Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

До Кузнецовського міського суду Рівненської області звернулась [PERSON] з позовом до комунального підприємства «Вараштепловодоканал» Вараської міської ради (далі - КП «Вараштепловодоканал» ВМР), у якій з урахуванням уточнень просить: -визнати незаконним та скасувати наказ директора Кузнецовського міського комунального підприємства (далі - КМКП) № 164 від 31.05.2021 року «Про звільнення [PERSON] »; -поновити [PERSON] на посаді начальника абонентської служби КМКП; -стягнути з КМКП на користь [PERSON] кошти за вимушений прогул за період з 01.06.2021 року до дня ухвалення рішення по суті спору; -стягнути з КМКП на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01.08.2019 року її наказом № 67-к переведено на посаду начальника абонентської служби КМКП. Наказом директора КМКП № 164 від 31.05.2021 року її звільнено із займаної посади на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Однією з підстав звільнення в оскаржуваному наказі зазначено, що вона порушила обв`язки, передбачені Положенням про абонентську службу КМКП, затвердженого наказом директора № 194 від 12.08.2019 року, а саме було протерміновано повірку приладу обліку у приміщенні будівлі за адресою: [ADDRESS] та те, що майстром [PERSON] всупереч процедурі було прийнято на абонентський облік без зазначення в такому акті даних щодо повірки вузла. Однак, ні Положенням про абонентську службу, ні посадовою інструкцією не передбачено, що саме начальник абонентської служби повинен здійснювати контроль за повіркою приладів обліку та прийняттях їх на облік. Систематичні вимоги надання пояснень, безпідставне притягнення її до дисциплінарної відповідальності, утворення відповідачем некомпетентних комісій із розслідування роботи абонентської служби, видача наказу № 145 від 14.05.2021 року на її думку свідчать про упередженість керівництва відповідача до неї та розцінює як цькування. Вказує, що звільнення з підстав, передбачених п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України можливе лише за умови скоєння працівником проступку на роботі, вчиненого після застосування до цього працівника дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19.01.2019 року у справі № 592/6444/16-ц. Також вказує, що їй завдано моральну шкоду, яка полягає у загостренні серцево-судинних захворювань, які потребували амбулаторного та стаціонарного лікування та непередбачуваних витрат, порушення її психологічного стану через мобінг зі сторони керівника відповідача, втрата здоров`я, порушення соціальних зв`язків, яку оцінює в розмірі 10 000,00 грн. Від відповідача КП «Вараштепловодоканал» ВМР надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю. Відзив обґрунтовує тим, що відповідно до розділів ІІ та ІІІ Положення про абонентську службу, затвердженого наказом від 12.08.2019 року № 194, серед основних завдань та функцій абонентської служби є: -контроль за закінченням терміну повірки приладів обліку (п.п. 3.1-3.3 розділу ІІІ); -контроль за справністю приладів обліку, своєчасною їх повіркою (п. 9.2 Розділу ІІІ Положення). -Згідно з розділом V Положення, повну відповідальність за якісне і своєчасне виконання поставлених перед службою завдань та функцій несе начальник абонентської служби. Вказує, що у зв`язку із систематичністю невиконання посадових обов`язків, передбачених Положенням про абонентську службу та посадовою інструкцією, наказом № 164 від 31.05.2021 року до начальника абонентської служби [PERSON] застосоване дисциплінарне стягнення у виді звільнення з роботи за п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, а саме за: -протермінування повірки приладів обліку на об`єктів за адресою: [ADDRESS] (порушення п. 9.2 розділу ІІІ Положення); -Неодноразове прийняття на абонентський облік (складання та підписання відповідного акту) без зазначення даних щодо повірки засобів вимірювальноїх техніки (порушення пунктів 3.1-3.3 Положення та п. 6 розділу ІІІ Порядку прийняття приладу обліку на абонентський облік, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 12.10.2018 року № 270); -надання недостовірних даних, порушення обліку втрат теплової енергії, що підтверджується висновком комісії Кузнецовського міського комунального підприємства із визначення розміру грошових втрат (збитків) від 20.05.2021 року; -систематичність невиконання трудових обов`язків - накази від 11.05.2021 року № 128 та від 14.05.2021 року № 144 про застосування дисциплінарних стягнень і вигляді догани. Звертає увагу, що такі накази не скасовані та є чинними. Безпідставність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди обґрунтовує відсутністю підстав для поновлення позивача на посаді. У відповіді на відзив позивач [PERSON] вказує на те, що так звані факти «порушень», викладені у перших двох пунктах оскаржуваного наказу виявлені до притягнення її до відповідальності наказом № 128 від 11.05.2021 року та наказом № 144 від 14.05.2021 року. З висновком комісії Кузнецовського міського комунального підприємства із визначення грошових втрат (збитків) від 20.05.2021 року вона не була ознайомлена не їй не надано можливості надати свої пояснення з приводу нього. Викладаючи заперечення на відповідь на відзив відповідач, доводить, що позивача [PERSON] було ознайомлено з висновком від 20.05.2021 року. На його думку це підтверджується відсутністю вказівки зі сторони позивача на те, що їй не було надано будь-якого з документів, які зазначені в переліку підстав для прийняття наказу про її звільнення. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] просили відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. У своїх поясненнях представник відповідча [PERSON] послався на обставини, викладені у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини. 01.08.2019 року позивач [PERSON] переведена на посаду начальника абонентської служби КМКП, що підтверджується записом у копії трудової книжки позивача дослідженої у судовому засіданні. Відповідно до наказу директора КМКП № 164 від 31.05.2021 року «Про звільнення [PERSON] », позивача звільнено з посади начальника абонентської служби з 31.05.2021 року за систематичне невиконання без поважних причин покладених на неї обов`язків, на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Вараської міської ради від 25.06.2021 року № 524, змінено назву Кузнецовського міського комунального підприємства на комунальне підприємство «Вараштепловодоканал» Вараської міської ради. Вказана обставина доводиться копією відповідного рішення Вараської міської ради. У зв`язку з викладеним на підставі клопотання позивача суд ухвалив про заміну відповідача КМКП на належного відповідача КП «Вараштепловодоканал» ВМР. Зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що підставами звільнення позивача стало наступне. По-перше, виявлення того, що у приміщенні по м-ні Незалежності, 1, визначеному договором про надання послуги з постачання теплової енергії № 26 т/23 від 22.02.2021 року , було протерміновано повірку приладу обліку, що є порушенням обов`язків передбачених п. 3.3, п. 9.2 Положення про абонентську службу КМКП, затвердженого наказом директора № 194 від 12.08.2019 року. По-друге, виявлення факту прийняття на абонентський облік майстром абонентської служби [PERSON] вузлів розподільчого обліку 08.12.2020 року та 08.04.2021 року без зазначення у акті даних щодо повірки такого вузла, що суперечить вимогам п.п. 3.2-3.3, 9.2 Положення про абонентську службу, п. 6 розділу ІІІ Порядку прийняття приладу обліку на абонентський облік, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 12.01.2018 року № 270. По-третє, відповідачем враховано порушення (надання недостовірних даних/порушення обліку втрат теплової енергії) викладені у висновку комісії КМКП із визначення розміру грошових втрат (збитків) від 20.05.2021 року та систематичність невиконання трудових обов`язків начальника абонентської служби (наказ № 128 від 11.05.2021 року та наказ № 144 від 14.05.2021 року про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] ) Згідно із п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.01.2019 року у справі № 592/6444/16-ц визначено, що звільнення з підстав, передбачених пунктом 3 статті 40 КЗпП України можливе лише в разі скоєння працівником проступку на роботі, вчиненого після застосування до цього працівника дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором. Визначаючи обставину зазначену у правовій позиції, суд встановив наступне. Дисциплінарні стягнення за невиконання позивачем [PERSON] без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором застосовані до неї 11.05.2021 року на підставі наказу № 128 та 14.05.2021 року на підставі наказу № 144. В той же час діяння, у вчиненні якого звинувачується позивач у пункті І оскаржуваного наказу № 164 від 31.05.2021 року виявлений 29.04.2021 року, що підтверджується посиланням у цьому пункті на звіт № 247 від 29.04.2021 року та визнанням цієї обставини представниками відповідача. Щодо діяння, передбаченого п. 2 оскаржуваного наказу, яке стало підставою для звільнення позивача, то у цьому ж пункті зафіксовано, що воно виявлене 16.04.2021 року. Таким чином позивача звільнено за діяння (незалежно від наявності у них складу дисциплінарного проступку), які вчинені до застосування до позивача [PERSON] дисциплінарних стягнень, відповідно до наказу № 128 від 11.05.2021 року та наказу № 144 від 14.05.2021 року. Така обставина, за змістом правової позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 19.01.2019 року у справі № 592/6444/16-ц, дає підстави суду для висновку, що звільнення позивача [PERSON] за п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України здійснено з порушенням норм трудового законодавства, а відтак, відповідно до статті 235 КЗпП України позивач [PERSON] підлягає поновленню на роботі. Посилання відповідача в оскаржуваному наказі на порушення викладені у висновку комісії КМКП із визначення розміру грошових втрат (збитків) від 20.05.2021 року як на окрему підставу звільнення суд не може розцінити як дисциплінарне правопорушення вчинене позивачем [PERSON] . Суд враховує, що відповідно до ч.4 ст. 149 КЗпП України, стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. У наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини та дата вчинення проступку, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто роботодавець повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно правового акту чи акту локального нормотворення, на підставі якого працівник притягується до дисциплінарної відповідальності. За змістом правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 22.07.2020 року у справі № 554/9493/17, наказ про накладення на позивача дисциплінарного стягнення без зазначення вище вказаних обставин не відповідає вимогам трудового законодавства. Крім того, до суду не подано доказів відібрання пояснень відповідачем у позивача [PERSON] з приводу вище згаданого висновку комісії від 20.05.2021 року, що є окремою підставою для скасування наказу № 164 від 31.05.2021 року на підставі недотримання вимог ч.1 ст. 149 КЗпП України. Зі змісту відзиву на позовну заяву та пояснень представника відповідача у судовому засіданні вбачається, що відповідач доводить обставину про те, що факт притягнення позивача [PERSON] двічі до дисциплінарної відповідальності, а саме 11.05.2021 року на підставі наказу № 128 та 14.05.2021 року на підставі наказу № 144, сам по собі є окремою підставою для звільнення [PERSON] на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Проте такі доводи відповідача є безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. За змістом ч.1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Отже, законодавством передбачено можливість застосувати до працівника за порушення трудової дисципліни лише один вид стягнення. Зважаючи на те, що до [PERSON] наказом № 128 від 14.05.2021 року та наказом № 144 від 14.05.2021 року застосовано захід стягнення у виді догани, тому у відповідача відсутні підстави застосувати до позивача [PERSON] інший вид стягнення за дисциплінарні проступки зазначені у згаданих наказах. Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд бере до уваги наступні обставини. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). Суд погоджується з розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який поданий представником позивача станом на 28.09.2021 року у сумі 95 157,01 грн., оскільки такий розмір визнається сторонами та узгоджується з іншими доказами та фактичними даними у справі. Зокрема, довідкою відповідача № 28 від 02.06.2021 року про те, що середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становить 1 146,47 грн. та визначена кількість робочих днів за період з 01.06.2021 року до дня ухвалення рішення - 83 дні. Отже, на підставі викладеного з відповідача КП «Вараштепловодоканал» на користь позивача [PERSON] слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 95 157,01 грн. Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У своїй позовній заяві [PERSON] доводить про заподіяння їй моральної шкоди внаслідок мобінгу та оцінює таку шкоду в сумі 10 000 грн. У судовому засіданні не підтверджено належними та допустимими доказами факту мобінгу (систематичного цькування) позивача зі сторони адміністрації підприємства. Надання пояснень керівництву підприємства не носить надмірний характер, лежить у межах службових відносин та стосується роботи (компетенції) позивача. Отже, у суду відсутні підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивача внаслідок мобінгу, оскільки такого факту не встановлено. Позивач не заявляла про відшкодування моральної шкоди внаслідок звільнення із займаної посади. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Отже у суду відсутні підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивача [PERSON] . Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд встановив наступні обставини. Разом з позовною заявою позивач подала квитанцію дублікат квитанції від 28.06.2021 року про сплату судового збору у сумі 908,00 грн. Крім того, на виконання ухвали суду про залишення позову без руху позивач сплатила 01.07.2021 року 908,00 грн судового збору. Таким чином, позивачем сплачено судового збору на загальну суму 1816,00 грн. В то й же час ціна позову, з урахуванням остаточного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 95 157,01 грн. та розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн., складає 105 157,01 грн. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, позивач [PERSON] мала б заплатити судовий збір у сумі 1 051,57 грн. Оскільки сума задоволених майнових вимог становить 95 157,01 грн., тобто 90 відсоток від ціни позову, тому на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 946,941 грн судового збору пропорційно до суми задоволених вимог. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила у разі внесення судового збору у більшому розмірі ніж встановлено законом. Оскільки від позивача [PERSON] заява про повернення надлишково сплаченого судового збору не надходила у суду відсутні підстави на час ухвалення рішення, прийняти рішення про повернення частини судового збору. Суд також не вирішує питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з поданням заяви представником позивача про відшкодування таких витрат та оголошення наміру подати докази щодо суми таких витрат в порядку, передбаченому ч.8 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved