Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

До суду 23.09.2015 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], за яким просив: визнати за ним право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]; виділити йому в натурі 1/3 частку вказаної квартири. В обґрунтування позову зазначив, що згідно договору купівлі-продажу від 23.12.1998 року він придбав у [PERSON] квартиру, загальною площею 58.0 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. По технічному паспорту, виданому 03.09.2002 року ОМБТІ та РОН у квартирі є два виходи та розташована вона на першому поверсі будинку. Посилався на те, що з відповідачкою [PERSON] перебував у шлюбі з 22.02.1997 року, який був розірваний 27.05.2008 року. 20.11.2002 року він подарував своїй доньці [PERSON] від першого шлюбу [PERSON] 1/3 частину вказаної квартири. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.09.2010 року за позовом [PERSON] до нього про визнання права власності у порядку розподілу майна подружжя за [PERSON] було визнано право власності на 1/3 частину вищевказаної квартири, посилався на те, що у нього у власності залишилось 1/3 частини спірної квартири. Йому стало відомо про намір відповідачів продати свої частки, тому він звернувся до суду з дійсним позовом. Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю Кравчук Т.С.. Ухвалою суду від 19.10.2015 року провадження у справі було відкрито. Ухвалою суду від 23.03.2016 року по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. До суду 25.08.2016 року надійшло повідомлення судового експерта [PERSON] від 11.08.2016 року №1857 про неможливість виконання експертизи (а.с.50). Ухвалою суду від 05.09.2016 року провадження у справі відновлено та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 20.04.2017 року по справі знову було призначено судову будівельно-технічну експертизу. 28.03.2018 року матеріали цивільної справи повернуто до Приморського районного суду м. Одеси із листом судового експерта [PERSON] без надання експертного висновку. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 12.04.2018 року №1093/0/15-18 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у звязку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді Кравчук Т.С. Антонецького С.Л., з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 13.06.2018 року справу було прийнято до провадження та справу призначено до судового розгляду в підготовчому засіданні на 08.10.2018 року. До суду 08.10.2018 року надійшов відзив на позов від представника [PERSON], згідно якого зазначили, що [PERSON] належить 1/3 частини квартири [ADDRESS], відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.09.2010 року по справі №2-10957/10. Іншими співвласниками вказаної квартири є [PERSON], [PERSON]. [PERSON] володіє 1/3 частиною квартири на підставі договору від 20.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], р. №17648. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї і реєстрацію №630 від 28.03.2016 року, крім неї, [PERSON], у квартирі зареєстровані 4 осіб, серед яких [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Отже, посилалась на те, що позивач і так є власником 1/3 частини спірного майна та зазначене ніхто не оспорює. Також, згідно висновку експерта №078-04/16 будівельне технічного дослідження про можливість виділу 1/3 частини квартири №45 за адресою: м. Одеса, пров. О. Матросова, буд. 1, від 07.04.2016 року, реальний поділ квартири між співвласниками в частках по 1/3 кожному є неможливим. За викладених обставин просили відмовити у задоволенні позову (а.с.128-129). Ухвалою суду від 08.10.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 06.12.2018 року. У судовому засіданні 06.12.2018 року був присутній позивач, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. При цьому, у судовому засіданні не заперечував, що він є власником 1/3 частки спірної квартири, 1/3 частину він сам подарував дитині її колишньої дружини [PERSON], а іншу частину квартири відсудила його колишня дружина. Вважає, що він фактично залишився без квартири. Відповідачі у судове засідання не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Представника відповідачки [PERSON] надала до суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності та заперечувала проти задоволення позовних вимог. Відповідачка [PERSON] 05.12.2018 року також надала до суду заяву, згідно якої позов не визнала, заперечувала проти його задоволення та просила розглядати справу її відсутності. Суд з урахуванням вимог ст. 223 ЦПК України, за згодою позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів, сповіщених належним чином. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, з урахуванням відзиву відповідача та пояснення позивача, приходить до висновку, що даний позов підлягає не задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу №Н-00537/98 від 23.12.1998 року позивач придбав у [PERSON], від імені якого дія [PERSON], квартиру №45, загальною площею 58.0 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., за адресою: м. Одеса, пров. О. Матросова, буд. 1. Право власності було зареєстровано за позивачем 25.12.1998 року в КП «ОМБТІ та РОН» (кн..300пр стр.157 р.496). На імя позивача 03.09.2002 року було виготовлено технічний паспорт на вказану квартиру. 20 листопада 2002 року позивач порадував відповідачці [PERSON] 1/3 зазначеної квартири згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №17648. Зазначене не заперечується та визнається сторонами по справі (а.с.96-97). Згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.09.2010 року (справа №2-10957/10) було задоволено позов [PERSON] та визнано за нею право власності на 1/3 частини квартири №45, загальною площею 58.0 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., за адресою: м. Одеса, пров. О. Матросова, буд. 1, у порядку загального розподілу спільного сумісного майна подружжя (а.с.11-12). Зазначене рішення суду від 23.09.2010 року було залишено без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 13.12.2010 року. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Статтею 41\~Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до частин першої, третьої статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.392\~ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1)якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобовязальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права); 2)у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має субєктивне матеріальне право на їх задоволення (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 13 квітня 2016 р. у справі № 6-2981цс15; від 1 червня 2016 р. у справах № 6-929цс16, № 6-1044цс16). Між тим, за розглядом справи судом не встановлено жодної з підстав, передбаченої ст. 392 ЦК України, для визнання право власності за позивачем. З викладених судом обставин вбачається, що позивач і так є власником 1/3 частини спірної квартири, дане право власності за ним належним чином зареєстроване, ніким не оспорюється та відповідачами не заперечується. Правовстановлюючих документів позивачем не втрачено. Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визнання за ним права власності на 1/3 частину квартира та відмовляє в їх задоволенні. З приводу вимог позивача про виділ йому частки квартири в натурі суд враховує наступне. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356\~ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Згідно зі статтею 358\~ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності у відповідності до положень частини першої статті 364 ЦК України. Відповідно до частин першої-третьої статті 364\~ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно з частинами першою, другою статті 367\~ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності припиняється. Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 ЦК України). Виходячи з аналізу статей 183, 364, 367 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилося. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до цих часток. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частину жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану житлового будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежилі, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як жилі через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. \~\~Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, у постанові від 05.12.2018 року у справі № 175/4543/13-ц. Як вбачається із наданого представником відповідача висновку №07-04/16 від 07.04.2016 року, складеного експертом [PERSON] (кваліфікаційний сертифікат серії АЕ №001034 від 19.12.2012 року) про можливість виділу 1/3 частки квартири [ADDRESS], виділити в натурі 1/3 частину 2х кімнатної квартири технічно не є можливим, досліджувана квартира є неподільною. Викладене не спростоване стороною позивача. Окрім того, суд зауважує, що ухвалою суду від 23.03.2016 року за клопотанням саме позивача було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проте вона не була проведена через несплату позивачем вартості такої експертизи. На спростування висновку 07-04/16 від 07.04.2016 року, складеного експертом [PERSON], про неможливість виділу частки квартири позивачем до суду належних та допустимих доказів не надав. Частиною 1статті 13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи розмір часток сторін, відсутність технічної можливості поділу квартири відповідно до часток співвласників, що не спростовано позивачем, суд приходить до висновку про неможливість проведення реального виділу позивачу 1/3 частини спірної квартири, тому відмовляє в цій частині позовних вимог також. За змістом ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Outcome: dismissed