Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

До Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті його батька [PERSON], який помер [INFO] року у м. Горлівка Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. У заяві вказано, що факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, тому заявник не може отримати свідоцтво про смерть в органах ДРАЦС, так як документи, видані на зазначеній території, не можуть бути підставою для державної реєстрації смерті особи. З метою державної реєстрації смерті свого батька, просив суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON] [INFO] року у місті Горлівка Донецька область, Україна. У судове засідання заявник не з'явився, надавши заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Представник заінтересованої особи - Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив. Суд, з'ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з п.11 ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Судом встановлено, що заявник - [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про його народження [NUMBER] від 29 грудня 1971 року (актовий запис № 2192 складений 29.12.1971 р. Центрально-Міським районним бюро ЗАГС м. Горлівка Донецької області). Згідно із копією паспорту громадянина України заявник [PERSON], [INFO], уродженець міста Горлівка Донецької області, має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки УСЗН Костянтинівської міської ради № 0000077329 від 26.12.2016 року, копія якої додана до заяви, заявник [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до копії паспорту громадянина України [PERSON], [INFO], уродженець міста Прокопєвськ Кемеровської області, мав зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS]. [INFO] року у Центрально-Міському районі міста Горлівка Донецької області помер [PERSON], [INFO], уродженець міста Прокопєвськ Кемеровської області, у віці 72 років, на підтвердження чого до заяви долучено довідку до форми № 106/у № 2301 від [INFO] року Горлівським відділенням Бюро судово-медичної експертизи, що видається для поховання, про причину смерті [PERSON]. - гостра серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний коронарокардіосклероз. Також до заяви було долучено копію свідоцтва про смерть [PERSON], видане [INFO] року Горлівським міським відділом ЗАГС. При цьому, оскільки документи, що підтверджують факт смерті [PERSON], видані установами на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійними і не створюють правових наслідків. Судом оглянуті надані заявником на підтвердження своїх вимог копії договорів-замовлення на ритуальні послуги, світлини могили [PERSON] Документом № 15.18-60-3256 від 08 грудня 2017 року Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті з причини пред'явлення документа, що підтверджує факт смерті, який не відповідає формі, визначеній діючим законодавством України. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, яким є заявник у справі, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті його батька [PERSON], який помер [INFO] року у Центрально-Міському районі міста Горлівка Донецької області, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянину України [PERSON] свідоцтво про смерть його батька, видане державним органом України.

Outcome: approved