Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

До суду 10 грудня 2019 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Приморський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання таким, що втратив право користування житловими та нежитловими приміщеннями квартири. В обґрунтування позову зазначено, що позивачка є власником [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Право власності зареєстровано за позивачем 22.11.2019 року. Посилалась на те, що у вказаній квартирі зареєстрований відповідач, який між тим останні три роки в ній не проживає, власних речей у квартирі не має, між тим у добровільному порядку знятись із реєстрації не бажає. Вказувала, що реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає їй в здійсненні правомочностей власника та вона несе додаткові витрати із утримання майна, тому змушена звернутись до суду з дійсним позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження з призначенням до розгляд на 24.01.2020 року. 24.01.2020 року у зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 07.02.2020 року. У судове засіданні 07.02.2020 року сторони не з`явились. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Кудрік К.І. надали до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, зазначивши, що позов підтримують і не заперечують проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Відповідач про дату, час і місце слухання справи сповіщався судом за місцем реєстрації у відповідності до вимог закону, до суду не з`явився, відзив на позов не надав. Представник третьої особи про дату, час та місце розгляду справи сповіщений. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 11 лютого 2020 року. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Судом встановлено,\~що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 листопада 2019 року належить на праві власності [PERSON] (реєстрація права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 22.11.2019 року). Заповідачем, після смерті якого було видано свідоцтво про право власності за заповітом, був [PERSON] , який помер [INFO] та після смерті був знятий з реєстраційного обліку. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] , які б отримали свідоцтво про право власності на спадщину, не було. [PERSON] проживає у цій квартирі та при оформленні прав власності на це житло з`ясувала, що у квартирі [ADDRESS] значиться зареєстрованим племінник спадкодавця [PERSON] , який прав на майно немає. Відповідач [PERSON] не проживає у вказаній квартирі більш ніж три роки, із позову вбачається, що відповідач проживає за межами Держави України, тому не може добровільно знятися з реєстраційного обліку у встановлений законом порядку. Позивач доводить, що наявність у відповідача реєстрації у належному їй [PERSON] - житловому приміщенні, порушує право власності на цю квартиру, тому як позивач зобов`язана сплачувати комунальні послуги за осіб, що мають реєстрацію по кватирі, оформити реєстрацію інших членів родини без згоди відповідача позивач не має можливості. Окрім того, позивач звертає увагу суду на наступне: [PERSON] не є і ніколи не був членом її родини, в квартирі речі відповідача відсутні, відповідач не несе будь-яких витрат на утримання квартири, фактичне місце мешкання відповідача їй невідоме. Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але і можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Разом з тим, згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положенням ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. З огляду на викладене до даних правовідносин належить застосувати положення ст. ст. 383, 391 ЦК України, які передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його родини. Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150\~ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156\~ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156\~ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони\~\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, з аналізу викладеного вбачається те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначена висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у Постановах від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25.04.2019 року по справі № 761/13293/16-ц, які в силу Закону є обов`язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини. Суд погоджується з доводами позивача, що наявність реєстрації [PERSON] в квартирі [ADDRESS] порушують інтереси власника житлового приміщення, яка самотужки сплачує вартість комунальних послуг по квартирі за усіх осіб, що мають реєстрацію по квартирі, а не за фактично проживаючих у цій квартирі. Крім того, наявність реєстрації у відповідача створює власнику кватири незручності у реалізації права власності на це житло власник зареєструвати в квартирі інших осіб має право за письмовою згодою відповідача. Усунути перешкоди позивачу у реалізації його права власності на квартиру можливо шляхом визнання відповідача такою особою, що втратила право на користування житлом у вищевказаній квартирі. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд не отримав будь-яких доказів, що спростовують доводи сторони позивача. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання осіб здійснюється на підставі, в тому числі і судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Така ж норма закріплена і в ч.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення , про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки питання щодо стягнення судових витрат позивачем не заявлялось, тому їх вирішення судом не здійснювалось.

Outcome: approved