Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

До Подільського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 01.10.1983 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано 07.04.2012 року. У період перебування в шлюбі подружжям було придбане нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 400 кв.м. У зв`язку з тим, що майно, набуте в шлюбі, належить подружжю на праві спільної сумісної власності, позивач звернувся з позовом про поділ цього майна та визнання за ним та відповідачем права спільної часткової власності у рівних частках на вказане нерухоме майно. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06.08.2018 року відкрито провадження по справі, призначено судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. Відповідач надала відзив, у якому заперечила проти задоволення вказаних вимог в повному обсязі, вважаючи їх необгрунтованими та безпідставними, оскільки вказане майно було придбане нею за її особисті кошти, набуті на підставі договору дарування. Крім того, відповідач просить застосувати строки позовної давності, оскільки шлюб було припинено 21.12.2008 року, на момент розірвання шлюбу спір про майно був відсутній, А позивач звернувся з позовом про поділ майна 02.05.2018 року, і протягом такого тривалого часу він не міг не дізнатися про наявність майнового спору. Позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що придбання спірного нерухомого майна за особисті кошти відповідача, набуті нею на підставі договору дарування, не підтверджується належними і допустимими доказами. Крім того, позивач вважає, що строки позовної давності не пропущено, оскільки він лише в березні 2018 року дізнався про невизнання відповідачем його права власності на нежитлове приміщення. Відповідач надала заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначила, що позивачу було добре відомо про неможливість користуватися нерухомістю після розірвання шлюбу, оскільки відповідач як директор ТОВ «ВВТ Оздоббуд Плюс» від імені товариства укладав договір оренди частини вказаного нежитлового приміщення від 09.10.2006 року. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Між позивачем та відповідачем 01.10.1983 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом [NUMBER] , виданим Нововолинським міським відділом ЗАГС Волинської області, актовий запис № 429 (а.с. 6). Вказаний шлюб було розірвано 07.04.2012 року, що підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції в Київській області (а.с. 7), на підставі Рішення Подільського районного суду м. Києва від 11.12.2008 року у справі № 2-3317-08. В період шлюбу відповідачем було придбано нежиле приміщення [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 08.07.2004 року. За клопотанням сторони відповідача в судовому засіданні був допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначив у своїх показаннях, що відповідач є його хрещеною матір`ю, і у жовтні 2003 року він подарував їй приблизно 300 000 гривень для придбання нежитлового приміщення, з метою відкриття в ньому останньою приватного медичного закладу. Свідок також зазначив, що договір дарування укладався в усній формі. Свідок [PERSON] зазначив у своїх показаннях, що він є сином відповідача і позивача, і що гроші на відкриття клініки були у жовтні 2004 року подаровані його матері [PERSON] . Також свідок повідомив, що він не був присутнім під час придбання вказаного приміщення. Стороною відповідача також заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи заяви свідка [PERSON] , оскільки остання проживає за кордоном і не може бути допитана як свідок у судовому засіданні. Вказане клопотання було відхилено з огляду на невідповідність цього джерела доказів вимогам ст. 76, 90 ЦПК України. Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідач посилається на те, що спірне нерухоме майно є її особистою приватною власністю, оскільки придбане за рахунок коштів, отриманих нею від свідка [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного в усній формі. Суд критично сприймає доводи відповідача з огляду на наступне. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч 1 ст 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Статтею 719 ЦК України встановлено форму договору дарування, частиною п`ятою вказаної статті передбачено, що договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який був чинним на момент встановлення спірних правовідносин, валютними цінностями є валюта України, платіжні документи та інші цінні папери, іноземна валюта, банківські метали. Оскільки договір дарування валютних цінностей в суммі 300 000 гривень (що на момент укладання договору перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) повинен укладатися у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо передачі ним коштів відповідачу для придбання спірного нерухомого майна є недопустимими доказами та не можуть бути враховані судом при ухваленні рішення. Таким чином, судом встановлено, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю позивача і відповідача як таке, що було придбане ними у шлюбі. Досліджуючи питання позовної давності, суд встановив, що Рішенням Подільського районного суду м. Києва шлюб розірвано 11.12.2008 року. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Частиною 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 114 СК України). Рішення Подільського районного суду м. Києва про розірвання шлюбу позивача і відповідача набрало законної сили 21.12.2008 року. Позивачем не надано належних, допустимих і достовірних доказів в підтвердження того, що він довідався про своє порушене право лише в березні 2018 року, намагаючись в усному порядку узгодити з відповідачем питання використання спірного нежитлового приміщення. Вказані позивачем обставини також спростовуються укладеними договорами оренди нежитлового приміщення (від 15.03.2005 року та від 09.10.2006 року), які позивач як директор ТОВ «ВВТ Оздоббуд Плюс» укладав з відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (в попередній редакції), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16. Таким чином, судом встановлено підстави для застосування строків позовної давності у спірних правовідносинах. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Оскільки стороною відповідача подано заяву про відшкодування понесених судових витрат та заявлено клопотання про подання підтверджуючих доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за доцільне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати та встановити строк для подання стороною доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.

Outcome: dismissed