - 0,05 % за кожен день прострочки від простроченої/несплаченої суми. Крім того, поручитель відшкодовує Кредитору завдані йому таким невиконанням/неналежним виконанням збитки. Відповідно до частин 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). По своїй суті правочин це вольовий акт і цим відрізняється від подій, що відбуваються незалежно від волі людини. Як встановлено в ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ст.204 ЦК України (презумпція правомірності правочину), правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з роз`ясненнями, що викладені в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України та іншим нормативно-правовим актам. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Також, відповідно до роз`яснень, які містяться в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Положення ч.2 ст.215 ЦК України щодо підстав нікчемності правочинів є імперативними. Частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення договору), зазначено, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Щодо долучених представником відповідача 2 до матеріалів справи справи копії виписки з ЄДРПОУ ТОВ «Сігма Солюшинс» та висновку щодо проведення аналізу банківської виписки та квитанцій про оплату, суд зазначає таке. Так, частина платіжних доручень, термінальних чеків та квитанцій є в нечитабельному вигляді, які неможливо проаналізувати. Відносно інших платіжних доручень, суд звертає увагу, що всі погашення боржника повністю враховані та відображені в розрахунку, зокрема, платіжне доручення від 28.09.2018 року на суму 5000,00 грн. відображена у долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором А114 від 27.02.2018 року станом на 03.11.2020 року у періоді нарахування за 01.09.2018 рік, де зазначено про те, що боржником було сплачено заборгованість у розмірі 13486,86 грн. та 53825,09 грн. відсотки; платіжне доручення № 856 від 05.01.2019 року на суму 45000,00 грн. відображена у долученому до позовної заяви розрахунку заборгованість за кредитним договором А114 від 27.02.2018 року станом на 03.11.2020 рік у періоді нарахування за 01.01.2019 рік, де зазначено про те, що боржником було сплачено заборгованості у розмірі 13486,86 грн. та 53013,15 грн. відсотки; платіжне доручення від 01.02.2019 року на суму 49191,85 грн та платіжне доручення № 870 від 01.02.2019 року на суму 17000 грн., що сумарно дорівнює 66192 грн. (сторінка 5 та 6 висновку) відображена у долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором А114 від 27.02.2018 року станом на 03.11.2020 рік у періоді нарахування за 01.02.2019 рік, де зазначено про те, що боржником було сплачено заборгованість у розмірі 14336,49 грн. та 52843,36 грн. відсотки, що в загальному становить 67180 грн., що є значно більше ніж підтверджено боржником; платіжні доручення від 07.10.2019 року на суму 4000 грн., 14500 грн., 4000 грн., 14500 грн., що сумарно дорівнює 37000 грн. (сторінка 9 висновку) відображені у долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором А114 від 27.02.2018 року станом на 03.11.2020 рік у періоді нарахування за 01.10.2019 рік, де зазначено про те, що боржником було сплачено заборгованість у розмірі 19479,22 грн. та 53279,04 грн. відсотки, що в загальному становить 72758 грн., що є значно більше ніж підтверджено боржником; платіжне доручення № 905 від 12.07.2019 року на суму 10000 грн., платіжне доручення № 919 від 23.07.2019 року на суму 1300 грн., платіжне доручення № 921 від 25.07.2019 року на суму 2600 грн., що сумарно дорівнює 13900 грн. (сторінки 11,12,13 висновку) відображені у долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором А114 від 27.02.2018 року станом на 03.11.2020 рік у періоді нарахування за 01.07.2019 рік, де зазначено про те, що боржником було сплачено заборгованість - 0 грн. та 31785 грн. відсотки, що є значно більше ніж підтверджено боржником; платіжне доручення № 925 від 08.08.2019 року на суму 6600 грн., платіжне доручення № 1 від 12.08.2019 року на суму 10000 грн., платіжне доручення № 2 від 17.08.2019 року на суму 120000 грн., платіжне доручення № 925 від 20.08.2019 року на суму 4480 грн., платіжне доручення № 926 від 23.08.2019 року на суму 3050 грн., платіжне доручення № 927 від 26.08.2019 року на суму 14610 грн., що сумарно дорівнює 158740 грн. (сторінки 14, 15, 16, 17, 18, 19 висновку) відображені у долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором А114 від 27.02.2018 року станом на 03.11.2020 рік у періоді нарахування за 01.08.2019 рік, де зазначено про те, що боржником було сплачено заборгованість 38611,03 грн. та 114459,24 грн.; платіжне доручення № 930 від 05.09.2019 року на суму 6300 грн., платіжне доручення № 941 від 23.09.2019 року на суму 12000 грн., платіжне доручення № 928 від 26.09.2019 року на суму 6200 грн., що сумарно дорівнює 24500 грн. (сторінки 20, 21, 22 висновку) відображені у долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором А114 від 27.02.2018 року станом на 03.11.2020 рік у періоді нарахування за 01.09.2019 рік, де зазначено про те, що боржником було сплачено заборгованості 6613,63 грн. та 55406,10 грн. відсотків, що дорівнює 62020 грн. і є значно більше ніж сплачено боржником; платіжне доручення № 932 від 02.10.2019 року на суму 25000 грн., платіжне доручення № 934 від 04.10.2019 року на суму 16000 грн., платіжне доручення № 937 від 09.10.2019 року на суму 39000 грн., платіжне доручення № 938 від 11.10.2019 року на суму 13600 грн., платіжне доручення № 940 від 14.10.2019 року на суму 11000 грн., (сторінки 23, 24, 25, 26, 27 висновку) відображені у долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором А114 від 27.02.2018 року станом на 03.11.2020 рік у періоді нарахування за 01.10.2019 рік, де зазначено про те, що боржником було сплачено заборгованість 19479,22 грн. та 53279,04 грн. відсотки. У зв`язку із порушенням боржником умов кредитного договору, всі наступні погашення були зараховані та відображені у розрахунку боргу згідно із умовами Розділу 4 кредитного договору «Порядок повернення кредиту», а саме, п.4.7. черговість зарахування погашення по кредиту, та відображені у періодах за 01.11.2019 рік, 01.12.2019 рік, 01.01.2020 рік, 01.02.2020 рік,01.03.2020 рік. Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. У відповідності до п. 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 18. 06.2003 року №254, чинного на момент виникнення правовідносин (надалі за текстом - Положення), первинні документи мають бути складені під час здійснення операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Поряд з цим, відповідно до п. 5.1. Положення, інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. У відповідності до п. 5.3. Положення банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях, у тому числі, регістр особових рахунків та виписки з них. Пунктом 5.4. Положення передбачено, що особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Згідно із п. 5.5. Положення форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої інформації); дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом або кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Варто зазначити, що у виписці з особового рахунку відповідача 1 про рух коштів по особовому рахунку яка наявна в матеріалах справи, наявні усі вищезазначені законодавчі реквізити, у зв`язку з цим, вказана виписка є регістром аналітичного обліку, у якому систематизується інформація, що міститься у первинних документах. У відповідності до п. 5.6. Положення виписки з особових рахунків є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки по особовим рахункам є належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, які підтверджують надання коштів позивачу та здійснення відповідачем 1 погашень заборгованості за відповідний період. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у Постанові від 14.03.2018 року у справі №654/4006/14-ц. Наданий висновок ТОВ «Сігма Солюшинс» щодо проведення аналізу банківської виписки та квитанції про оплату суд відхиляє, оскільки він ґрунтується лише на припущеннях без будь якого юридичного чи економічного обґрунтування та підтвердження, а тому не є належним та допустимим доказом по справі. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що зі співвідповідачів підлягає солідарному стягненню на користь позивача заборгованість у розмірі 4281174,53 грн. Розподіл судових витрат судом здійснено відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved