Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

До Рівненського міського суду звернулася [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість згідно договору позики від 21 вересня 2017 року у сумі 1 047 200 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позові та просив суд, позов задоволити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Ухвалою суду від 16 квітня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Призначено підготовче судове засідання на 11:00 год. 05 травня 2020 року в приміщенні Рівненського міського суду (м.Рівне. вул.Шкільна, 1) з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 05 травня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу № 569/4957/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського міського суду Рівненської області (м.Рівне, вул. Шкільна, 1) на 15 травня 2020 року о 14 год. 00 хв. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 21 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошей (далі - договір позики), за яким позивач передала у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 1 047 200 грн, а відповідач зобов`язалася повернути вказані грошові кошти у строк до 21 вересня 2019 року. На підтвердження позики та отримання грошових коштів сторони 21 вересня 2017 року уклали у письмовій формі договір позики. На виконання умов договору позики від 21 вересня 2017 року [PERSON] передала, а [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 1 047 200 грн., що стверджується актом приймання-передачі грошових коштів. Повернення вказаної суми позики мало бути здійснено протягом двох років. Строк повернення отриманих коштів закінчився, проте боргу позичальником не повернуто. Відповідач не повернула коштів, мотивуючи відмову їх відсутністю. Варіанти досудового врегулювання спору позивачем були вичерпані, а тому іншого шляху ніж звернення до суду за захистом прав та законних інтересів у позивача немає. Оскільки, відповідач вчасно грошові кошти за договором позики, а саме 1 047 200 грн, позивачу не повернула, остання звернулася до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ч.1, ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У зв`язку з вище викладеним суд приходить до висновку, що між сторонами виникли договірні відносини - позики. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 369/3340/16-ц від 22 серпня 2019 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст. 1046 ЦК України проголошує, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Свої зобов`язання за Договором позики позивач виконала в повному обсязі, надала грошові кошти відповідачу, а остання отримала кошти, що підтверджується Договором позики від 21 вересня 2017 року та Актом приймання-передачі грошових коштів від 21 вересня 2017 року. Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість за договором позики становить: (40000 доларів США х 27 грн.73 коп=1 047 200,00 гривень, при цьому для розрахунку суми боргу взято офіційний курс НБУ долара США станом на день подачі позову, що становить 27 грн. 73 коп. за долар США. Однак, суд вважає за необхідне зазначити, що станом на 22 травня 2020 року Національним банком України встановлено офіційний курс гривні до долару США в розмірі 100 доларів США = 2676, 99 гривень. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають грошові кошти у розмірі 1070800 гривень (4000 х 26,77). За правилами ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Відповідачем вказаний розрахунок не спростований, власних розрахунків з даного приводу суду не подано, суму боргу відповідач визнала, а тому даний розрахунок судом приймається, як достовірний. Відповідно до вимог частини першої статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 78,79,80,81 ЦПК України встановлені вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Суд визнає, що [PERSON] довела правомірність своїх вимог, в обґрунтування позову надала суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження написання розписки на отримання позики, і факту отримання грошових коштів, що свідчить про договірні відносини між сторнами. Вирішуючи справу суд враховує, що фактична передача грошей від позикодавця до позичальника в сумі 40000 доларів США підтверджується актом приймання-передачі грошових коштів, та відповідно до договору позики від 21 вересня 2017 року [PERSON] зобов`язувалася повернути борг [PERSON] до 21 вересня 2019 року, однак не виконала умов договору та не повернула суму позики позикодавцеві. Таким чином, оскільки відповідач на час укладення договору позики мав в користуванні грошові кошти, належні позивачу, та сторони дійшли обопільної згоди про те, що такі кошти будуть перебувати у користуванні відповідача певний час, відповідно до договору позики від 21 вересня 2017 року, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та його умови. Знаходження договору позики у позивача свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку про повернення боргу, а тому наявні підстави для стягнення боргу. З матеріалів справи вбачається, що взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав в повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1070800 грн.

Outcome: approved