Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

До суду 03.05.2018 року звернувся позивач з позовом до Комунального підприємство «Теплопостачання міста Одеси» та просив поновити його на роботі, зобов'язати відповідача оплатити 720 фактично відпрацьованих годин та час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову вказано, що згідно рішення апеляційного суду Одеської області від 25.10.2016 року №22-ц/785/6549/16 наказом №893-к від 03.11.2016 року, наказ про звільнення позивача відмінений, позивач відновлений на роботі. 1,5 року він працював на посаді охоронця поста №24 без жодного зауваження. 30.03.2018 року на пост приїхали люди, які віддали [PERSON] трудову книгу з записом про звільнення від 28.03.2018 року по п. 7 ст. 40 КЗпП України та наказ №199-К від 28.03.2018 року про звільнення. При звільненні була виплачена сума у розмірі 2 635,01 грн., після звернення до комісії по трудовим спорам позивачу було доплачено 19.04.2018 року - 4741,29 грн. та 26.04.2018 року - 535,86 грн. Вказує, що крім моральної сторони наказ про звільнення має недоліки юридичного характеру, а саме немає згоди профспілкового органу на звільнення, порушення строки звільнення. [PERSON] впевнений, що його звільнили через його спроби викрити невірність підрахунку робочого часу та нарахування заробітної плати. Позивач звернувся до профспілкового органу з приводу обману пов'язаного з нарахуванням робочого часу та дізнався, що з 01.04.2013 року вступили в силу зміни №5 до колекторного договору КП «Теплопостачання міста Одеси», які дають право на обідню перерву в 90 хвилин протягом робочої зміни, які не оплачуються. У зв'язку зі специфікою роботою на час обідньої перерви мають виділяти заміну охоронцю, проте за час роботи позивача з 01.04.2013 року жодного разу такої заміни не було. Таким чином йому не доплачували за обідню перерву, яку він не використовував по 12 годин за місяць та в цілому за 720 відпрацьованих годин. Справа надійшла до провадження судді Бойчука А.Ю. та ухвалою суду від 07.05.2018 троку суддею заявлено самовідвід у розгляді даної справи. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я., ухвалою якого від 15.05.2018 року провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання. До суду 19.07.2018 року надійшов відзив на позовну заяву КП «Теплопостачання міста Одеси», згідно якого просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. В червні 2016 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за вимушений прогул, оплати лікарняних та моральної шкоди. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2016 року у задоволення позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25.10.2016 року задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та вирішено поновити позивача на посаді сторожа служби внутрішньої безпеки та охоронця об'єктів КП «Теплопостачання міста Одеси» з 08.06.2016 року, зобов'язано відповідача оплатити листок непрацездатності та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 12 301,52 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000 грн. До суду 08.08.2018 року надійшли додаткові пояснення КП «Теплопостачання міста Одеси», де зазначено, що за розрахунком позивача він ніби-то працював на підприємстві всі 60 місяців з квітня 2013 року по березень 2018 року безперервно, проте Денисов В,Є. намагається ввести суд в оману, оскільки за даними відповідача [PERSON] відпрацював лише 414 змін, а загальна тривалість обідніх перерв склала 621 годину. Вказує, що розрахунки мали б місце, якби весь період роботи позивача існував порядок за яким сторожам охорони протягом їх добового чергування було б заборонено відлучатися з робочого місця на обідню перерву, але такий порядок введено на підприємстві лише з 01.01.2017 року. Тобто якщо рахувати належні позивачеві части обідніх перерв за відбуті ним чергування з 01.01.2017 року то кількість часу обідніх перерв становить 183 години. Вказують, що КП «Теплопостачання міста Одеси» регулярно кожного місяця доплачувало позивачеві не аби яку частину заробітної плати або його кінцева зарплатня сягала б рівня мінімальної заробітної плати. В судовому засіданні 15.08.2018 року було допитано свідка [PERSON]. В судовому засіданні [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] надала до суду розрахунок суми, що не були виплачені [PERSON] за 610,5 фактично відпрацьованих годин обідньої перерви, проте заперечувала проти задоволення позову. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази на предмет їх достатності, достовірності, належності та допустимості, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працював у комунальному підприємстві «Теплопостачання міста Одеси» та був звільнений. Не погоджуючись зі звільненням [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до КП «Теплопостачання міста Одеси» про поновлення на роботі. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/11236/16-ц від 15.07.2016 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду [PERSON] подав апеляційну скаргу, в результаті розгляду якої Апеляційний суд Одеської області рішенням від 25.10.2016 року скасував рішенням Приморського районного суду м. Одеси та ухвалив нове, яким позов [PERSON] задовольнив частково та вирішив: Поновити [PERSON] на посаді сторожа служби внутрішньої безпеки та охорони об'єктів комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» з 8 червня 2016 року. Зобов'язати комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» оплатить [PERSON] листок непрацездатності, серія АГШ №461771. Стягнути з комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 12 301 гривню 52 копійки, визначених без відрахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів. Стягнути з комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 1 000 гривень. Наказом КП «Теплопостачання міста Одеси» від 03.11.2016 року [PERSON] поновлено на роботі на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 25.10.2016 року (а.с.9). Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції КП «Теплопостачання міста Одеси» подало касаційну скаргу. Постановою Верховного суду від 16.01.2018 року касаційна скарга КП «Теплопостачання міста Одеси» задоволена, рішення апеляційного суду Одеської області від 25.10.2016 року скасовано, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2016 року залишено в силі. Наказом від 28.03.2018 року [PERSON] звільнено з посади сторожа служби внутрішньої безпеки та охорони об'єктів з 30.03.2018 року у зв'язку з відмінною рішення апеляційного суду Постановою Верховного Суду України від 16.01.2018 року за п. 7 ст. 40 КЗпП України (а.с.10). Таким чином, позивача було поновлено на роботі у зв'язку з рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.10.2016 року та знову звільнено з посади сторожа, оскільки рішення апеляційного суду скасовано, а в силі залишено рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову. Тож, вимоги щодо поновлення [PERSON] на роботі та зобов'язання відповідача оплатити час вимушеного прогулу є такими, що вже розглянуті всією системою судоустрою України, тобто судами всіх інстанцій. Відповідно до ч. 4 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Звільняючи [PERSON] з посади сторожа вдруге роботодавець керувався постановою Верховного суду від 19.01.2018 року та діяв в рамках закону. Фактично наказ про звільнення позивача вперше, тобто Наказ №490-к від 13.06.2016 року, постановою Верховного суду залишено в силі. За таких обставин, враховуючи, що постанова Верховного суду від 19.01.2018 року, якою фактично відмовлено у задоволенні позову [PERSON] щодо поновлення на роботі, набрала законної сили, тож вимоги позивача про поновлення його на роботі не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. З підстав викладених вище вимоги [PERSON] про поновлення його на роботі не підлягають задоволенню, а, отже вимоги щодо стягнення коштів за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню. Щодо стягнення з КП «Теплопостачання міста Одеси» на користь [PERSON] оплатити 720 годин фактичного відпрацьованих годин обідньої перерви варто відзначити наступне. Зі Змінень №5 до Колективного договору КП «Теплопостачання міста Одеси» 2012-2017 року, які затверджені головою профкому та в.о директора КП «ТМО» та які вступили в дію 01.04.2013 року вбачається, що для сторожів відділу охорони об'єктів СБ тривалість зміни 15,5 годин, обідня перерва 90 хвилин (а.с.8). Відповідно до ч. 1 ст. 66 КЗпП працівникам надається перерва для відпочинку і харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва не включається в робочий час. Перерва для відпочинку і харчування повинна надаватись, як правило, через чотири години після початку роботи. Згідно ч. 3 ст. 66 КЗпП працівники використовують час перерви на свій розсуд. На цей час вони можуть відлучатися з місця роботи. Як вказує позивач можливості відлучитися з роботи на обідню перерву у нього не було, оскільки на заміну йому не відправляли іншого сторожа. В судовому засіданні свідок - [PERSON] підтвердив твердження позивача, що сторож знаходиться на робочому місці весь час та на заміну його під час обідньої перерви не було чергового. Сторож не має змоги відлучатися з робочого місця під час обідньої перерви. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що порядок заборони відлучатися з робочого місця введений з 01.01.2017 року, зважаючи на таке. Змінення №18 до Колективного договору КП «Теплопостачання міста Одеси» 2012-2017 року, які вступили в силу з 01.01.2017 року закріпили професію «сторож» як професію, яку займає працівник (змінний персонал), який не має можливості відлучатися з робочого місця впродовж обідньої перерви (а.с.48). Представник відповідача стверджував, що до 2017 рок сторож мав право відлучатися з робочого місця просто не робив цього за власним бажанням. Проте, суд не може погодитися з таким твердженням, оскільки сторож має весь час знаходиться на робочому місці для виконання належним чином своїх службових обов'язків, він не може самовільно відлучитися з робочого місця без заміни його іншою людиною на час обіду. Як вказує позивач та підтвердив свідок на заміну [PERSON] під час обідньої перерви нікого не було. Оскільки таку заміну має забезпечити роботодавець, то відповідно позивач не мав змоги використовувати свою обідню перерву на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 66 КЗпП на тих роботах, де через умови виробництва перерву встановити не можна, працівникові повинна бути надана можливість приймання їжі протягом робочого часу. Зміни №18 закріпили можливість приймання їжі протягом робочого часу без обідньої перерви, а [PERSON] працював завжди без обідньої перерви не з власної ініціативи, а з вини роботодавця. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» закріплено право працівника на оплату праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Пунктом 9 ст. 10 ЦПК України передбачено, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Суд застосовує аналогію закону при вирішенні питання про оплату відпрацьованого часу обідньої перерви. Положеннями КЗпП та Закону України «Про відпустки», зокрема ст. 24 закону передбачена грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки. За невикористаний час обідньої перерви, тобто працю під час встановленої обідньої перерви працівнику повинна виплачуватися компенсація, у зв'язку з тим, що, зокрема, [PERSON] не було забезпечено відлучення з місця роботи в обідню перерву. За таких обставин суд вважає, що вимога [PERSON] щодо відшкодування йому фактично відпрацьованого часу обідньої перерви підлягають задоволенню, проте суд не погоджується з часом вказаним позивачем як фактичного відпрацьованим під час обідньої перерви, як 720 годин. З Довідки начальника служби персоналу КП «Теплопостачання міста Одеси» від 06.08.2018 року (а.с.44) вбачається, що [PERSON] у період з 02.01.2013 року по 08.06.2016 року знаходився на лікарняному з 18.03.2015 року по 20.03.2015 року та з 09.06.2016 року по 21.06.2016 року. [PERSON] надавалися щорічні відпустки: -за період роботи з 02.01.2013 р. по 01.01.2014 р. терміном 24 календарних дні; -за період роботи з 02.01.2014 р. по 01.01.2015 р. терміном 26 календарних днів; -за період роботи з 02.01.2015 р. по 01.01.2016 р. терміном 26 календарних днів; -за період роботи з 08.06.2016 р. по 07.06.2017 р. терміном 14 календарних днів. [PERSON] в своєму розрахунку зазначеному в позові взяв період часу, який відпрацював та помножив на кількість невикористаних годин обідньої перерви, не враховуючи час під час якого [PERSON] не працював взагалі. За таких обставин, враховуючи, що позивач погодився з наданим представником відповідача розрахунком, згідно якого [PERSON] відпрацював 610,5 годин обідньої перерви за відпрацьовані зміни у період з 01.04.2013 року по 30.03.2018 року, тож стягненню на користь позивача з відповідача підлягає сума у розмірі 6026,26 грн., яка визначена у розрахунку суми сторожа Служби безпеки та охорони об'єктів КП «Теплопостачання міста Одеси» [PERSON] (та. №05492). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З міркувань викладених вище, суд задовольняє позов в частині стягнення з відповідача коштів за фактично відпрацьований час обідньої перерви, а саме за 610,5 годин такого часу та відмовляє у задоволенні інших позовних вимог, зважаючи на обставини справи та докази, наявні в матеріалах справи. На підставі викладеного та

Outcome: partial