Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

До суду 20.06.2017 року позивач звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 23.11.2012 року у загальному розмірі 179 684, 92 грн., що в еквіваленті становить 6910, 95 дол. США. В обґрунтування позову зазначив, що 23.11.2012 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від нього позику у сумі 8200 грн.. (еквівалентом 1000 долю США), строком на 10 місяців. Поручителем по зазначеній позиці є [PERSON] за укладеним між сторонами договором поруки від 23.11.2012 року. Оскільки зобов'язання за договором не були виконані у повному обсязі, позивач посилався на те, що він згідно п.8.1 договору діє до теперішнього часу. Просив стягнути солідарно з відповідачів суму боргу за тілом у розмірі 8200 грн., нараховані згідно п.9.5 договору відсотки у розмірі 52 569, 86 грн.. При цьому, з посиланням на п.9.6 договору загальну суму 56 669, 86 грн. перевів в еквівалент за курсом дол.. США - 6910. 95 дол. США та просив стягнути за середнім курсом валюти на час подання позову - 179 684, 92 грн. (6910. 95 дол. США х 26 дол. США). Приморським районним судом м. Одеси 21.11.2017 року по зазначеній справі винесено заочне рішення, яким позов був задоволений та стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] кошти за договором позики від 23.11.2012 року у розмірі 56 669,86 грн. та з [PERSON], [PERSON] на користь держави судовий збір у рівних частках з кожного по 320 грн.. Ухвалою суду від 31.01.2018 року було задоволено заяву [PERSON] та заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.11.2017 року скасовано і справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого судового засідання на 09 год. 45 хв. 22.03.2018 року. 22.03.2018 року розгляду справи був відкладений у зв'язку з перебуванням судді у відпустці. До суду 12.04.2018 року надійшла заява представника [PERSON]. - [PERSON], згідно якої просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності (а.с.114). Посилався на те, що 06.11.2014 року, надіславши поручителю письмову вимогу про дострокове повернення кредиту та процентів за користування ним, позивач змінив строки виконання зобов'язання та був обізнаний про існування прострочки за зобов'язаннями. Вважає, що порука відповідачки є припиненими на підставі положень ч.4 ст. 559 ЦК України, оскільки кредитор не пред'явив до неї відповідного позову в шестимісячний строк. Ухвалою суду від 15.05.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 17.07.2018 року. 17.07.2018 року розгляд справи був відкладений на 25.10.2018 року у зв'язку з неявкою учасників процесу. 25.10.2018 року розгляду справи був відкладений у зв'язку з перебуванням судді у відпустці. Ухвалою суду від 13.12.2018 року було залишено без розгляду клопотання представника відповідача [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи, а також відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідача [PERSON] про закриття провадження та про залишення позову без розгляду. У судове засідання 13.12.2018 року позивач не з'явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином. До суду 16.10.2018 року та 11.12.2018 року від позивача надійшли заяви, згідно яких позовні вимоги підтримав, просив поруку [PERSON] не визнавати припиненою та розглядати справу за його відсутності. Представника відповідачки [PERSON] у судове засіданні заперечував проти задоволення позову та просив відмовити, застосувавши до спірних правовідносин строків позовної давності. Посилався на те, що відповідачка [PERSON] не укладала та не підписувала відповідний договір поруки, у неї навіть немає другого примірника договору, відповідачці також не відомо, хто такий [PERSON]. Крім того, строк основного зобов'язання був змінений позивачем унаслідок пред'явлення ним 06.11.2014 року вимоги про дострокове виконання зобов'язань. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, був сповіщений про час та місце розгляд справи належним чином. Суд, з урахуванням вимог ч.1 ст. 223 ЦПК України, за наявності клопотань позивача про розгляду справи належним чином, ухвалив розглядати справу за відсутності позивача та відповідача [PERSON]. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.11.2012 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики, згідно п.1.1 якого позикодавець зобов'язався надати позичальнику кошти у сумі 8200 грн., еквівалентом 1000 дол. США. Згідно письмової розписки, наявної у матеріалах справи, відповідач [PERSON] отримав від позивача кошти за договором позики від 23.11.2012 року в еквіваленті 1 тис. дол.. США.. Згідно п. 8.1 договору, договір набуває чинності з дня його укладення та діє до повного виконання позичальником зобов'язань за цим договором. Також судом встановлено, що у забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за договором позики між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого вона взяла на себе зобов'язання відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання всіх зобов'язань, що виникли з договору позики від 23.11.2017 року. Згідно п.6.1 договору поруки, договір діє до моменту припинення дії договору позики та повного виконання його умов (не менше 20 років). Факт укладення та підписання даного договору поруки стороною відповідача належними та допустимими доказами не спростований. Між тим, як встановлено судом за розглядом справи позичальник належним чином свої зобов'язання за договором позики не виконував та запозичені кошти не повернув. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У відповідності до ст.. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином.(ст.599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Згідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Суд вбачає, що зобов'язання за договором позики відповідачем належним чином та у повному обсязі не виконані. Належними та допустимими доказами з боку відповідачів це не спростовано. Згідно п.9.5 договору, після 23.11.2013 року, якщо залишиться заборгованість, по всій сумі заборгованості діє ставка у розмірі 180% річних до повного погашення боргу. Пунктом 9.6 договору передбачено, що «кредит у національній валюті (гривні фіксується на день його видачі в дол.. США за курсом 8,2 грн. за 1 дол. США). Якщо на момент повернення позики курс дол.. США зміниться, то повернення коштів проводиться у перерахунку за середнім курсом продажі дол.. США банками «Аваль», «Приватбанк», «Південний», «Порто-Франківський» та ін., але не менше, ніж по 8,2 грн. за 1 дол. США. Оскільки, заборгованість відповідача не була погашена у строк, суд вбачає, про обґрунтованість вимог [PERSON] та застосування, передбаченої законом процентної ставки у розмірі 180% річних, передбаченої п.9.6 договору. Згідно розрахунку суду, відсотки за період з 23.11.2013 року по 20.06.2017 року становлять загальну суму 52 808, 00 грн., виходячи з наступного: За період з 23.11.2013 року по 23.11.2016 року ( 3 роки) відсотки становитимуть 44 280 грн. (8200 грн. х 180% х 3 роки). Місячна відсоткова ставка буде становите 15% (180% : 12 місяців). Отже, за період з 23.11.2016 року по 23.05.2017 року (тобто за 6 місяців) відсотки становитимуть 7380 грн. (8200 грн. х 6 місяців х 15%). За період з 24.05.2017 року по 20.06.2017 року відсотки будуть становитимуть 1148 грн. (0,05% х 28 днів х 8200 грн.). Отже, загальна сума боргу згідно розрахунку суду складає 61 008 грн. (8200 + 52 808). Оскільки, позивачем заявлено вимоги про стягнення коштів у сумі 56 669, 86 грн., з урахуванням положень ст. 13 ЦПК України, суд задовольняє позов [PERSON] у межах позовних вимог. Із наданої до суду розписки від 23.11.2012 року та інших матеріалів справи судом не встановлено факт передання позивачем та отримання відповідачем коштів у позику в сумі 1000 дол. США. Отже, суд не вбачає підстав для перерахунку суми боргу в еквівалент іноземної валюти, оскільки грошове зобов'язання було визначено у договорі в гривневому еквіваленті, а тому в цій частині позову [PERSON] суд відмовляє. При цьому, суд вважає за можливе стягнути кошти лише з відповідача [PERSON] з урахуванням наступного. З приводу вимог до поручителя [PERSON] суд враховує, що згідно ч.1 ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України , якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до частини першої статті 251 та частини першої статті 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). У постанові від 02 вересня 2015 року у справі №6-1077цс15 Верховний Суд України зазначив, що при вирішенні спорів щодо дії договору поруки суд має враховувати те, що згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобов'язання згідно з такими умовами. Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14 вказав на те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням. Виконання сторонами зобов'язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов'язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. Як установив суд, боржник [PERSON] (а відтак і поручитель) узяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, можна зробити висновок, що в разі неналежного виконання боржником зобов'язань за договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як убачається з пунктів 4.1 договору, позичальник зобов'язується частково погашати заборгованість за договором, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання коштів, щомісяця до 21-го числа (включно) кожного місяця. Згідно пояснень представника відповідачки та самого позову вбачається, що позивач 06.11.2014 року пред'явив досудове вимогу про дострокове повернення заборгованості, отже, починаючи з цього час позивачу достеменно відомо було про існування простроченої заборгованості. між тим, із відповідним позовом [PERSON] звернувся до суду лише 20.06.2017 року. Однак, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом. Тобто позивач мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (з 06.11.2014 року, коли позивач змінив строк виконання основного зобов'язання, пред'явивши до поручителя досудову вимогу) пред'явити вимоги до поручителя. У разі пред'явлення кредитором вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Згідно із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14 та від 11 листопада 2015 року у справі №6-2056цс15, строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. Таким чином, із урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що строк на пред'явлення позову до поручителя [PERSON] з вимогою про солідарне стягнення заборгованості за договором позики сплинув, одже порука відповідачки за договором поруки від 23.11.2012 року є припиненою, тому позов у частині вимог до [PERSON] як поручителя задоволенню не підлягає. У відповідності ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь держави судовий збір у сумі 640 грн..

Outcome: partial