Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до Комунарського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття арешту з нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2018 року належить 1/2 частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Інша 1/2 частини квартири належить відповідачу [PERSON] . Відповідач [PERSON] у вказаній квартирі не проживає, оплату житлово - комунальних послуг не здійснює, через що наявна заборгованість, яку самостійно сплачує позивач. Окрім відповідача [PERSON] у квартирі зареєстрований його син [PERSON] , [INFO] , який фактично проживає разом з його матір`ю [PERSON] та на утримання якого [PERSON] сплачує аліменти. У процесі реалізації права на продаж належної позивачу на праві власності 1/2 частини квартири їй стало відомо про накладення арешту на вказану квартиру, який шляхом звернення до Комунарського ВДВС м. Запоріжжя самостійно їй зняти не вдалося. Реєстрація малолітнього [PERSON] та наявність арешту перешкоджає позивачу реалізувати своє право на розпорядження належної їй часткою квартири, через що позивач просить: визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; зняти арешт на відчуження всього майна, у тому числі квартири за адресою: [ADDRESS] , накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця Комунарського ВДВС ЗМУЮ Кисліциною Ю.Д. від 20 лютого 2018 року № 54103788. Ухвалою суду від 26 червня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 02 липня 2019 року до суду від районної адміністрації ЗМР по Комунарському району як органу опіки та піклування надійшли пояснення, в яких вказано, що визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою, призведе до порушення прав дитини на житло, у тому числі право на проживання, через що у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 30 жовтня 2019 року підготовче засідання по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] , повідомлена своєчасно та належним чином, не з`явилася, до суду направила свого представника - адвоката Трачук Н.І. Представник позивача - адвокат Трачук Н.І., повідомлена своєчасно та належним чином, у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю. Комунарський ВДВС Запорізького міського управління юстиції, повідомлений своєчасно та належним чином, у судове засідання свого представника не направив, причини його неявки суду не відомі. Відповідач [PERSON] , повідомлений своєчасно та належним чином, у судове засідання не прибув, 24 жовтня 2019 року до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, вказав, що позовні вимоги визнає. Відповідач [PERSON] , як законний представник [PERSON] , [INFO] , повідомлена своєчасно та належним чином, у судове засідання не з`явилася, причини її неявки суду не відомі. Третя особа - районна адміністрація ЗМР по Комунарському району як орган опіки та піклування, повідомлена своєчасно та належним чином, до суду свого представника не направила, причини його неявки суду не відомі. Оскільки учасники справи, повідомлені своєчасно та належним чином, у судове засідання не з`явилися, то згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальнуваного технічного засобу не здійснювалося. Встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2018 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . На підставі договору дарування від 26 квітня 2001 року, посвідченого Приватним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. за № 1-630, [PERSON] належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] . З довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Згідно зі ст. ст. 30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із нормами ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Крім того, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. За змістом положень ст. 2, 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Як встановлено ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За відомостями Департаменту реєстраційних послуг ЗМР, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Враховуючи вищевикладене, забезпечення своїх дітей належними умовами, в тому числі і житловими, є обов`язком батьків, таким чином, це не є законною та обґрунтованою підставою для порушення майнових прав позивача на вільне користування та розпорядження його власністю, через що суд вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування кв. [ADDRESS] підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог, про зняття арешту, то слід вказати наступне. За відомостями Державного реєстру прав на нерухоме майно від 04 грудня 2019 року № 191460901, 20 лютого 2018 року державним виконавцем Комунарського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області винесено постанову про арешт майна боржника № 541033788, якою на нерухоме майно боржника [PERSON] накладено арешт. Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений в його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи те, що на час звернення позивача до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, враховуючи, що у позасудовий порядок зняти арешт не можливо, то право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Оскільки позивач просить витрати по сплаті судового збору не стягувати, а покласти на неї, то судовий збір відповідно до ст. 141 ЦПК України не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: approved