Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієт Центр» про визнання недійсним договору та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування даної позовної заяви зазначено, що 16 серпня 2016 року наказом №116-К позивача було зараховано на посаду сімейного лікаря до ТОВ «Дієт Центр». Після оформлення на роботу позивачу було повідомлено, що сімейних лікарів по факту немає, оскільки це клініка дієтології і якщо вона хоче стати консультантом з дієтології за «методом доктора Бровко», відповідач надасть їй доступ для опанування цієї методики. Було наголошено та тому, що така методика схуднення є унікальною та позивач зобов`язана буде відпрацювати в юридичних структурах відповідача протягом трьох років. Для цього вони укладуть відповідний договір. При укладенні Договору про надання тренінгових послуг №16/08-16 від 16.08.2016 (далі за текстом - Договір) позивачу було наголошено, що оплатність Договору є умовною і у випадку «відпрацювання» нею протягом трьох років, вона не буде нічого винна. Таке пояснення здалося позивачу логічним, оскільки дієтологічні методики позиціонувалися відповідачем як унікальні, а в Договорі був наявним пункт 4.2, відповідно до якого у разі, якщо замовник (відповідач) перебуватиме в трудових відносинах із виконавцем протягом трьох років з моменту підписання Акту приймання-передачі наданих послуг за цим Договором, замовник має право ставити питання виконавцю (позивачу) щодо прощення оплати за цим Договором (передбаченої п. 3.1. цього Договору). Таким чином, позивач розуміла, що метою укладення Договору було утримання співробітника, який отримав доступ до курсу відповідних дієтологічних методик відповідача від звільнення раніше ніж через три роки відпрацювання у клініці відповідача. Згодом, восени 2017 року керівництво ТОВ «Дієт Центру» повідомило позивача про необхідність підписати документи про проходження тренінгу. На запитання коли буде проходити тренінг їй пояснили, що проходження нових тренінгів буде відбуватися лише на папері і в Дніпро ніхто не поїде. Крім цього, керівництво центру повідомило, що у випадку незгоди з такими умовами працівник не може відмовитись від підписання, а хто буде обурюватись надто голосно, того буде звільнено за результатами службового розслідування, яке швидко організують, як і скарги на такого співробітника. А також погрожували, що подадуть до суду, в приклад ставили колишню працівницю, на яку відповідач уже подав до суду та виграв справу. На здивування позивача щодо вартості тренінгу, який їй навіть не доведеться відвідати, колеги їй пояснили, що це нормальна політика компанії: чим досвідченіший працівник, тим більше він винен компанії. Така політика дозволяє відповідачу тримати хороших співробітників на короткому повідку, не зважаючи на низький рівень заробітної плати. Таким чином, під тиском відповідача позивач змушена була підписати і Додаткову угоду №1 разом з додатками і Акт №2 приймання-передачі наданих послуг. Аналогічна ситуація склалась і у лютому та квітні 2018 року. Відпрацювавши три роки у клініці відповідача, позивач звільнилася за власним бажанням 02 грудня 2019 року. Проте, не зважаючи на обіцянку прощення так званого «боргу», ТОВ «Дієт Центр» без будь-якого попереднього досудового врегулювання спору звернулося до суду з вимогою стягнути з позивача вартість тренінгових послуг, які фактично не були проведені. Крім того, позивачем було змінено підставу позову шляхом доповнення, та окрім підстав для визнання договору недійсним, а саме введення її в обману та вчинення психічного тиску на неї з боку роботодавця, було доповнено тим, що договір укладено з порушенням вимог ч.1 ст. 203 ЦК України. Це, на думку позивача, полягає в тому, що відповідачем визначено істотну умову договору - ціну, яка суперечить вимогам Закону України « Про професійний розвиток працівників» № 4312-VI від 12.01.2012 та КЗпП України, що є підставою за ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним. Позивач, представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, суду був наданий відзив, з якого вбачається, що позивач не довела належними доказами фактів, на які вона посилається у позові, не обґрунтовано доводів вчинення тиску на неї, обману щодо надання трекінгових послуг відповідачем, також відсутні правові підстави для оспорювання правочину, доводи позивача є надуманими, позов подано виключно з метою уникнути виконання зобов`язань за договором, що оскаржується. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що також підписувала певний пакет документів при прийомі на роботу, однак на питання суду відповіла, що особисто документів, які підписувала позивач, вона не бачила і не знає їхнього змісту . Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 16 серпня 2016 року наказом №116-К позивача було зараховано на посаду сімейного лікаря до ТОВ «Дієт Центр», 31 жовтня 2018 року її було звільнено за власним бажанням відповідно до наказу 198-к від 30.10.2018. 01 листопада позивача було прийнято на посаду головного лікаря ТОВ «Дієт Клуб» відповідно до наказу № 75-к від 31.10.2018 та 02 грудня 2019 року звільнено за власним бажання відповідно до наказу № 150-к від 19.11.2019 (копія трудової книжки [PERSON] а.с. 21-26) 16 серпня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Дієт Центр» було укладено договір про надання трекінгових послуг з додатками (а.с. 10-20). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3,5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним. Відповідно до ч..1,2 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 129 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи визнається недійсним. Роз`ясненнями, викладеними в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлено, що відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під -зливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом -насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Позивач не надала суду доказів вчинення щодо неї обману та тиску. Відповідно до ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо ненадання трекінгових послуг позивачу суд вважає за необхідне зазначити, що в судовому засіданні позивач підтвердила факт того, що займалася прийомом пацієнтів та застосовувала дієтологічну методику шляхом використання алгоритму комп`ютерної програми. Щодо факту того, що відповідачем визначено істотну умову договору - ціну, яка суперечить вимогам Закону України « Про професійний розвиток працівників» № 4312-VI від 12.01.2012 та КЗпП України, що є підставою за ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним, суд погоджується з думкою відповідача про те, що знання та навички, отримані позивачем за договором, що є предметом позову, не мають ознак підвищення кваліфікації або загального професійного рівня, а є по суті ознайомленням та передачею запатентованих методик, розроблених спеціалістами та власниками підприємства відповідача. Відтак, суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed