Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Дана позовна заява мотивована тим, що позивачеві та її чоловікові на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстровані донька позивача [PERSON], та онук позивача, [PERSON], які фактично не проживають в спірній квартирі з вересня 2013 року. Рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням необхідне для зняття відповідачів з реєстрації в зазначеній квартирі. У зв'язку з чим просить суд визнати [PERSON], та [PERSON], такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON], та її представник, [PERSON], не з'явилися, однак до суду надали заяви, в яких просили справу слухати за їх відсутності, просили суд позовні вимоги задовольнити. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, в зв'язку з чим суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України, дійшов до висновку, про можливість ухвалення заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів. Третя особа, Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області, просить розглянути справу без свого представника, рішення ухвалити на розсуд суду. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 12.04.1993 року належить право власності на квартиру [ADDRESS]. Згідно з довідкою КП «Центральний» від 05.09.2016 року за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Відповідно до акту КП «Центральний» від 13.12.2013 року [PERSON] та [PERSON], не проживають за адресою: [ADDRESS], з вересня 2013 року. Зазначене також підтверджується актами КП «Центральний» від 03.06.2014 року, від 04.11.2014 року, від 05.09.2016 року. Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним та не створює правових наслідків. Тому, суд не може прийняти до уваги акти КП «Центральний» від 03.06.2014 року, від 04.11.2014 року, від 05.09.2016 року, згідно з якими [PERSON] та [PERSON], не проживають за адресою: [ADDRESS], з вересня 2013 року, як допустимі докази при розгляді даної справи. Однак, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, суд вважає, що факт відсутності [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 Цивільного Кодексу України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Судом встановлено, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS], тому має право вільно розпоряджатися належною їй власністю. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В судовому засіданні встановлено, що в квартирі, співвласником якої є [PERSON] зареєстровані відповідач [PERSON] разом з неповнолітньою дитиною, [PERSON], але фактично вони за цією адресою не проживають з вересня 2013 року. При цьому суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач в судове засідання не з'явилася, не скористалася своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивача. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову [PERSON] Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн., що підтверджено відповідним платіжним дорученням.

Outcome: approved