Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу. Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, посилався на те, що 23 серпня 2017 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно якого остання отримала у борг грошові кошти у розмірі 12000 США, які зобов'язалася повернути після продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: місто Дніпро, вул. Передова, 599. Оскільки позивачу було відомо, що указану земельну ділянку відповідач повинна була продати через півроку, а саме 23 лютого 2018 року, то він вважав, що це і є строк повернення вказаної позики. Оскільки відповідач [PERSON] в усній формі поручилася за належне виконання відповідачем [PERSON] зобовязань за договором позики, позивач вважає, що обидва відповідача повинні нести солідарну відповідальність по вищезазначеному зобов'язанню. На даний час грошові кошти [PERSON] не повернуті, у зв'язку з чим позивач вимушений звернутися до суду. З урахуванням викладеного позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно суму боргу у розмірі 366183,01 грн., з яких 327534 грн. основна сума боргу; 28822,99 грн. інфляційні витрати; 9826 грн. 3 % річних. Представник позивача надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. До суду надійшла заява відповідача про розгляд справи без її участі, просила ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнала та пояснила, що особисто вона грошові кошти не позичала та ніяких домовленостей з позивачем не мала. Також пояснила, що відповідач [PERSON] дійсно позичила у позивача 12000 доларів США, які зобовязалася повернути до 01 березня 2018 року, однак суму боргу так і не повернула. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 23 серпня 2017 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження якого було складено розписку, відповідно до якої остання отримала від позивача у борг грошові кошти у розмірі 12000 доларів США, зобовязавшись повернути суму боргу після продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: місто Дніпро, вул. Передова, буд. 599 (а.с.4). Оскільки [PERSON] було відомо, що указану земельну ділянку відповідач повинна була продати через півроку, а саме 23 лютого 2018 року, то він вважав, що це і є строк повернення указаної позики. Крім того в матеріалах справи наявні письмові пояснення відповідача [PERSON] (до укладення шлюбу [PERSON]), в якій вона зазначає, що отримані гроші [PERSON] повинна була повернути до 01 березня 2018 року (а.с.36,42). На час розгляду справи грошові кошти відповідачем [PERSON] не повернуті, у зв'язку із чим позивач вимушений звернутися до суду із відповідним позовом. Судом встановлено, що у даній цивільній справі спір виник у зв'язку із неповерненням відповідачем [PERSON] суми боргу та невиконанням нею зобовязання щодо повернення коштів в обумовленому сторонами розмірі та строки. Згідно із\~ст. 15 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із\~ст. 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України\~передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор\~прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1\~ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. Згідно із\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-284цс17 від 01 березня 2017 року, згідно зі\~статтею 524 ЦК України\~зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України\~гривні. Відповідно до частини першої\~статті 533 ЦК України\~грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст.\~524\~ та ч. 2 ст.\~533 ЦК України\~допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Частиною 1 ст.\~553\~ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст.\~554\~ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Суд критично ставиться до вимог позивача про стягнення боргу солідарно з відповідачів, тому як обставини, на які вказує позивач, а саме факт поруки відповідачем [PERSON] (до укладення шлюбу [PERSON]) Т.О. перед позивачем за зобов'язаннями відповідача [PERSON], належними та допустимими доказами не підтверджується. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази у їх сукупності щодо вимог позивача до відповідачів стосовно стягнення солідарно суми боргу за договором позики, приймаючи до уваги, що форма договору укладеного між сторонами відповідає вимогам\~ЦК України, а також те, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання за договором позики не виконала, суд вважає можливим стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суму боргу за договором позики від 23 серпня 2017 року у сумі 327534 грн., що станом на 07 серпня 2018 року еквівалентно 12000 доларам США. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідачів інфляційних витрат та 3% річних необхідно зазначити наступне. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Ураховуючи викладене,

Outcome: partial