Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовною заявою у якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що він є власником будинку [ADDRESS] , у якому зареєстрований також і відповідач - [PERSON] . Однак, останній у вказаному будинку не проживає з 2007 року, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей у будинку немає, будинком взагалі не цікавиться. На сьогоднішній день відповідач проживає та працює в Російській Федерації. Міловською селищною радою заявнику було відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання [PERSON] . Вважає відповідача таким, що втратив право користування будинком. За таких обставин, з метою усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належним йому майном, змушений звернутися до суду з даною позовною заявою. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Повідомив, що у прохальній частині позову помилково було вказано дату народження Відповідача « [INFO] » замість правильної - «06 квітня 1960 року», у зв`язку з чим уточнює вимоги та просить вважати дату народження Відповідача - [INFO] . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомленийпро дату, час та місце розгляду справи у порядку передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву не подав. Представник від третьої особи у судове засідання не заявився, однак просили суд судове засідання провести без участі їхнього представника, заперечень проти позову не мають. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України, неявка належним чином повідомленого учасника справи не є перешкодою для розгляду справи. Допитаний у якості свідка [PERSON] , пояснив, що він проживає по сусідству з позивачем, за адресою: [ADDRESS] , підтвердив той факт, що Відповідач - [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з грудня 2018 року. Вислухавши позивача, свідка, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Згідно копій договору купівлі - продажу будівлі від 23.04.1999 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, та технічного паспорту на житловий будинок, будинок [ADDRESS] належить Позивачу. (а.с.6,7,10-12). Відповідно до копії паспорту [PERSON] , він є громадянином України та з 29.10.2007 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.5). Вказане підтверджується також і копією домової книги для прописки громадян, згідно якої відповідач значиться зареєстрованим за вказаною адресою. (а.с.8-9). Згідно акту обстеження побутових умов проживання [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , на день обстеження [PERSON] не проживає. (а.с.14). Відповідно до листа Міловської селищної ради, Позивачу було відмовлено за його зверненням у знятті з реєстрації [PERSON] . (а.с.15) Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно висновку, який викладено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема від вирішення питання про користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 УК України). Згідно ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як слід з ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Така позиція узгоджується з висновком Верховного суду викладеним у постанові від 03.04.2019 року, справа № 454/2025/15-ц. Таким чином, судом було встановлено, що відповідач з 10 січня 2019 року не проживає за місцем реєстрації, будинком не користується, що свідчить про свідому втрату ним інтересу до житла належного позивачу, та про втрату права користування цим житлом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача з уточненням. Судові витрати стягнути з Відповідача на користь Позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved