Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась з позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 194131,0 (сто дев`яносто чотири тисячі сто тридцять одну 00 коп.) грн. та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати, обґрунтовуючи свої вимоги такими обставинами. На весні 2015 року [PERSON] познайомилась з [PERSON] . В процесі спілкування позивач дізналася, що відповідач працює реалізатором-продавцем в ювелірному магазині «Укрзолото», розташованому в місті Одеса, на розі вулиць Грецька та Преображенська. Влітку 2015 року позивач вирішила надати відповідачу на реалізацію власні ювелірні вироби на загальну суму 5000,0 (п`ять тисяч) доларів США. Восени 2015 року позивач забрала у відповідача назад вищевказані ювелірні вироби у зв`язку із тим, що вони не продавались. 14 липня 2016 року позивач знову надала на реалізацію відповідачу власні ювелірні вироби, однак в цей раз на загальну суму 7200,0 (сім тисяч двісті) доларів США. 02 серпня 2016 року позивач знову забрала назад ювелірні вироби, так як вони теж не продавались. 10 серпня 2016 року відповідач зателефонувала позивачу та терміново попросила принести ювелірні вироби, що в останній раз були в неї на реалізації, так як знайшовся покупець на ювелірній виставці в Іллічівську. В цей же день позивач надала відповідачу на реалізацію ті ж самі власні ювелірні вироби, однак в цей раз на загальну суму 7200,0 (сім тисяч двісті) доларів США. На протязі кількох днів відповідач не дзвонила та не повідомляла позивача про результат реалізації, чи було продано вироби, тощо. Позивач тривалий час намагалась додзвонитись до відповідача, і лише 20 вересня 2016 року відповідач вперше за останній час відповіла на телефонний дзвінок позивача та повідомила, що дуже сильно захворіла та проходила лікування. Також, відповідач повідомила позивача в телефонній бесіді, що після одужання поверне позивачу ювелірні вироби у зв`язку із тим, що відповідач так і не змогла їх реалізувати. Однак, в подальшому, позивач так більше і не спілкувалась з відповідачем, у зв`язку із тим, що телефон відповідача або є постійно вимкненим, або відповідач не бере трубку. По суті з 20 вересня 2016 року і по теперішній час відповідач не повернула позивачу ані ювелірні вироби, ані грошові кошти від їх реалізації. На телефонні дзвінки відповідач не відповідає. Сама ж відповідач не виходить на зв`язок та не спілкується з позивачем. Пояснень, з приводу чого не здійснюється повернення позики та виробів або грошових коштів відповідач не надає. Позивач зазначає, що в діях відповідача вбачається, що поважне ставлення позивача до відповідача, обернулось неповагою, зловживанням та уникненням з боку відповідача щодо повернення грошових коштів та майна. При цьому в ювелірному магазині «УКРЗОЛОТО» відповідач більше не працює. Однак, 10 жовтня 2016 року позивач побачила власні ювелірні вироби на сайті «ОЛХ» в розділі продажу. Зателефонувавши продавцеві позивач домовилась про зустріч в якості потенційного покупця, щоб переконатись чи це справді її вироби. Зустрівшись з продавцями а переконавшись, що ювелірні вироби справді належать їй, позивач встановила, що продавець придбав вказані вироби у відповідача. Викликавши поліцію та зафіксувавши вищевказаний факт, 11 жовтня 2016 року позивач звернулась до Приморського ВП в місті Одесі ГУ НП в Одеській області. 11 жовтня 2016 викладені у заяві позивача відомості було внесено до ЄРДС та розпочато кримінальне провадження за № 1201616500007881 за правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 3 ст. 190 КК України. Станом на теперішній час кримінальне провадження триває. Проте, позивач бажає захистити та відновити власні порушені майнові права в порядку цивільного судочинства. У зв`язку з цим позивач вимушений звернутися з цим позовом за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.09.2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Зобов`язано Приморський відділ поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області надати суду належним чином завірену копію кримінального провадження №12016160500007881 від 11.10,2016 року та №12016160500008086 від 21.10.2016 року, досудове слідство по яким здійснюється слідчим Білецькою Наталією Віталієвою. Ухвалу направлено для виконання до Приморського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області. 18 січня 2019 року за заявою представника позивача до матеріалів справи долучено відповідь до Приморського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області на виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 20.09.2019 року та копії матеріалів кримінального провадження №12016160500008086 від 21.10.2016 року. В основу правового обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 202 ЦК України вказує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Згідно зі ст. 610 ЦК України - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до змісту ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За статтею 559 ЦК України - зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Щодо письмової форми правочину. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. В частині, що стосується прийняття ювелірних виробів на реалізацію, то правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, є фактично комісійними. Тобто, відносини між позивачем та відповідачем мають регулюватись нормами, що регулюють договір комісії. Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Відповідно до ст. 1012 ЦК України договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов`язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умова договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про майно та його ціну. Відповідно до ст. 1014 ЦК України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. Якщо комісіонер вчинив правочин на умовах більш вигідних, ніж ті, що були визначені комітентом, додатково одержана вигода належить комітентові. Відповідно до ст. 1017 ЦК України комісіонер, який продав майно за нижчою ціною повинен заплатити різницю комітентові, якщо комісіонер не доведе, що він не мав можливості продати майно за погодженою ціною, а його продаж за нижчою ціною попередив більші збитки. Відповідно до ст. 1021 ЦК України комісіонер відповідає перед комітентом за втрату, недостачу або пошкодження майна комітента. Якщо при прийнятті комісіонером майна, що надійшло від комітента, або майна, що надійшло для комітента, будуть виявлені недостача або пошкодження, а також у разі завдання шкоди майну комітента, комісіонер повинен негайно повідомити про це комітента і вжити заходів щодо охорони його прав та інтересів. Відповідно до ст. 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Відповідно до курсу валют НБУ на момент звернення з позовом до суду, 7200,0 (сім тисяч двісті) доларів США становлять 194 131 (сто дев`яносто чотири тисячі сто тридцять одну) гривню (із розрахунку 2 696.2647 гривень за 100 доларів США). Відповідачем надано суду відзив на позов, в якому вона просить відмовити у зв`язку з безпідставністю заявлених вимог, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. Ознайомившись зі змістом позову відповідач зазначила, що заявлені позовні вимоги відповідачем не визнаються в повному обсязі, посилаючись на такі обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимоги щодо стягнення грошових коштів за зобов`язанням від 14.07.2016 року не підлягають задоволенню, оскільки правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання в тому числі, припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Виконання відповідачем зобов`язання від 14 липня 2016 року підтверджується визнанням даного факту позивачем. Після виконання зобов`язання від 14 липня 2016 року відповідач у позивача вказані ювелірні вироби не отримувала. Щодо дати «10.08.2016», зазначеної над підписом «товарний чек», то відповідачу не відомо, ким та коли вона зазначена. Таким чином, враховуючи те, що зобов`язання від 14 липня 2016 року виконане та даний факт визнано позивачем у позовній заяві, належних та допустимих доказів отримання відповідачем повторно, після виконання зобов`язання від 14.07.2016 року вказаних ювелірних виробів не надано і не може бути надано, оскільки також зобов`язань не було. На підставі викладено вбачається, що заявлений [PERSON] позов є надуманим та безпідставним, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню. В судових дебатах представник відповідача додатково зазначив, що як на доказ укладання договору комісії між [PERSON] та [PERSON] , позивач посилається на товарний чек, датований двома датами, - 14.07.2016 року та 10.08.2016 року, але вказаний товарний чек не може бути належним доказом по справі, у зв`язку з тим, що регулювання правил комісійної торгівлі ювелірними виробами здійснюється на підставі Наказу Міністерства Фінансів України від 27.10.2004 р. № 678 «Про затвердження Правил комісійної торгівлі ювелірними виробами з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння», не передбачає навіть такого документу як «товарний чек», такий документ не містить належної та достатньої інформації, визначеної законодавством щодо реалізації ювелірних виробів. Позивач та представник позивача в судовому засіданні наполягали на задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, і що визнається сторонами, 14 липня 2016 року позивач надала на реалізацію відповідачу власні ювелірні вироби на загальну суму 7200,0 (сім тисяч двісті) доларів США за асортиментом та вартістю, вказаними в товарному чекові. 02 серпня 2016 року позивач забрала назад ювелірні вироби, тому що вони не продавались, для реалізації їх на виставці. За твердженням позивача 10 серпня 2016 року вона повторно передала вказані ювелірні вироби відповідачу [PERSON] на реалізацію, про що відповідач проставила дату повторного прийняття виробів на реалізацію, вказавши дату «10.08.2016» над найменуванням «ТОВАРНИЙ ЧЕК». Відповідач в судовому засіданні, на яке суд визнав її явку обов`язковою, категорично заперечувала проти факту повторного отримання нею 10.08.2016 року ювелірних виробів на реалізацію від [PERSON] та проставлення нею дати «10.08.2016» над найменуванням «ТОВАРНИЙ ЧЕК». На питання, чому оригінал товарного чеку залишився у [PERSON] , повідомила, що не знає, що забула забрати його після передачі ювелірних виробів назад позивачу. Жодного клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, судової експертизи техніки документу, ані позивачем, ані відповідачем до суду не подавалося, експертиза не призначалася, а тому суд має виходити з тих доказів, які є в матеріалах справи. Оцінюючи, наданий в якості доказу Товарний чек, суд враховує той факт, що по-перше, в товарному чекові рядом з датою «10.08.2016» над найменуванням «ТОВАРНИЙ ЧЕК» відсутній підпис [PERSON] як комісіонера. Відсутня інформація стосовно того, хто є комітентом, тобто відсутнє посилання на власника ювелірних виробів - від кого прийнято на реалізацію товар, а саме: [PERSON] По-друге, згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 7200,0 (сім тисяч двісті) доларів США, що становлять 194131 (сто дев`яносто чотири тисячі сто тридцять одну) гривню (із розрахунку 2 696.2647 гривень за 100 доларів США). Така сума вказана і в протоколі про прийняття заяви від [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення від 11.10.2016 року № 41289, а саме 7200,0 доларів США. При цьому, при перерахунку вартості переданих на реалізацію ювелірних виробів зва наданим товарним чеком суд дійшов висновку про те, зазначена сума за чеком складає 7300,0 доларів США (по позиціях: 3000,0 дол. США +1500,0 дол. США+1800,0 дол. США+1000,0 дол. США), тобто не збігається з розміром вимог позивача. Пояснення з цього приводу не надавалися. По-третє, судом береться до уваги, посилання сторони відповідача на те, що предметом позовних вимог є стягнення грошових коштів за договором комісії. Регулювання правил комісійної торгівлі ювелірними виробами здійснюється на підставі Наказу Міністерства Фінансів України від 27.10.2004 р. №678 «Про затвердження Правил комісійної торгівлі ювелірними виробами з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння». Згідно п. 1.1. даних Правил ці правила комісійної торгівлі ювелірними виробами з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння (далі - Правила) регламентують порядок комісійної торгівлі ювелірними виробами з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння (далі - ювелірні вироби). Пунктом 1.2. встановлено, що Правила поширюються на всіх суб`єктів господарювання, які здійснюють комісійну торгівлю ювелірними виробами, незалежно від форм власності. П . 1.3. Правил передбачено, що комісійна торгівля ювелірними виробами здійснюється на підставі договору комісії між суб`єктом господарювання, який приймає ювелірні вироби на комісію (далі - комісіонер), і фізичною особою, фізичною особою-підприємцем або юридичною особою, яка здає ювелірні вироби на комісію (далі - комітент). За договором комісії комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за плату здійснити продаж ювелірних виробів від свого імені, але за рахунок комітента. Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку. Договір комісії укладається в простій письмовій формі (з урахуванням ст. 208 ЦК України). Нотаріальне посвідчення в цьому випадку не потрібне, але при бажанні сторони можуть засвідчити договір нотаріально. При цьому, порядок документального оформлення приймання ювелірних виробів на комісію визначений п.п. 2.8-2.10 Правил: 2.8. При прийманні ювелірних виробів на комісію комісіонер виписує на кожну одиницю виробу квитанцію у двох примірниках (додатки 1, 2) і товарний ярлик (додаток 3). Перший примірник квитанції видається комітенту, другий (комітентська картка) - залишається у комісіонера. Два примірники квитанції підписуються комітентом і комісіонером. Саме Квитанція, підписана сторонами, є документом, яким комітент підтверджує: доручення на продаж ювелірного виробу; згоду щодо ціни, строку реалізації та умов уцінки ювелірного виробу; згоду на розмір плати, який визначається за домовленістю сторін. Товарний ярлик повинен мати той самий номер, що й квитанція. Товарний ярлик до вагового ювелірного виробу прикріплюється ниткою. Якщо конструкція виробу перешкоджає такому кріпленню товарного ярлика, його укладають в індивідуальну упаковку разом із виробом або прикріплюють до неї. При продажу ювелірного виробу товарний ярлик з нього не знімається. П. 2.10. Правил передбачає, шо згода комітента з умовами здавання ювелірних виробів на комісію підтверджується підписом комітента на двох примірниках квитанції, тобто підписом [PERSON] Перелічені вище документи до суду не надані. 30.01.2018 року судом задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків [PERSON] та [PERSON] , допитано свідка [PERSON] , яка свідчила про те, що знає [PERSON] давно, жили по сусідству. Працювала в ювелірному магазині «УКРЗОЛОТО», там працювала і [PERSON] [PERSON] переодично заходила до свідка, де і познайомилася з [PERSON] [PERSON] брала на комісію у [PERSON] на реалізацію товар. [PERSON] на зміни свідка передала [PERSON] товар, при поверненні товару свідок не була присутня. В травні-червні 2016 р. [PERSON] передала [PERSON] три пари сережек і підвіску, була виставка. Потім десь в вересні 2016 р. свідок не бачила [PERSON] на роботі, зателефонувала [PERSON] , запитала, чи повернула [PERSON] вироби, та відповідла, що не повернула. В магазин приходило багато людей і розшукували [PERSON] 14.05.2018 року в судовому засіданні допитано свідка [PERSON] та ухвалено викликати та допитати свідка [PERSON] , яка в судове засідання не з`явилася. Свідок [PERSON] повідомив, що з [PERSON] він знайомий, вона неодноразово зверталася до нього для оцінення ювелірних виробів. Конкретно про які вироба йде мова він не знає. У його дочки [PERSON] вироби не зв`являлися, він просив дочку розмістити на сайті фото. В нього виробів теж не було, а тільки фото. Жовтан їх приносила для оцінки. Свідок не знав про те, що вони належать [PERSON] Спірні вироби не купував у [PERSON] , фото розміщувала дочка. Свідок однозначно не може ідентифікувати ці вироби. Інформацію [PERSON] про те, що 10 жовтя 2016 року позивач побачила власні ювелірні вироби на сайті «ОЛХ» в розділі продажу, зателефонувавши продавцеві позивач домовилась про зустріч в якості потенційного покупця, щоб переконатись чи це справді її вироби, а потім зустрівшись з продавцями і переконавшись, що ювелірні вироби справді належать їй, позивач встановила, що продавець придбав вказані вироби у відповідача, суд критично її оцінює, оскільки жодного доказу відносно безперечної ідентифікації тих ювелірних виробів, які передавалися відповідачу, і тих ювелірних виробів, що позивач знайшла на сайті продажу та пред`явлено в суді на фотографіях, суду не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилання представника позивача на можливість застосування судом за аналогією стягнення коштів ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, за якою якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином наявність боргового документ у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього. Така позиція не може прийнято судом, оскільки прийняття та реалізація ювелірних виробів через комісійну торгівлю має самостійне правове регулювання. З урахуванням досліджених доказів і з вищенаведених обставин, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про стягнення грошових коштів не підлягає задоволенню, так на його обґрунтування позивачем на надано суду вичерпних, належних і допустимих доказів, а доводи позивача не знайшли підтвердження у матеріалах справи. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed