Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

До Ірпінського міського суду надійшов зазначений вище позов, який позивачі мотивують тим, що 08.12.2011 р. між позивачем [PERSON] і забудовником [PERSON] було укладено попередній договір про придбання офісу № 14, що знаходиться в [ADDRESS]. Під час підписання даного договору позивачем [PERSON] забудовнику [PERSON] було передано 100 % предоплату у сумі 20 000 дол. США., які йому особисто дала його матір [PERSON] Проте, в подальшому для оформлення документів на даний офіс не вистачило коштів і було прийнято рішення оформити договір купівлі-продажу на менший по площі офіс № 13 за тією ж адресою, щоб різницю між вартістю офісів сплатити за оформлення документів. Вказують, що в той час [PERSON] зловживав спиртними напоями і скориставшись тим, що він перебуває у нетверезому стані, його дружина із своєю матір'ю [PERSON] прийшли до агентства нерухомості «Рідний дім», де [PERSON] написав розписку, в якій просив розірвати попередній договір з [PERSON] на придбання офісу, а надані ним кошти зарахувати за офіс №13 по [ADDRESS]. При цьому, у розписці просить договір купівлі-продажу офісу оформити на його тещу [PERSON] Скориставшись даною розпискою, 21.12.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу офісу № 13, що розташований в [ADDRESS]. Позивачу [PERSON] не було взагалі повідомлено про укладення даного договору. У зв'язку із вищенаведеним просить визнати недійсним договір від 21.12.2012 р купівлі-продажу офісу № 13 по [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], внаслідок вчинення його під впливом помилки та визнати право власності на офіс № 13 по [ADDRESS] за [PERSON]. В судове засідання позивачі не з'явились, їх представник в судовому засіданні позов підтримала, підтвердила обставини, наведені в позовній заяві, просила задовольнити позовні вимоги. Відповідачі в судове засідання не з'явились, їх представник проти задоволення позову заперечувала, вказувала, що оспорюваний договір був укладений із додержанням усіх вимог передбачених законом, його укладення не порушує прав позивачів, жоден з учасників договору не помилявся щодо обставин, що мають істотне значення. Суд, заслухавши доводи та заперечення учасників розгляду справи, дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 21.12.2012 р. між [PERSON] та [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу офісу № 13, що розташований в [ADDRESS]. (а.с. 8). Також судом встановлено, що 18.12.2012 р. [PERSON] написав розписку, в якій просив вважати попередній договір із [PERSON] від 08.12.2012 р. розірваним, а надані ним кошти за офіс № 14 зарахувати в рахунок купівлі офісу № 13 по [ADDRESS]. Просив оформити договір купівлі-продажу офісу № 13 на [PERSON] як представника його неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] Відносини між сторонами, що є предметом спору, врегульовуються Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст. 229 ЦК України якщо особа яка вчинила правочин помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачами в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано доказів того, що договір купівлі-продажу спірного офісу від 21.12.2012 порушує їх права. Посилання на те, що підставою для визнання договору недійсним є те, що особа яка вчинила правочин помилилась щодо обставин, що мають істотне значення, суд не приймає до уваги, оскільки позивачі не є сторонами даного договору, сторони договору не визнають, що помилились щодо обставин, що мають істотне значення. Крім того, посилання позивачів на те, що спірний офіс дасть змогу забезпечити дитину житлом є безпідставними, оскільки офіс є нежитловим приміщенням, а отже не може вважатись житлом. Не підлягає також задоволенню вимога про визнання права власності, оскільки з такою вимогою в порядку ст. 392 ЦК України може звернутись лише власник такого майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачами не надано доказів того, що [PERSON] є чи була власником спірного нерухомого майна, її право кимось оспорюється, чи нею втрачено відповідні документи про право власності. Оскільки позивачами не надано доказів вартості відчужуваного майна, суд дійшов висновку, що позивачами не в повній мірі сплачено судовий збір, тому суд стягує з них на користь держави у рівних частках недоплачену суму судового збору у розмірі 1 274,00 грн.

Outcome: approved