Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, в якому просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 01 листопада 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 18159, щодо стягнення з [PERSON] заборгованості на суму в розмірі 25 280,56 грн., з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту - 3350,42 грн., нарахованим відсоткам - 1474,42 грн., нарахованої пені - 18775,69 грн.; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме заборгованості по штрафах (фіксована частина) - 500 грн., заборгованості по штрафах (відсоток від суми заборгованості) - 1180,03 грн.; витрати на вчинення виконавчого напису у сумі - 1800 грн. У якості обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на порушення процедури видачі виконавчого напису, а саме на ненадання банком оригіналу кредитного договору та на існування спору між позивачем і банком, у звязку зі зняттям спірних грошових коштів невстановленими особами. Крім того зазначає, що неможливо встановити, на підставі якого договору виникли кредитні зобовязання та прострочена заборгованість, оскільки банком надано розрахунок заборгованості в період з 22.06.2015 року по 27.09.2017 року, відповідно до кредитного договору № б/н від 14.02.2011 року, однак у виконавчому написі нотаріуса вказано, що стягнення проводиться за строк 2417 днів а саме з 14.02.2011р. по 27.09.2017р. Позивачем отримувались вимоги про погашення заборгованості відповідно до кредитного договору №SAMDN51000111597960 від 03.10.2013 року, який немає жодного відношення до даного спору. Крім того, період, за який приватним виконавцем пропонується звернути стягнення заборгованості складає 2417 днів, що суперечить положенням ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», оскільки право на предявлення вимоги про стягнення грошових коштів не може тривати понад трьох років. Позивач [PERSON] викликався до суду належним чином, але в судове засідання не зявився. Представником позивача, адвокатом - [PERSON], подано через канцелярію суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, в якій останній підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував. Відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» повідомлений про розгляд справи належним чином, але представник банку в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, суду не надано. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], повідомлявся про слухання справи належним чином. Надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності. Третя особа - Другий Малиновський відділ Державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, повідомлявся про розгляд справи належним чином, але представник до суду не зявився. Причини неявки суду не повідомлено. Згідно ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, то відповідно до вимог ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). Згідно ч.1 та ч.2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 01 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 18159, яким запропоновано стягнути з позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 14.02.2011 року, у сумі 25 280,56 грн., строк, за який проводиться стягнення - 2417 днів, а саме з 14.02.2011 року по 27.09.2017 року. 16.02.2018 року головним державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області [PERSON], на підставі виконавчого напису № 18159 від 01.01.2017 року, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про накладення арешту на майно боржника. 29.03.2018 року виконавчий напис № 18159 від 01.11.2017 року передано для виконання до Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, про що свідчить копія відповідної постанови державного виконавця. Дослідивши листування позивача з банком, судом встановлено наступні обставини. 07.10.2015 року позивач, від власного імені та від імені підприємства, керівником якого він є, направив до банку офіційний лист, в якому повідомив, що протягом 01.10 - 02.10.2015 року з розрахункового рахунку ТОВ «ПКФ Порттехсервиіс», директором якого є позивач, №26003054400082 зловмисниками були викрадені всі наявні на той момент на рахунку грошові кошти у розмірі 95103,20 грн., а також особисті кошти власника підприємства - [PERSON], поцупивши з кредитної картки № 5163742305794855 та картки для виплат №5168742062956564 загальну суму особистих коштів у розмірі 7427,38 грн.. Про зазначені обставини було негайно повідомлено правоохоронні органи та розпочато досудове розслідування за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України. З урахуванням цих обставин позивач просив забезпечити своєчасне та оперативне реагування компетентних працівників банку на означені злочинні дії та розглянути питання щодо відновлення балансу грошових коштів, які знаходились на рахунках підприємства та особистих рахунках позивача до виконання несанкціонованих платіжних операцій. Банк, листом від 18.11.2015 року № 20.1.0.0.0/7-20151011/702, повідомив позивача про те, що факт несанкціонованого зняття коштів з рахунку підприємства та особистих карткових рахунків знайшов своє підтвердження, але відновлювати баланс відмовився. Позивач [PERSON] неодноразово отримував від банку попередження про необхідність погашення боргу по кредитному договору №SAMDN51000111597960 від 03.10.2013 року, у звязку з виникненням прострочення від 31.12.2015 року. На виконання ухвали суду про витребування доказів, 17.10.2018 року судом отримано від приватного нотаріуса копії документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис за реєстровим номером №18159 від 01.11.2017 року. З наданих приватним нотаріусом копій матеріалів вбачається, що на підтвердження безспірності вимоги про стягнення грошових коштів банком надано документи, а саме: заяву про вчинення виконавчого напису (заява зареєстрована 01.11.2011 року); копію договору №б/н від 14.02.2011 року; розрахунок заборгованості; письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором; докази направлення претензії. Також знаходить своє підтвердження, що строк, за який банк просить у безспірному порядку стягнути з позивача грошові кошти в розмірі 25 280,56 грн., складає 2417 днів, а саме: з 14.01.2011 року по 27.09.2017 року, однак згідно наданого банком нотаріусу розрахунку заборгованості остання виникла за період з 22.06.2015р. по 27.09.2017р.. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Оскільки строк, за який банком проводиться стягнення, перевищує три роки, що випливає зі змісту виконавчого напису №18159 від 01.11.2017 року та заяви банку, суд доходить до висновку, що зазначений виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом всупереч вимогам ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Суд погоджується з доводами позивача, що неможливо визначити на підставі якого договору банком нараховано заборгованість, оскільки банк просить нотаріуса вчинити виконавчий напис для стягнення з позивача заборгованості на підставі договору №б/н від 14.02.2011 року, але направляє позивачу попередження про необхідність погашення заборгованості на підставі кредитного договору №SAMDN51000111597960 від 03.10.2013 року, що окрім наданих позивачем доказів підтверджується матеріалами, які надіслав суду приватний нотаріус (а/с № 84). Надаючи оцінку поняттю «безспірність заборгованості» в розумінні ст. 88 Закону України «Про нотаріат», суд враховує правові позиції, висловлені Верховним Судом при розгляді даної категорії справ, зокрема у постановах від 05 березня 2018 року у справі №756/11960/15-ц, від 07 лютого 2018 року по справі №204/4071/14-ц та від 12 квітня 2018 року по справі №761/32388/13-ц. Так, згідно думки Верховного суду, безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору щодо її розміру, строку, за який вона нарахована тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж стовідсотково підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. З огляду на додані до позовної заяви докази суд встановив, що станом на сьогодні між позивачем та банком існує спір щодо погашення спірної заборгованості, оскільки грошові кошти знято з особистих карткових рахунків позивача внаслідок протиправних дій третіх осіб, про що в матеріалах справи наявна копія витягу з кримінального провадження № 12015160470006199, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань: 02.10.2015 року. При цьому, як вбачається з листування, банк не заперечує ці обставини. З огляду на викладене, вимога банку щодо стягнення з позивача суми в розмірі 25 280,56 грн., з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту - 3350,42 грн., нарахованих відсотків - 1474,42 грн., нарахованої пені - 18775,69 грн.; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме заборгованість по штрафах (фіксована частина) - 500 грн., заборгованості по штрафах (відсоток від суми заборгованості) - 1180,03 грн.; витрати на вчинення виконавчого напису у сумі - 1800 грн., неможливо вважати безспірною. Крім того, суд зазначає наступне. Оскаржуваний виконавчий напис вмотивований зокрема посиланням на п.2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Вказаний пункт передбачає вчинення виконавчих написів на підставі кредитних договорів, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобовязаннями та був внесений до вказаного Переліку Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Водночас, Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною вказану Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині зокрема можливості вчинення виконавчого напису стягувача для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року вказану постанову залишено без змін. Постановою Великої палати Верховного суду від 20 червня 2018 року постанова суду апеляційної інстанції залишена без змін. Згідно з ч. 2 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Згідно зі ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обовязковим до виконання. Враховуючи викладене, суд доходить до висновку, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений всупереч рішенню суду (Постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі №826/20084/14) та з посиланням на підставу його вчинення, яка втратила чинність на підставі цього рішення суду п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Наведений факт є самостійною підставою для задоволення позову та визнання оскаржуваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Аналогічна позиція викладена у судових рішеннях судів апеляційної інстанції (постанови Апеляційного суду міста Києва від 01.02.2018 року у справі №761/29661/16-ц, від 27.02.2018 року у справі №753/4424/17, постанова Львівського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 року у справі №914/3141/16, постанова Апеляційного суду Вінницької області від 10.07.2018 року у справі №53/187/18, постанова Апеляційного суду Волинської області від 11.02.2018 року у справі №161/16303/17, постанова Апеляційного суду Рівненської області від 18.04.2018 року). З цих підстав суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а оскаржуваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Outcome: approved