Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом звернулось Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», в якому просило стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № 137811/31/к від 19 червня 2013 року станом на 26.06.2019 року у розмірі 42429 грн 23 коп. та судові витрати. В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на те, що 19 червня 2013 року між [PERSON] та ПАТ «АБ «Експрес-Банк», правонаступником якого є позивач, було укладено кредитний договір № 137811/31/к, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на споживчі потреби в сумі 25000,00 грн, терміном користування на 36 місяців з 19.06.2013 р. по 19.06.2016 р. зі сплатою процентів в розмірі 28,0 % річних, а з часу припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення кредитного договору - в розмірі 38 % річних. Проте відповідач взяті на себе кредитні зобов`язання належним чином не виконував, в зв`язку з чим за ним утворилась вказана кредитна заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 13058,77 грн, заборгованості за процентами в розмірі 24238,36 грн, інфляційного збільшення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5132,10 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи позивач був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце його проведення повідомлявся належним чином в порядку, передбаченому п. 19 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, про причини неявки не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не надав. Ухвалою Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2019 року постановлено провести заочний розгляд зазначеної справи. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 19 червня 2013 року між ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 137811/31/к (кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок НСМЕП), відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на споживчі потреби в сумі 25000,00 грн на строк 36 місяців з 19.06.2013 р. по 19.06.2016 р. зі сплатою процентів. Процентна ставка є фіксованою. З моменту укладання договору до моменту припинення здійснення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення цього договору, на поточний (картковий) рахунок, відкритий у кредитодавця, процентна ставка становить 28% річних. З моменту припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення цього договору, на поточний (картковий) рахунок, відкритий у кредитодавця, до закінчення строку дії договору процентна ставка становить 38 % річних. Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що за надання кредитодавцем позичальнику супутніх послуг, які пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту, позичальник сплачує кредитодавцю плату згідно тарифів, зазначених в Додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору. Відповідно до п.1.7 кредитного договору сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним вартість супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, визначені в Додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору. Згідно з п. 2.4 кредитного договору кредит надається позичальнику шляхом перерахування кредиту на поточний (картковий) рахунок позичальника, на який здійснюється зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства-роботодавця. Пунктом 2.5 кредитного договору визначено, що погашення кредиту позичальником здійснюється шляхом безготівкового перерахування на рахунок, вказаний в п.2.3 договору, та/або шляхом внесення готівки в касу кредитодавця для зарахування на вище зазначений рахунок грошових коштів в сумах та в терміни, визначені в Додатку № 1 до цього договору, що є невід`ємною частиною договору. Відповідно до п.2.7 зазначеного договору суми грошових коштів, які фактично надійшли на погашення заборгованості позичальника за договором, спрямовуються кредитодавцем на погашення заборгованості позичальника в такій послідовності: в першу чергу погашається заборгованість по простроченим нарахованим процентам за користування кредитом, в другу чергу погашається заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом, в третю чергу погашається заборгованість по простроченій сумі кредиту, в четверту чергу погашається заборгованість по сумі кредиту, в п`яту чергу погашається заборгованість по сплаті інших платежів за договором. Пунктом 4.1 встановлено, що проценти за користування кредитом нараховуються кредитодавцем щомісячно в останній робочий день звітного місяця (без врахування останнього робочого дня звітного місяця та послідуючих неробочих днів місяця), починаючи з останнього робочого дня попереднього звітного місяця, а також по факту повного погашення кредиту, методом факт/факт за ставкою, визначеною договором, виходячи з 365/366 календарних днів у році. При цьому, при нарахуванні процентів за кредитом день його повернення кредитодавцеві - не враховується. Згідно з п.4.3 кредитного договору проценти за користування простроченою сумою кредиту нараховуються на прострочену суму кредиту за фактичну кількість днів користування кредитом, включаючи день виникнення простроченої заборгованості та не включаючи день погашення такої заборгованості за ставкою, яка визначається як сума ставки, визначеної в п.1.4 договору та 5 процентів річних. Згідно з відомостями ЄРДПОУ публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк» знаходиться в стані припинення. Відповідно до ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом. Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом. Згідно із п.п. г п. 11 ч. 4 ст. 1 ЗУ «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків» приєднання банку за спрощеною процедурою передбачає, зокрема, що не застосовуються положення законодавства щодо завершення приєднання з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо правонаступництва Банку-правонаступника, а також одночасного подання документів для державної реєстрації змін до відомостей про Банк-правонаступник, що містяться у такому реєстрі, та документів для державної реєстрації припинення Банку, що приєднується. Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків Банку, що приєднується, виникає у Банку-правонаступника з моменту, визначеного передавальним актом, затвердженим загальними зборами Банку, що приєднується, та Банку-правонаступника. Судом встановлено, що у зв`язку з реорганізацією Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», останнє є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» згідно з п.п. г п. 11 ч. 4 ст. 1 ЗУ «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», що підтверджується витягом з статуту, затвердженим НБУ 11.06.2018 р. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 16.12.2014 року відбулось останнє перерахування заробітної плати на рахунок відповідача та останнє часткове погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 548 грн 42 коп.(126,23 + 422, 19) та за процентами за користування кредитом 10.12.2014 р. в розмірі 345,13 грн. Проте в порушення умов кредитного договору, ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач кредитні зобов`язання за договором в повному обсязі не виконав, у зв`язку з чим станом на 26.06.2019 року позивачем нарахована заборгованість в розмірі 42429,23 грн 39 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 13058,77 грн, заборгованості за процентами в розмірі 24238,36 грн, інфляційного збільшення заборгованості за кредитом в розмірі 5132,10 грн. Суд, розглядаючи питання обґрунтованості вимог за наведеним розрахунком, виходить з того, що відповідачем не спростовано зазначений розрахунок в частині заборгованості за тілом кредиту в сумі 13058,77 грн та інфляційного збільшення заборгованості, нарахованого позивачем за період з 01.08.2016 року по 31.05.2019 року в сумі 5132,10 грн. Проте позивачем не обґрунтовано розрахунок в частині заборгованості за процентами за користування кредитними коштами за таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч. 1 ст. 251, ч. 1 с. 252, ч. 1 ст. 254 ЦК України). Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 с. 252 ЦК України). Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору № 137811/31/к від 19 червня 2013 року договір укладено на 36 місяців, набирає чинності з моменту його підписання уповноваженим представником кредитодавця і позичальником та скріплення печаткою кредитодавця та діє по 19.06.2016 року. У разі наявності заборгованості позичальника по договору на 0-00 годину останнього дня дії договору у зв`язку з відсутністю можливості кредитодавцем списати грошові кошти з поточного (карткового) рахунку з причини їх відсутності, кредитодавець має право та може в односторонньому порядку одноразово продовжити строк дії договору на 30 календарних днів. У разі невиконання або неналежного виконання будь-якою із сторін своїх зобов`язань за договором, договір продовжує діяти до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Договір припиняє свою дію у разі виконання позичальником своїх зобов`язань по договору в повному обсязі. Оскільки судом встановлено, що сторони передбачили строк дії договору - 19.06.2016 року та погодили право банку в односторонньому порядку продовжити його дію на 30 календарних днів у разі наявності заборгованості позичальника по договору на 0-00 годину останнього дня дії договору, суд дійшов висновку про те, що сторонами встановлено строк виконання позичальником свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості - до 19 липня 2016 року. Наявність умови договору про те, що договір припиняє свою дію у разі виконання позичальником своїх зобов`язань по договору в повному обсязі не спростовує висновків суду, оскільки наявність вказаної умови не свідчить про те, що договором встановлено строк виконання зобов`язання в розумінні статті 251 та 530 ЦК України, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15. Оскільки судом встановлено, що сторони погодили строк виконання позичальником свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості - до 19 липня 2016 року, суд дійшов висновку про те, що нарахування процентів за кредитним договором після спливу вказаного строку припиняється на підставі ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 530 ЦК України, що відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові вказала на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості за процентами, нарахованої за період з 20 липня 2016 року по 26 червня 2019 року в розмірі 16331,52 грн задоволенню не підлягають. Посилання позивача на те, що передбачена п. 4.3 кредитного договору можливість нарахування процентів на прострочену суму кредиту надає право позикодавцю нараховувати проценти після строку кредитування є необґрунтованим, оскільки вказана умова договору передбачає можливість нарахування процентів на суму простроченого зобов`язання в межах строку кредитування та не передбачає можливість нарахування таких процентів після строку кредитування. Крім того, судом встановлено, що п. 1.6 кредитного договору № 137811/31/к від 19 червня 2013 року та Додатком № 1 до даного договору було передбачено плату за надання кредитодавцем позичальнику супутніх послуг, які пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту - комісії за надання кредиту в розмірі 1875,00 грн одноразово в момент отримання кредиту та комісії за зарахування кредитних котів на поточний (картковий) рахунок позичальника в розмірі 115,63 грн в момент отримання кредитних коштів, що були перерахована відповідачем [PERSON] на користь позивача 19 червня 2013 року, що підтверджується банківськими виписками по рахунку відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У рішенні від 10.11.2011 року Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення Закону ( 1023-12 ), які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону ( 1023-12 ) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР) слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що передбачена п.1.6 умова кредитного договору щодо надання банку плати (комісії) за надання кредиту в розмірі 1875,00 грн не може бути визнано додатковою послугою, за яку може бути нарахована така плата. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Таким чином, на підставі ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) умова договору, якою передбачена комісії за надання кредиту в розмірі 1875,00 грн, є нікчемними з моменту укладення кредитного договору. Оскільки судом встановлено неправомірне зарахування платежу відповідача в сумі 1875,00 грн на сплату комісійної винагороди за надання кредиту, суд дійшов висновку про те, що вказана сума грошових коштів має бути віднесена на погашення простроченої заборгованості за процентами, що відповідає черговості погашення заборгованості, передбаченої п. 2.7 кредитного договору. Підсумовуючи наведене, заборгованість за процентами за період з 19.06.2013 року по 19.07.2016 року, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] складає 6031,84 грн (24238,36 грн (загальна сума заборгованості за процентами, нарахована позивачем) - 16331,52 грн ( проценти нараховані за період з 20.07.2016 р. по 26.06.2019 р.) - 1875,00 грн). З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що [PERSON] станом на 26.06.2019 р. має заборгованість за кредитним договором в розмірі 24222 грн 71 коп.: - 13058 грн 77 коп. - заборгованість за кредитом, - 6031 грн 84 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 19.06.2013 року по 19.07.2016 року, - 5132 грн 10 коп. - інфляційне збільшення заборгованості за період з 01.08.2016 року по 31.05.2019 року. В цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 18206,52 грн задоволенню не підлягають. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним при подачі позову до суду пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1096,69 грн.

Outcome: partial