Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області 12 червня 2018 року надійшла позовна заява [PERSON], уточнивши яку він просить визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок № 231-а по вул. Марїнській у м. Маріуполі Донецької області, який складається із: житлового будинку літ. А-1, сараїв літ. Б та В, вбиральні літ. Г, воріт № 1, паркану № 2, замощення, житловою площею 34,4 кв. м, загальною площею 60,9 кв. м, зокрема на Ѕ частини після смерті батька [PERSON], який помер 17 травня 2006 року, та на Ѕ частини після смерті матері [PERSON], яка померла 14 березня 2008 року. [PERSON] свої позовні вимоги мотивує тим, що його батьки: [PERSON], [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час цього шлюбу у них народилося двоє дітей: позивач та [PERSON], який 27 квітня 2011 року помер. Під час спільного проживання та за спільні кошти, батьки позивача збудували будинок № 231-а по вул. Марїнській (Кірова) у м. Маріуполі. Указаний житловий будинок збудований на земельній ділянці площею 500 кв. м, яка виділена [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 15 жовтня 1955 року. У 1963 році будівництво житлового будинку № 231-а по вул. Марїнській у м. Маріуполі завершене. Рішенням Виконавчого комітету від 11 червня 1975 року затверджений акт приймання указаного житлового будинку. Посилаючись на Указ Президіуму Верховної ради СРСР від 26\~серпня 1948 року та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, позивач вказує, що його батьком виконані усі вимоги діючого на той час законодавства та він у передбаченому порядку набув право власності на указаний будинок. 17 травня 2006\~року помер батько позивача [PERSON], та 14 березня 2008 року померла мати позивача [PERSON] Позивач є єдиним спадкоємцем. На теперішній час померлий [PERSON] на день смерті свого батька у спірному будинку не проживав та не був зареєстрований, зокрема відповідно до домової книги [PERSON] знятий з реєстрації 16 березня 2001 року. 15 грудня 2017 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину на указане будинковолодіння, яка відкрилася після смерті: [PERSON], [PERSON], однак приватним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, тобто указаний житловий будинок. Посилаючись на указані обставини та положення ст. ст. 328, 392, 1216, 1218, 1261, 1268, 1270, 1296, 1297 ЦК України, позивач просив позовні вимоги задовольнити. Маріупольська міська рада своїм правом не скористалася та відзив на позов в адресу суду не направила. У підготовчому судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, у подальшому подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявився, попередньо подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник Маріупольської міської ради [PERSON] до судового засідання не зявилася, попередньо подала до суду заяву про розгляд даної цивільної справи за її відсутності, в якій вказала, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 червня 2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначені підготовчі судові засідання, розяснено учасникам справи їх право та строки на подачу відзиву на позов, відповіді на відзив та письмових заперечень. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 червня 2018 року витребувано у МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» інвентарну справу на будинковолодіння за адресою: вул. Марїнська (Кірова), 231-а, м. Маріуполь, та у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] спадкову справу після смерті [PERSON], який помер 17 травня 2006 року, та [PERSON], яка померла 14 березня 2008 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2019 року заяву про уточнення позовних вимог прийнято до розгляду по суті. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено указану справу до розгляду по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 247 ЦПК України не здійснювалося, у звязку із розглядом справи за відсутності сторін. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, а також матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] та [PERSON], витребуваних судом з метою встановлення кола спадкоємців та відповідно можливих відповідачів у справі, та інвентарну справу на спірний будинок, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] 04 травня 1948 року уклали між собою шлюб, про що вчинений актовий запис № 5. Згідно із свідоцтвом про народження від 23 серпня 1951 року серії ПЭ № 470004, [PERSON] народився 19 серпня 1951 року, про що Високською сільською радою Пінського району Пінської області Білорусь вчинений актовий запис № 22. Відповідно до свідоцтва про народження від 20 вересня 1957 року серії І-ПЯ № 141861, [PERSON] народився 27 серпня 1957 року, про що вчинений актовий запис № 62. Відповідно до свідоцтва про смерть від 18 травня 2006 року серії 1-НО № 105782, [PERSON] помер 17 травня 2006 року, про що вчинений актовий запис № 1148. Згідно із свідоцтвом про смерть від 17 березня 2008 року серії 1-НО № 277461, [PERSON] померла 14 березня 2008 року, про що вчинений актовий запис № 720. Відповідно до свідоцтва про смерть від 28 квітня 2011 року серії 1-НО № 540826, [PERSON] помер 27 квітня 2011 року, про що вчинений актовий запис № 800. Згідно з відповіддю Першої маріупольської державної нотаріальної контори від 22 січня 2019 року № 266/01-09 та Інформаційної довідки із Спадкового реєстру, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася. Відповідно до записів у домовій книзі для прописки громадян, які проживають у [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстрований у вказаному будинку з 17 лютого 1951 року; [PERSON], [INFO], зареєстрована у вказаному будинку з 27 серпня 1986\~року,; [PERSON], [INFO], зареєстрований в указаному будинку з 28 грудня 1979 року; [PERSON], [INFO], зареєстрований в указаному будинку 26 жовтня 1988 року та 08 вересня 2000 року вибув до м.\~Єнакієво Донецької області, знятий з обліку 27 березня 2001 року. Згідно із інформацією Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послу Маріупольської міської ради від 01 листопада 2017 року № 03-07-6966, у будинку № 231-а по вул. Кірова (Марїнська) у м. Маріуполі, [PERSON] зареєстрований з 17 лютого 1951 року по 17 травня 2006 року; [PERSON] зареєстрований з 28 грудня 1979 року до теперішнього часу; [PERSON] зареєстрована з 27 серпня 1986 року по 09 квітня 2008 року. Відповідно до спадкової справи № 99/2017, заведеної після смерті [PERSON], із завою про прийняття спадщини 15 грудня 2017 року звернувся [PERSON] Інші спадкоємці не зверталися. На день смерті [PERSON] зареєстрований за адресою: вул. Кірова (Марїнська), 231-а, м.\~Маріуполь, Донецька область. Згідно із спадковою справою № 100/2017, заведеною після смерті [PERSON], із завою про прийняття спадщини 15 грудня 2017 року звернувся [PERSON] Інші спадкоємці відсутні. На день смерті [PERSON] зареєстрована за адресою: вул. Кірова (Марїнська), 231-а, м.\~Маріуполь, Донецька область. [PERSON] приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області [PERSON] від 15 грудня 2017 року відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, а саме: у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] та [PERSON] на частини житлового будинку № 231-а по вул. Марїнській (Кірова) у м. Маріуполі. Правовою підставою для відмови у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом указано те, що [PERSON] не представлено нотаріусу правовстановлюючих документів щодо належності спірного майна спадкодавцям та [PERSON] з Реєстру права власності. Судом досліджено інвентарну справу № 15052 на будинок № 231-а по вул. Кірова квартал № 404 у м. Маріуполі, відповідно до якої 15 жовтня 1959 року на підставі рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів працюючих від 08 червня 1959 року № 8, з [PERSON] укладений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, у тому числі кімнат від однієї до пяти. 21 лютого 1975 року [PERSON] видана довідка № 27689 про належність йому споруд будинковолідння № 231-а по вул. Кірова у м. Маріуполі загальною площею 60,4\~кв.\~м, житловою площею 34,4 кв. м. Згідно з актом прийому індивідуального будинковолодіння № 231-а по вул. Кірова у м. Маріуполі 13 травня 1975 року, комісією прийнято указане будинковолодіння в експлуатацію, яке збудоване [PERSON] Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної [PERSON] депутатів працюючих м. Жданова від 11\~червня 1975 року № 195/1 затверджений акт прийому індивідуального будинковолодіння, збудованого [PERSON] по вул. Кірова, 231-а у м. Маріуполі. Відповідно до висновку про реєстрацію будинковолодіння від 21 лютого 1975 року № 27689, будинок № 231-а по вул. Кірова у м. Маріуполі на підставі договору про надання у безстрокове користування [PERSON] земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності, підлягає реєстрації на праві власності за [PERSON] Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обовязком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотиви, які є підставою для відхилення цих доказів. Враховуючи наведене, досліджуючи представлені суду докази, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог, а саме, що позивач на момент смерті проживав із батьками та відповідно є їх спадкоємцем за законом. Спір між сторонами стосується права на спадкове майно. Мотиви суду. Щодо належності будинковолодіння № 231-а по вул. Кірова (Марїнській) у м. Маріуполі [PERSON] Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Питання набуття права власності у 1959 році регулювались указом президії Верховної ради СРСР «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26 серпня 1948 року і прийнятою відповідно до цього указу постановою [PERSON] міністрів СРСР «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26 серпня 1948 року, які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Пунктом 1 цього Указу передбачено, що кожний громадянин і кожна громадянка мали право придбати або збудувати для себе на праві особистої власності житловий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і за містом. Відповідно до п. 2 Указу земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду та земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовників. Отже, за цими указом та постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був сам факт спорудження ним цього будинку з додержанням вимог указаних актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію У той же час, Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Порядок оформлення права власності на обєкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року №\~12/5-126, в якому, зокрема, розяснюється, що по обєктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Матеріали інвентарної справи у повному обсязі підтверджують факт реєстрації спірного будинку за [PERSON], зокрема про це свідчить затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, [PERSON], який збудував житловий будинок до 05 серпня 1992 року, за наявності договору про надання йому у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності, акта прийняття будинку в експлуатацію державною комісією, міг отримати правовстановлюючі документи на будинок. За наявності таких доказів суд може визнавати право власності в порядку спадкування на спірний будинок, збудований до 05 серпня 1992 року, на який спадкодавцем не було отримано правовстановлюючого документу, оскільки спірний будинок належить [PERSON] Щодо спадкування майна після смерті [PERSON], який помер 17 травня 2006 року. Питання спільної сумісної власності подружжя у 1948 році регламентовано Кодексом законів про родину, опіку, подружжя та про акти громадянського стану від 30 травня 1926 року, яким введено поняття спільного майна подружжя. Статтею 22 КпШС, в редакції 20 червня 1966 року, закріплено те, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними права на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Наведені приписи цих актів встановлюють презумпцію спільності майна подружжя. Спірний будинок збудований подружжям [PERSON] у період перебування у шлюбі, тому у силу наведених норм сімейного права він належить їм на праві спільної сумісної власності та відповідно до ст. 28 КпШС, ст. 60 СК України належить у рівних частинах. Отже, спадковою масою після смерті [PERSON], який помер 17 травня 2006 року, є лише Ѕ частини будинковолодіння № 231-а по вул. Кірова (Марїнській) у м. Маріуполі, а інша Ѕ частини належить [PERSON] як рівна частка у спільному сумісному майні подружжя. Відповідно до статей 1216, 1218, 1261, 1268 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Умовами частини першої статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частин третьої, пятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У справі судом установлено, що як [PERSON] (син), так і [PERSON] (дружина), які входять до першої черги спадкування, на момент смерті спадкодавця [PERSON] постійно проживали разом із спадкодавцем за адресою розташування спірного будинку, тому Ѕ частини спірного будинку незалежно від часу прийняття спадщини належить їм з часу відкриття спадщини, тобто по ј частини кожному. Щодо вимог про спадкування майна після смерті [PERSON], яка померла 14 березня 2018\~року. За наведених вище норм матеріального права та установлених судом обставин справи, зокрема того, що [PERSON] на час смерті матері [PERSON] постійно проживав разом із нею за адресою розташування спірного будинку, тому ѕ частини спірного будинку, які належні померлій [PERSON], незалежно від часу прийняття спадщини належать [PERSON] з часу відкриття спадщини. Щодо вимог по суті спору про визнання права власності на спадкове майно. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, ст. 392 ЦК України, встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Поняття, зміст права власності та його здійснення викладено в нормах ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер, зміст якого становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку, що позивачем дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину, однак своє право він не в змозі реалізувати, у звязку з чим дане право підлягає захисту в судовому порядку. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку, і таке право [PERSON] та [PERSON] набуте у відповідності до вимог Закону. Визнання такого права на спадкове майно відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Також приписами частини 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Представник відповідача направила в адресу суду заяву, в якій позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову, що за своїм змістом є самостійною підставою для задоволення позову. Отже, крім доведеності позовних вимог, такі визнані відповідачем, і таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У той же час, з інвентарної справи вбачається, що загальна площа спірного будинку становить 60,4\~кв. м, а не 60,9 кв. м як зазначено у позові, тому саме і спір підлягає вирішенню на площу, яка зазначена в інвентарній справі на будинковолодіння № 231-а по вул. Марїнській (Кірова) у м. Маріуполі. За наведених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову [PERSON] у заявлений спосіб, з урахуванням належності часток спірного будинковолодіння спадкодавцям. Щодо судових витрат. У справі наявна заява сторони позивача про небажання його стягувати судові витрати із відповідача, тому суд не застосовує правила ст. 141 ЦПК України та вважає, що понесені позивачем у звязку із розглядом справи судові витрати, слід покласти на позивача.

Outcome: partial