Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за номером 43 по вулиці Набережна в селі Владиславка Миронівського району Київської області, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 29 червня 2014 року, звернувся позивач [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач згідно з статтею 1261 Цивільного кодексу України, є спадкоємцем усього майна спадкодавця [PERSON], але державний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначений будинок з господарськими будівлями та спорудами, внаслідок чого порушено право позивача на отримання у власність спадкового майна. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Владиславська сільська рада Миронівського району Київської області, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, свого представника в судове засідання не делегувала, надала лист у якому повідомила суд, що позовні вимоги позивача визнає та просить суд розглянути справу за відсутності її представника. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши позовну заяву, додані до неї документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є визнання судом цього права. Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання права на власність, особа право якої порушується, оспорюється чи не визнається має право звернутися до суду по його захист шляхом визнання такого права. Позивач звернувся по судовий захист у звязку із порушенням його права на отримання в порядку спадкування права власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, розташованими по вулиці Набережна, 43 села Владиславка Миронівського району Київської області в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON], який помер 29 червня 2014 року. У судовому засіданні встановлено, що 29 червня 2014 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ОК № 309391, виданим 01 липня 2014 року виконавчим комітетом Владиславської сільської ради Миронівського району Київської області, актовий запис № 11. Відповідно до частини 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач є спадкоємцем померлого [PERSON] за законом першої черги, оскільки являється його сином. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ОК № 022867, виданим повторно 18 січня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції Київської області. За правилами частини 1 статті 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до спадкової справи № 330/2014, заведеної Миронівською районною державною нотаріальною конторою Київської області, позивач прийняв спадщину, яка відкрилася 29 червня 2014 року після смерті [PERSON], шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Також спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] були: син [PERSON], син [PERSON] та дружина [PERSON]. Від належних їм часток спадкового майна вони відмовилися на користь позивача [PERSON], про що подали відповідні заяви нотаріусу. Вказані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи № 330/2014. У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На звернення позивача про видачу свідоцтва про право власності на спадщину на житловий будинок, державний нотаріус Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області, листом від 16 вересня 2015 року за № 956/02-14, відмовив позивачу у видачі свідоцтва. Свою відмову нотаріус мотивував відсутністю реєстрації в спадкодавця права власності на житловий будинок, розташований за адресою: вулиця Набережна, 43, село Владиславка Миронівського району Київської області, у звязку з чим позивачу рекомендовано звернутися до Миронівського районного суду Київської області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування. Тобто, державний нотаріус фактично порушив право позивача на отримання у порядку спадкування за законом право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по вулиці Набережна, 43 села Владиславка Миронівського району Київської області в порядку спадкування за законом після смерті 29 червня 2014 року спадкодавця [PERSON]. Спадкоємець не може оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, питання щодо порушення права на спадщину підлягає захисту шляхом його визнання в судовому порядку. Судове рішення буде юридичним документом, що дає підставу для оформлення права власності на спадкове майно. 28 травня 1972 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про одруження серії СГ № 176189, виданим повторно 17 грудня 2003 року відділом реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції Київської області. Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Житловий будинок під номером 43 по вулиці Набережна в селі Владиславка Миронівського району Київської області був побудований у 1986 році [PERSON]. Вказана обставина підтверджується технічним паспортом, який затверджений 29 січня 2015 року КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації», у якому не відображено, що будинок відноситься до категорії самовільних, має ознаки перепланування, перебудови чи реконструкції, та довідкою виконавчого комітету Владиславської сільської ради Миронівського району Київської області № 895 від 20.10.2015. Отже, будинок, з приводу якого заявлено позов, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, під час судового засідання судом встановлено, що у спадкодавця [PERSON] виникло право власності на 1/2 частину будинку, що розташований по вулиці Набережна, 43 села Владиславка Миронівського району Київської області. Не отримання за життя [PERSON] правовстановлюючого документу на право власності на частину житлового будинку № 43, що розташований по вулиці Набережна села Владиславка Миронівського району Київської області з господарськими будівлями та спорудами, не спростовує право власності останньої на частину цього будинку та надвірні будівлі. Після його смерті в порядку спадкування за законом право на частку будинку з господарськими будівлями та спорудами набув позивач. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На підтвердження того, що у спадкодавця [PERSON] було право власності на вищевказаний житловий будинок та господарські споруди, позивачем надано довідки виконавчого комітету Владиславської сільської ради Миронівського району Київської області від 20 жовтня 2015 року № 895 (далі довідка № 895) та від 17 вересня 2015 року № 763 (далі довідка № 763). Відповідно до довідки 895, згідно запису у погосподарській книзі № 3 за 1986 - 1990 роки, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, в селі Владиславка по вулиці Набережна, 43 Миронівського району Київської області побудований [PERSON]. Згідно з довідкою № 763, власником вищезазначеного будинку та господарських будівель з 1986 по 2015 роки є [PERSON]. Запис в погосподарській книзі може бути доказом права власності на будинок, якщо він зроблений до 19 січня 1996 року. Оскільки саме в цей день втратила чинність Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31.01.66 Міністерством комунального господарства УРСР. Відповідно до цієї інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. При вирішенні цього спору суд керується законодавством, яке регулювало виникнення у спадкодавця права на житловий будинок, зокрема, положеннями Закону СРСР «Про власність в СРСР» від 1990 року, Законом України «Про власність» від 1991 року, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Згідно з ст. 3 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності можуть бути земля, будівлі, споруди та інше майно. Статтею 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» встановлено, що у власності громадян можуть бути жилі будинки. Статтю 6 Закону СРСР «Про власність в СРСР» передбачено, що власність громадян створюється і примножується за рахунок інших трудових доходів. Для ведення селянського й особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилих будинків і задоволення інших потреб, передбачених законом, громадянам надається земля в довічне успадковуване володіння. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці. Відповідно до розяснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Зважаючи на те, що житловий будинок і господарські споруди по вулиці Набережна, 43 села Владиславка Миронівського району Київської області збудовані спадкодавцем [PERSON] у 1986 році під час перебування в шлюбі з [PERSON], то право власності на будинок і господарські споруди виникло у спадкодавця та його дружини в силу ст. 12 Закону України «Про власність» по ? частці, та на той момент державній реєстрації не підлягало. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного, статей 328, 368, 1216, 1217, 1218, 1270, 1296, 1297 ЦК України,

Outcome: partial