Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

До Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті її брата [PERSON], який помер 30 січня 2017 року у місті Горлівка Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. У заяві вказано, що факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, тому заявниця не може отримати свідоцтво про смерть в органах ДРАЦС, так як документи, видані на зазначеній території, не можуть бути підставою для державної реєстрації смерті особи. З метою державної реєстрації смерті свого брата, просила суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON] 30 січня 2017 року у місті Горлівка Донецька область, Україна. У судове засідання заявниця не зявилася, в своїй заяві просила розглянути справу за її відсутності. Представник заінтересованої особи Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив. Суд, зясувавши позицію заявниці, дослідивши докази у справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. В силу вимог ч.ч. 1-2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з п.11 ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] є сестрою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] VI-УР № 209601 від 5 березня 1964 року (актовий запис № 284 від 05 березня 1964 р., складений Микитівським рай бюро ЗАГС м. Горлівка Донецької області), копією свідоцтва про народження [PERSON] ІІI-ЯР № 235310 від 22 липня 1958 року (актовий запис № 1369 від 22 липня 1958 р., складений Микитівським рай бюро ЗАГС [PERSON]), копією свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] (після укладання шлюбу [PERSON]) ІV-НО № 411581 від 27.04.1985 р. (актовий запис №1026 від 27.04.1985 р., складений Палацем одруження м. Горлівки Донецької області). Згідно відомостей паспорту громадянина України та копії довідки № [NUMBER] від 20.10.2016 р. про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, заявниця [PERSON], [INFO], уродженка м. Горлівка Донецької області, зареєстрована за адресою: [INFO], та фактично проживає [INFO]. 30 січня 2017 року у місті Горлівка Донецької області помер [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], на підтвердження чого до заяви долучена копія лікарського свідоцтва про смерть № 278 від 30 січня 2017 року, видана Бюро судово-медичної експертизи, що розташовано в м. Донецьк по пр.Ілліча, 14/9, разом з довідкою про причину смерті [PERSON], а саме: інтоксикація, злоякісне новоутворення гортані з розпадом. Також до заяви було долучено свідоцтво про смерть [PERSON], виданого 31 січня 2017 року Горлівським міським відділом ЗАГС ГРПМЮДНР. При цьому, оскільки документи, що підтверджують факт смерті брата заявниці, видані установами на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійними і не створюють правових наслідків. Судом оглянуті надані заявницею на підтвердження своїх вимог світлини могили [PERSON], копії свідоцтва про поховання [PERSON], складеного у м. Горлівка, акту прийому-передачі послуг, наданих заявниці [PERSON], щодо поховання, договору-замовлення № 136 на організацію та проведення поховання. Документом № 15.19-61/150 від 24 лютого 2017 року Костянтинівським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті з причини предявлення документа, що підтверджує факт смерті, який не відповідає формі, визначеній діючим законодавством України. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якою є заявниця у справі, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті її брата [PERSON], який помер 30 січня 2017 року у місті Горлівка Донецької області, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянці України [PERSON] свідоцтво про смерть її брата, видане державним органом України.

Outcome: approved