Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 04.11.2015 року звернувся позивач [PERSON] із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 20.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-500/236/2007, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 300\~000 доларів США, які позичальник зобовязався повернути в строк до 20.12.2022 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами. З метою забезпечення виконання зобовязань 20.12.2007 року між банком та позивачем було укладено договір поруки №SR-500/236/2007. 18.03.2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги та договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» отримало право вимоги за кредитним договором № ML-500/236/2007. Позивач зазначає, що в даних договорах відсутні будь-які посилання на договір поруки, вважає, що жодних правовідносин між ним та новим кредитором не існує, передача права вимоги значно змінила істотні умови договору поруки, оскільки було змінено валюту кредиту на гривні та змінено процентну ставку, до того ж введено в оману щодо порядку сплати процентів. За даних обставин позивач просить визнати договір поруки припиненим. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю від 17.08.2015 року позовну заяву підтримав та просив задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] за довіреністю від 18.06.2015 року та 13.05.2015 року проти задоволення позову заперечувала, зазначаючи, що ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15.10.2015 року було відхилено апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Приморського районного суду м. Одеси, яким було задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо стягнення у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] суми боргу за кредитним договором № ML-500/236/2007 від 20.12.2007 року у розмірі 11\~479\~011,51 грн. Дана ухвала набрала законної сили та не оскаржувалась у касаційному порядку. До того ж, доводи позивача, викладені в позовній заяві, досліджувались під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції. Судом встановлено, що 20.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-500/236/2007, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 300 000 доларів США, які позичальник зобовязався повернути в строк до 20.12.2022 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами. Сторони наступним домовились, що для розрахунку процентів за користування Кредитом буде використовуватись Плаваюча процентна ставка. Фіксований відсоток 5,99% річних (п.3 частини 1 Договору). З метою забезпечення виконання зобовязань 20.12.2007 року між банком та позивачем було укладено договір поруки №SR-500/236/2007. 18.03.2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги та договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» отримало право вимоги за кредитним договором № ML-500/236/2007. Відповідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. У звязку з невиконанням боржником та поручителем обовязку з повернення кредиту рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2012 року було задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо стягнення у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] суми боргу за кредитним договором № ML-500/236/2007 від 20.12.2007 року у розмірі 11 479 011,51 грн. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15.10.2015 року було відхилено апеляційну скаргу [PERSON] на вказане рішення та залишено його без змін. Суд, проаналізувавши наведені позивачем обставини щодо визнання поруки припиненою, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд відхиляє посилання позивача щодо відсутності будь-яких відносин за кредитним договором між ним та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки вищезазначеним рішенням суду встановлено наявність правового звязку між позивачем та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що стало підставою для стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку, таким чином ТОВ «ОТП Факторинг Україна», предявивши позов до [PERSON], засвідчив наявність правового звязку між сторонами, а суд, задовольнивши таку вимогу, своїм рішенням встановив його правомірність. До того ж, з витребуваних від відповідача копій документів, згідно Додатку №1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 року судом встановлено наявність даних про договір поруки, укладений з позивачем, в переліку договорів, що передаються новому кредитору, що підтверджує перехід права предявлення вимоги до поручителя новому кредитору. Також, суд не вбачає необхідності в правовій оцінці посилання позивача щодо відсутності в договорі пункту, яким би передбачалася заміна первісного кредитора та подальша відповідальність поручителя перед новим кредитором, оскільки в мотивувальній частині ухвали Апеляційного суду Одеської області від 15.10.2015 року вже надано правову оцінку даному твердженню, в результаті чого суд прийшов до висновку, що «доводи апелянта стосовно порушення його права як сторони договору поруки заміною кредитора після підписання договору купівлі-продажу кредитного портфелю та неотримання у нього згоди на заміну кредитора є необґрунтованими з оглядати на таке. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, після підписання договору купівлі-продажу кредитного портфелю право вимоги за договором поруки перейшло від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Частиною 1 статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи вищенаведене, посилання апелянта на ч.1 ст. 651 ЦК України є помилковим, адже ототожнювання зміни кредитора із зміною умов договору поруки є хибним». Стосовно посилань позивача на ту обставину, що передача права вимоги за кредитним договором первісним кредитором новому кредиторові значно змінила істотні умови договору поруки суд зазначає, що дана обставина також була предметом розгляду судом апеляційної інстанції, який прийшов до висновку про відсутність збільшення обсягу відповідальності поручителя та відсутність підстав визнання договору поруки припиненим в силу ч.1 ст.559 ЦК України. Стосовно доводів позивача щодо відсутності правовідносин між ним та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки згідно розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №2023 від 20.08.2015 року, яким: виключено інформацію про товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» з Державного реєстру фінансових установ; анульовано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК №241 та додаток до нього від 03.12.2009 року, суд встановив, що дане питання також розглядалось судом апеляційної інстанції, який прийшов до висновку про безпідставність таких доводів, оскільки на час ухвалення рішення Приморським районним судом м. Одеси від 04.09.2012 року, розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №2023 від 20.08.2015 року, не існувало, отже ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був повноправним учасником кредитних відносин. Також суд відхиляє доводи позивача щодо невірного нарахування заборгованості з метою незаконного збільшення боргового навантаження, оскільки, виходячи з тексту мотивувальної частини ухвали суду апеляційної інстанції, встановлено факт правильності розрахунку заборгованості. До того ж, відповідно до п.1.4.1.5.4 частини другої кредитного договору сторони підтверджують, що вони повністю ознайомлені та цілком згодні з порядком визначення плати за кредитом та окремими елементами цього порядку. Пунктом 2.3.1 договору поруки поручитель затверджує, що він ознайомлений з положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст та згоден виступати поручителем за борговими зобовязаннями. Таким чином, недоречними є посилання позивача на відсутність порядку сплати процентів в договорі поруки та його непоінформованість з цього питання. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Одним із основних аспектів верховенства права, що гарантоване ст. 6 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є принцип юридичної певності, який вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обовязкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи (див. справа «Рябих проти Росії», заява №52854/99, рішення від 24.07.2003р.- пункти 51-52; справа « [PERSON] проти України», заява №41984/98, рішення від 09.11.2004р. пункт 91). Проаналізувавши доводи позовної заяви, суд встановив, що всі без вийнятку обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, вже було досліджено в суді апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2012 року. Суд першої інстанції не наділений повноваженнями ставити під сумнів та надавати переоцінку висновків судів вищих інстанцій. Також, суд зазначає, що банк вже реалізував своє право вимоги дострокового повернення кредиту, яке задоволено рішенням суду з визнанням правомірності такої вимоги, тож визнання договору поруки припиненим в іншому провадженні на підставі вже досліджених раніше обставин, не вбачається можливим.

Outcome: dismissed