Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 30.12.2015 року звернувся позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що нежиле приміщення підвалу за адресою: [ADDRESS] є комунальною власністю, яке вибуло з неї на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2007 року (залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.01.2008 р.), відповідно до якого право власності на підвальне приміщення було визнано за [PERSON], яка 29.05.2007 року за договором купівлі-продажу продала [PERSON] спірне підвальне приміщення, який в свою чергу 04.09.2007 р. продав його [PERSON] Ухвалою Верховного суду України від 28.01.2009 р. зазначені судові рішення скасовані, справа направлена на новий розгляд. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2009 р. позов [PERSON] було залишено без розгляду. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.03.2016 року позовну заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено, прийнято рішення про витребування у [PERSON] спірного приміщення, усунення перешкод в користуванні та скасування запису про державну реєстрації права власності [PERSON] на дане приміщення. Однак, 04.12.2015 року позивачу стало відомо, що нежиле приміщення підвалу за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.11.2015 року. Таким чином, позивач вважає себе власником спірного майна, яке просить витребувати у відповідача на свою користь, та усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідача, скасувати запис про державну реєстрацію. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подав. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2007 року по цивільній справі №2-5439/07, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.01.2008 року позовні вимоги [PERSON] до Виконавчого комітету Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН» про визнання права власності на нежиле приміщення №7 площею 35,7 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] задоволені у повному обсязі. КП «ОМБТІ та РОН» рішенням суду зобов'язано зареєструвати за [PERSON] вищезазначене нежитлове приміщення. 23.05.2007 року на виконання рішення суду КП «ОМБТІ та РОН» за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежиле приміщення №7 площею 35,7 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. 29.05.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив нежиле приміщення №7 площею 35,7 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу серії ВЕО №599082, посвідченим державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Заботкіною Т.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №5-1629. 31.05.2007 року КП «ОМБТІ та РОН» за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежиле приміщення №7 площею 35,7 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. 04.09.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила нежиле приміщення №7 площею 35,7 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу серії ВКО №223720, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Ю. та зареєстрованим в реєстрі за №2610. 10.06.2008 року КП «ОМБТІ та РОН» за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежиле приміщення №7 площею 35,7 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. 28.01.2009 року колегією суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України була винесена ухвала по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Виконавчого комітету Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН» про визнання права власності на нежиле приміщення №7 площею 35,7 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS], відповідно до якої рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2007 року по цивільній справі №2-5439/07 та ухвала апеляційного суду Одеської області від 30.01.2008 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. 21.09.2009 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси цивільна справа №2-6477/09 за позовною заявою [PERSON] до Виконавчого комітету Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН» про визнання права власності на нежиле приміщення №7 площею 35,7 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] залишена без розгляду. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.03.2016 року позовну заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] задоволено, прийнято рішення про витребування у [PERSON] спірне нежиле приміщення, усунення перешкод в користуванні та скасування запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на приміщення. Однак, з мотивувальної частини ухвали апеляційного суду Одеської області від 31.03.2016 року вбачається, що 10.11.2015 року за договором купівлі-продажу [PERSON] продала, а [PERSON] купив нежиле приміщення підвалу за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено, що спірне приміщення є власністю територіальної громади м. Одеси та вибуло з комунальної власності поза волею власника. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Таким чином, неможливим є виконання вищезазначеного рішення суду, оскільки після його прийняття і до набрання ним чинності [PERSON] передала майно на користь третьої особи. Відповідно до ст.ст.317, 319, 321, 327 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном, можливість використовувати ці права на свій розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Комунальною власністю є майно, у том числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді, а управління цим майном здійснює безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно п.10 постанови ПВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у випадку вчинення наступних правочинів щодо відчуження майна, яке було передано на виконання недійсного правочину, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Відповідно до п.п.21, 22 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику у справах по захисту права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісність набувача презюмується. Під час розгляду справи судом не встановлено фактів, які б вказували, що [PERSON] знав, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки первісна підстава, за якою [PERSON] набула у власність нежиле підвальне приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] скасована, [PERSON] є добросовісним набувачем однак не є законним власником нежитлового підвального приміщення. Таким чином, вимога позивача про витребування є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено, що згідно платіжного доручення №942 від 21.12.2015 року, позивачем було сплачено суму судового збору в розмірі 3 654,00 грн. Враховуючи, що згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, судовий збір у вказаному розмірі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved