Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

До Енергодарського міського суду Запорізької області 02.03.2018 року звернувся [PERSON] в особі представника за договором - адвоката [PERSON], відповідно до якої, після уточнення позовної заяви, просить суд: - Визнати договір поруки від 21.12.2007р. за №SR-SМЕ206/314/2007 укладеного між Закритим акціонерним товариством ОТП [PERSON]» в особі службовця ЗАТ «ОТП [PERSON]» [PERSON] та [PERSON] припиненим; - Визнати недійсним кредитний договір від 21.12.2007р. між ЗАТ «ОТП [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «ОТП [PERSON]» та [PERSON] за №CM-CME-206/314/2007. В обґрунтування уточненої позовної заяви зазначено, що договір поруки вважається припиненим з підстав порушення низки вимог Цивільного кодексу України, а договір недійсним у зв'язку з тією обставиною, що відповідачем порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007, №168. В судове засідання учасники справи не зявились. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку: Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що 21.12.2007 року між ЗАТ «ОТП [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «ОТП [PERSON]» та [PERSON] був укладений кредитний договір №CM-CME-206/314/2007 з кінцевою датою остаточного повернення кредиту 21 грудня 2017 року. Згідно з умовами кредитного договору банк здійснив видачу кредитних коштів [PERSON] в сумі 92000 доларів США, що станом на день видачі кредиту було еквівалентно 464600 грн. на споживчі цілі з відсотковою ставкою у розмірі 4,45% річних, з датою остаточного повернення кредиту 21.12.2017р.. В якості забезпечення укладеного Кредитного договору 21.12.2007 року, ЗАТ «ОТП [PERSON]» був укладений договір поруки №SR-CME206/314/2007 з [PERSON], згідно з яким [PERSON] зобовязався відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання [PERSON] боргових зобовязань по кредитному договору у повному обсязі таких зобовязань, а також у випадку збільшення процентної ставки у розмірі і порядку, передбаченими у кредитному договорі. Відповідно до умов договору боржник та поручитель відповідають як солідарні боржники. Відповідно до договору поруки від 21.12.2007р. №SR-SМЕ206/314/2007, який був укладений між позивачем та відповідачем, за яким поручитель поручився перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по даному кредитному договору. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом». Так 21.04.2010 р. [PERSON], підписала додатковий договір за №СМ-SМЕ206/314/2007 від 21.04.2010 р.. Однак другий договір вказує на предмет припинення договору поруки але підстава змін до кредитного договору та збільшення процентної ставки за кредитним договором без згоди й повідомлення поручителя відбулося збільшення обсягу його відповідальності, що відповідно до вимог ч.1 ст.559 ЦК України с підставою для визнання поруки припиненою. На підставі п.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Оскільки, сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз'яснень Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме в п.22 зазначено, що відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається, як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо у договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справі не вбачається інформованості позивача (поручителя) і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі підвищення розміру процентів, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування грошовими коштами, установлення (збільшення розміру) неустойки, встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Отже, позивач тільки був ознайомлений з основним договором та [PERSON] поруки. Згоди на підписання Додаткових договорів, підвищення процентної ставки та зміну основного боргу він не надавав. Таким чином, між третьою особою та відповідачем стало укладення вищенаведеного додаткового договору загальне абсолютне значення здороження кредиту стало починаючи з 21.04.2010р. до суми 80639,94 доларів США.. Таким чином, внаслідок внесення додатковим договором змін до кредитного договору та збільшення процентної ставки за кредитним договором без згоди й повідомлення поручителя відбулося збільшення обсягу його відповідальності, що відповідно до вимог ч.1 ст.559 ЦК України с підставою для визнання поруки припиненою. Зясування зазначених обставин та їх належна оцінка має значення для правильного вирішення справи. Крім того в договорі поруки від 21.12.2007р. №SRSME206/314/2007 між відповідачем та позивачем не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору, викладена в п.4.1, яка встановлює, що цей договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами (дата [PERSON]) і діє до повного виконання зобовязань за Кредитним договором, не може розглядатися, як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України. Згідно з п.2.1.1 Додаткового договору №3 до Кредитного договору, Графік платежів укладається між Банком та Позичальником і визначає розмір та періодичність сплати Платежів на користь Банку, а також містить розмір інших платежів та інформацію, необхідність яких визначена вимогами чинного законодавства України. За відсутності вказаного Графіку платежів, немає можливості встановити чи враховано позивачем вказаний Графік під час здійснення розрахунку заборгованості по відповідачу за кредитним договором №СM-SMT206/314/2007 від 21.12.2007р. в якому наразі не зазначено про Додатковий договір №3 до Кредитного договору. Суду не надано доказів на підтвердження отримання ПАТ «ОТП [PERSON]» згоди від [PERSON], бути поручителем за виконання зобов'язання [PERSON] перед кредитором за новим договором від 21.04.2010р. за №СМ-SМЕ206/314/2007р.. За змістом ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки, відповідно до ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила з урахуванням положень ч.4 ст.559 ЦК України повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 21 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст.261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя. У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Таким чином, договір поруки від 21.12.2007р. №SRSME206/314/2007 укладений між відповідачем та позивачем є припиненим. Загальні підстави визнання договору недійсним та застосування правових наслідків визнання його недійсним передбачені статтями 203, 215 ЦК України, відповідно до яких, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. [PERSON] є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Судом встановлено, що між ЗАТ «ОТП [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «ОТП [PERSON]» та [PERSON] був укладений кредитний договір №CM-CME-206/314/2007 з кінцевою датою остаточного повернення кредиту 21 грудня 2017р.. Згідно з пунктом 1.1 вищевказаного [PERSON] надає Кредит у Розмірі та валюті, визначений у частині №1 цього договору, а позичальник приймає, зобов'язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у цьому договорі надати Позичальнику грошові кошти (надалі - кредит) у розмірі та на умовах обумовлених цим [PERSON], а Позичальник зобов'язується повернути кредит і сплати проценти. Відповідно до додатку №1 [PERSON] надає кредит в сумі 92000 долларів США на споживчі цілі. Стаття 14 ЦК України зазначає, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Стаття 526 даного Кодексу вказує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розміру та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредитного договору, що визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів. При тлумаченні змісту істотних умов кредитного договору необхідно враховувати норми статей глави 71 ЦК України, а також рекомендації Листа юридичного департаменту НБУ від 18 серпня 2004 року №18-111/3249-8378. Відповідно до зазначеного Листа, юридичний департамент НБУ з посиланням на положення ч.1 ст. 638 ЦК України зазначає, що істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір, повинен містити: права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Частиною 2 ст.345 Господарського кодексу України передбачено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. В кредитному договорі від 21.12.2007р. №CM-CME-206/314/2007 не зазначено умови про відповідальність ЗАТ «ОТП [PERSON]». Відповідно до п.3.8 постанови НБУ №168 від 10.07.2007р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» «У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним». Відповідачем не було виконано вимоги даного пункту правил, не було попереджено про те, що позивач нестиме валютні ризики під час виконання кредитного договору. Однак ці ризики йому все одно довелось нести, оскільки після укладення договору значно зріс курс долара США (майже в 3 рази) по відношенню до гривні України, це потягло значне збільшення боргових зобов'язань. Таким чином, недотримання вимог чинного законодавства з боку відповідача призвело до порушення прав та законних інтересів позивача, шляхом не повідомлення про можливі ризики при укладанні кредитного договору від 21.12.2007р. При укладенні кредитного договору сторони погодили графік повернення кредиту за яким комісія складає - 0,00%., що не узгоджується з п.2 [PERSON] Відповідно до якого за видачу кредиту комісія складає - 2,% від суми частково або повного дострокового повернення суми Кредиту протягом першого року з моменту отримання повної суми Кредиту та 1% від суми часткового або повного дострокового повернення кредиту суми Кредиту починаючи з 2 і до спливу 4 календарного року з моменту отримання повної суми кредиту. Крім того згідно з п.1.8 п.1.8 [PERSON] Позичальник має право в будь який час після письмового повідомлення банка за 3 банківських дні, здійснити дострокове виконання боргових зобов'язань за умови…. Згідно абз.3,5 п.п.8 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач у разі дострокового повернення споживчого кредиту сплачує відсотки за користування кредитом та вартість всіх послуг, пов'язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, за період фактичного користування кредитом. Кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь-яку додаткову плату, пов'язану з достроковим поверненням споживчого кредиту. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає сплату споживачем будь-якої додаткової плати у разі дострокового повернення споживчого кредиту, є нікчемною. Згідно з пунктом 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених постановою Національного банку України, від 10.05.2007, № 168 Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді. а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням конкретної формули, згідно з якою розраховується чиста сума кредиту, тобто сума коштів, які видаються споживачу або перераховуються на рахунок отримувача в момент видачі кредиту. Чиста сума кредиту розраховується як основна сума кредиту, що визначена згідно з умовами договору, мінус сума коштів, які утримуються банком під час видачі кредиту, а також мінус усі платежі за рахунок власних коштів споживача, що здійснені ним для виконання умов отримання кредиту. Вказана у Додатку до кредитного договору від 21.12.2007р. №CM-CME-206/314/2007 сукупна вартість кредиту обрахована із порушеннями п.3.3. Постанови правління Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» № 168 від 10 травня 2007 року, так як не вирахувана чиста сума кредиту (ЧСК) тобто не відмінусовані усі платежі за рахунок власних коштів споживача, що здійснені ним для виконання умов отримання кредиту (сплата комісії). Графік повернення кредиту до кредитного договору від 21.12.2007р. не містить детального розпису сукупної вартості за змістом і формою, які б відповідали вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Національного банку України, від 10.05.2007, №168. На необхідність дотримання саме форми затвердженої Постановою звертає свою увагу Інспекція з питань захисту прав споживачів в Одеській області в своєму листі від 01.08.2013р. вих. № 2997/8. У відповідності до п.3 6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007, №168, «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо)». Відповідно до п.4.1.1 п.4.1 розділу 4 за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначений цим договором строки позичальник зобов'язаний сплатити пеню в розмірі 1 відсоток від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочки. Згідно до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. На дату укладання [PERSON] облікова ставка НБУ складала 8,0% відповідно подвійна облікова ставка складала 16,0% тобто менше як ніж пеня передбачена п.4.1.1, п.4.1 [PERSON]. Таким чином вказані умови викладено в супереч вимогам Закону. В застереженні п.7.2 договору міститься умова про те, що підписанням цього [PERSON], сторони підтверджують, що будь-які умови цього договору є істотними і підлягають виконанню в порядку передбаченим цим договором. Однак, згідно з п.2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У відповідності до п.2.5. вказаних Правил, Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Такого порядку банком не дотримано. Відповідно до п.п.1.4.1.1-1.4.1.3.2,1.4.1.7.2 договору від 21.12.2007р. підвищення процентної ставки, передбачене п.п.1.4.1.7.1. цього [PERSON], буде здійснено в силу настання п.1.4.1.7.1 цього [PERSON] та не потребує укладання будь-якого додаткового договору до цього [PERSON] чи Графіку повернення Кредиту та сплати процентів у новій редакції та Сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми Кредиту, при цьому, процентна ставка по Кредиту підлягає підвищенню в перший Банківський день місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено порушення будь-якого з п.п.2.3.6., 2.3.7 цього [PERSON]. Таким чином [PERSON] надає собі права за власним бажанням будь-коли змінювати відсоткову ставку, а клієнт фактично не має права відмовитися, оскільки у випадку відмови у Клієнта виникає обовязок одразу погасити кредит та інші платежі. Згідно з ч.4 п.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюється дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки, деякі положення договору можна трактувати досить широко і не на користь Позичальника, особливо коли умови договору, не дають права Позичальнику відстояти свої інтереси, про підняття відсоткової ставки банком, про згоду на запропоновані Банком умови, про повернення достроково всього кредиту, що саме по собі є дискримінацією, тобто таким, що всупереч принципу добросовісності має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Метою Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», як сказано в його преамбулі, є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, а отже, і, користувачів споживчого кредиту, яким є Позивач. Предметом спору є визнання недійсним вказаного договору з тих підстав, що при укладенні кредитного договору позивачу не була надана інформація про вартість кредиту, невірно зазначена сума абсолютного подорожчання кредиту, ряд умов договору не відповідають вимогам чинного законодавства України, умови договору носять дискримінаційний характер відносно позивача. На думку позивача, банк уклав договір з використанням нечесної підприємницької практики, що є порушення законодавства про захист прав споживачів, внаслідок чого договір є недійсним. В судовому засіданні не спростовані доводи позивача щодо ненадання йому повної і достовірної інформації стосовно всіх умов договору до його укладення. Але це не є підставою для визнання кредитного договору від 21.12.2007р. №CM-CME-206/314/2007 недійсними. Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N168 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N541/13808 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (п.3.3 Правил). Враховуючи вимоги ч.4 ст.11 Закону та п.3.3 Правил ЗАТ «Отп Банк» було зобов'язане зазначити в кредитному договорі загальну (сукупну) вартість кредиту розраховану згідно з вимогами підпункту а) пункту 3.3 глави 3 Правил, шляхом зазначення реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) з врахуванням чистої суми кредиту та реальних витрат Споживача по кредитному договору. Вказані умови встановлені Правилами і є обов'язковими для застосування банками при укладанні кредитних договорів з споживачами, а тому такі умови є необхідними та обов'язковими для договорів даного виду. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210,640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 30.03.2012 року N5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив у п.14, що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536,638,1056-1 ЦК) Судом встановлено, що в даній справі відсутня згода за всіма істотними умовами договору, а саме: відсутня згода сторін щодо сукупної вартості кредиту вирахуваної згідно з п.3.3 Правил, яка є обов'язковою в силу ч.4 ст.11 Закону та п.3.3 Правил, відсутня згода сторін щодо відповідальності Банку, що є обов'язковим в силу п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст.345 Господарського кодексу України, не узгоджено умови надіслання Банком повідомлень про зміну відсоткової ставки, строків вчинення споживачем певних дій та переліку випадків за умови настання яких [PERSON] вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором. Про необхідність досягнення згоди щодо вказаних умов зазначено сторонами під час підписання тексту [PERSON]. Зміст вказаних умов неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства. За таких обставин кредитний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки правочин не є укладеним, через відсутність встановлених законодавством умов, інших умов, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, необхідних для його укладення. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що уточнені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: лише в частині визнання договору поруки від 21.12.2007 року укладеного між Закритим акціонерним товариством «ОТП [PERSON]» в особі службовця ЗАТ «ОТП [PERSON]» - [PERSON] та [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]), в задоволенні решти вимог позивачу слід відмовити. Враховуючи приписи ст.141 ЦПК України, у звязку з частковим задоволенням позову з позивача по справі та відповідача підлягає стягненню розмір судового збору по 352 грн. 40 коп. з кожного. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial