Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

До Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з Веселівського районного суду Запорізької надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення позики та процентів за користування позикою, в якій він просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договорами позики в розмірі 21\~800 гривень, проценти за весь період користування позикою на рівні облікової ставки НБУ в сумі 24\~065,52 гривень та судовий збір. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що за період 2012 -2013 років відповідач неодноразово зверталася до нього з проханням надати їй у борг грошові кошти, які були необхідні відповідачеві для власних потреб. У зв`язку з гарними приятельськими та діловими стосунками він погодився допомогти та надати відповідачеві грошові кошти на загальну суму 21\~800,00 гривень у борг без зазначення строку повернення позики, про що відповідачка видала йому власноручно написані письмові розписки - від 29.09.2012 року в розмірі 3000,00 гривень, від 15.10.2012 року в розмірі 4500,00 гривень, від 03.12.2012 року в розмірі 1500,00 гривень, від 10.03.2013 року в розмірі 800,00 гривень, від 24.04.2013 року в розмірі 3000,00 гривень, від 30.07.2013 року в розмірі 3000,00 гривень, від 10.12.2013 року в розмірі 6000,00 гривень. Проте відповідач за вказаними письмовими розписками борг не повернула. Враховуючи те, що відповідачем отримано від нього позику на загальну суму 21\~800,00 гривень без зазначення строку повернення позики, то строк повернення йому цих коштів визначається з дня направлення ним письмової вимоги про повернення позики. У відповідності до вимог ч.2 ст. 530 ЦК України, 16 червня 2020 року він направив на адресу відповідача, рекомендованим листом, вимоги про повернення йому вищевказаних грошових коштів. Вимоги були отримані відповідачем 23 червня 2020 року особисто. Таким чином, останній день виконання зобов`язання приходився на 30 червня 2020 року, однак відповідач вимогу не виконала і не повернула у вказаний строк грошові кошти в сумі 21\~800, 00 гривень та проценти за весь період користування позикою в розмірі 24\~065,52 гривень. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків. До теперішнього часу відповідач суму позики не повернула, у зв`язку з чим, він змушений звернутися до суду з зазначеним позовом. Ухвалою суду від 03.11.2020 за позовом відкрито спрощене провадження з викликом сторін. Тричі розгляд справі відкладався з різних підстав (клопотаннями сторін, перебування головуючого судді у відпустці). Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі посилаючись на підстави, викладені в позовній заяві. Представник позивача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на підстави викладені у відзиві на позовну заяву. Також просив застосувати строк позовної давності, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності стосовно стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою за період з 2012 року до 2020 року у сумі 24\~065, 52 грн. У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що відповідач не отримувала від позивача грошових коштів у борг та розписки, які надані позивачем не є належним доказом того, що між сторонами укладено договір позики. Крім того, зі змісту розписок не вбачається, що відповідач зобов`язаний повернути позивачеві грошові кошти. Отже, розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про їх повернення. Таким чином, позивачем не доведено у встановленому законом порядку та обставина, що сторонами було укладено договір позики, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відповідно й відсутність правових підстав для їх задоволення. Крім того, позивач ставить питання про стягнення на його користь з відповідача процентів за користування позикою на період з 2012 року по 2020 рік, тобто строком майже 8 років. Однак, згідно чинного законодавства позивачем пропущено строк позовної давності. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що між сторонами по справі були укладені договори позики на загальну суму 21\~800, 00 грн., без зазначення строку повернення позики, про що [PERSON] видала позивачу власноручно написані письмові розписки - від 29.09.2012 року в розмірі 3000,00 гривень, від 15.10.2012 року в розмірі 4500,00 гривень, від 03.12.2012 року в розмірі 1500,00 гривень, від 10.03.2013 року в розмірі 800,00 гривень, від 24.04.2013 року в розмірі 3000,00 гривень, від 30.07.2013 року в розмірі 3000,00 гривень, від 10.12.2013 року в розмірі 6000,00 гривень (а.с.6-9). Пояснення представника відповідача щодо написання даних розписок без отримання реальних грошових коштів, суд не приймає до уваги, оскільки власноруч складена розписка є підтвердженням отримання грошових коштів цією особою. До того ж, відповідачем не надано допустимих доказів недійсності чи нікчемності даного правочину. У відповідності до вимог ч.2 ст. 530 ЦК України, 16 червня 2020 року позивач направив на адресу відповідача рекомендованим листом вимоги про повернення грошових коштів, отриманих за розписками. Вказані вимоги були отримані відповідачем 23 червня 2020 року особисто, що підтверджується результатами відстеження відправлення на сайті Укрпошти (а.с.19). Дана обставина відповідачкою не оспорюється та була визнана в судовому засіданні її представником. Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Враховуючи те, що відповідачем отримано від позивача позику на загальну суму 21\~800,00 гривень без зазначення строку повернення позики, то строк повернення [PERSON] цих коштів визначається з дня направлення ним письмової вимоги про повернення позики. Таким чином, останній день виконання зобов`язання є 30 червня 2020 року, однак відповідач вимогу не виконала і не повернула у вказаний строк грошові кошти в сумі 21\~800, 00 грн. Судом також встановлено, що і на час розгляду справи в суді відповідачка не повернула позивачу борг за вказаними письмовими розписками. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Крім того, відповідно до п.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Не виконавши зобов`язання щодо своєчасного повернення грошової позики до 30 червня 2020 року, відповідач продовжує користуватися грошима позивача, таким чином, позивач обґрунтовано просить стягнути з відповідача відсотки за користування позикою. Відповідно до\~ст.527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Крім того, відповідно до ч. ч. 2-3\~ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже факт знаходження боргових документів - оригіналів розписки та договору позики грошових коштів у позивача, свідчить про невиконання зі сторони відповідачки своїх боргових зобов`язань. Відповідно до ст. 1048 ЦК України\~передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Аналогічна позиція викладена в постанові ВСУ у справі № 6-36цс14, зокрема, «У частині першій\~статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція ошатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений\~ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Згідно зі\~статтею 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої\~статті 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики». Згідно з правового позицією ВСУ, викладеною в постанові у справі № 6-369цс15, проценти за договором позики нараховуються до дня фактичного повернення позики. У зв`язку з тим, що відповідач і досі не повернув позивачу позичені кошти, то вимоги позивача суд вважає законними та обґрунтованими, а тому з нього слід стягнути суму боргу в розмірі 21\~800,00 гривень та процентів за користування позикою у розмірі 23\~176,42 гривень. Проценти в розмірі 889,10 гривень за борговою розпискою від 10.03.2013 року в розмірі 800 гривень задоволенню не підлягають, оскільки цей договір вважається безпроцентним, так як він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (850 гривень), і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін ( п.1 ч.2 ст. 1048 ЦК України). Внаслідок задоволення позовних вимог, у відповідності\~до ст.\~141\~ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, понесені останнім у зв`язку із зверненням до суду та складаються з судового збору, сплаченого за квитанцією (а.с.1) у розмірі 840,80 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial