Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

До Казанківського районного суду Миколаївської області надійшла позовна заява адвоката Задерецького В.А., який діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та порядку виконання судового рішення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Відповідач [PERSON] на даний час зареєстрований за вказаною адресою, але фактично двадцять років в зазначеній оселі не проживає та не з`являється, що підтверджується актом підтвердження на предмет фактичного проживання. Оскільки за вищевказаною адресою відповідач не проживає тривалий час, жодним чином не бере участі в утриманні будинку позивача, добровільно не бажає зніматися з реєстрації, позивач був змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. На підставі наведеного позивач просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; визнати судове рішення підставою для зняття [PERSON] з реєстраційного обліку місця проживання. Ухвалою суду від 22.07.2021 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивача просив суд розглянути справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду цивільної справи був повідомлений завчасно та належним чином, причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники справи не з`явилися до зали судового засідання. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та доведених обставин, приходить до такого висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 37021596 від 27.12.2012 року та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27.12.2020 року. Згідно акту підтвердження на предмет фактичного проживання від 13.04.2021 року №4, відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає більше двадцяти років. Відповідно до довідки Казанківської селищної ради від 09.07.2021 року № 1825/15-12, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Статтею 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України). Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Враховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] у належному позивачу житловому будинку перешкоджає реалізації останньому права розпорядження власним майном, наявні підстави для задоволення позовної заяви. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили, є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою. Згідно з ч.1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 1816,00 грн.

Outcome: approved