Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

До Дружківського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про захист прав споживачів. У позовній заяві позивач зазначила, що 07 серпня 2013 року рішенням виконавчого комітету Дружківської міської ради №466 їй наданий дозвіл на відключення від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання з улаштуванням індивідуального газового опалюваного приладу в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу. Дозвіл був наданий відповідно до постанови Дружківського міського суду Донецької області від 20 березня 2013 року №2-а/229/24/2013. Далі, відповідно до акту від 12 вересня 2013 року, вказана квартира була відключена від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання. Починаючи з 15 серпня 2013 року до кінця листопада 2020 року вона не була та не є до теперішнього часу споживачем комунальної послуги - централізованого опалення місць загального користування багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] та не укладала будь-якого договору про постачання теплової енергії з виконавцем даної послуги. При цьому, відповідач, ігноруючи вимоги законодавства України, у 2019-2020 р.р. перед опалювальним сезоном не спрямував їй ані поштою з повідомленням, ані врученням нарочним - проекту типового договору про постачання теплової енергії, який затверджений Постановою КМУ від 21 серпня 2019 року №830, чим порушив її права як споживача послуги з постачання теплової енергії. В свою чергу, відповідач починаючи з листопада 2020 року, почав спрямовувати їй шляхом всування у вхідні двері квартири рахунки за опалення місць загального користування будинку, в якому вона мешкає. На неодноразові запити, яким чином із нею був укладений договір на постачання теплової енергії та прохання надати докази того, що їй був наданий проект даного договору, відповідач зрозумілої відповіді не надав, посилаючись на те, що вона отримавши договір протягом 30 днів не надала ніяких заперечень або протоколу розбіжностей згідно вимог законодавства України, тому договір вважається укладеним. Але, вимогу надати їй докази того, що проект договору фактично їй був наданий або вона його отримала будь-яким іншим чином, відповідач проігнорував. Тобто, ніякого договору на постачання теплової енергії між нею та відповідачем укладено не було, та доказів спростування її доводів відповідач не надав. У перших числах грудня 2020 року відповідач спрямовує їй шляхом залишення у отворі вхідної двері квартири рахунки на оплату послуг з опалення місць загального користування та плату за абонентське обслуговування. Розмір плати за абонентське обслуговування відповідно до рахунків за жовтень, листопад, грудень 2020 року та січень і лютий 2021 року становить 26 грн. 42 коп., за кожний місяць, а всього на загальну суму 132,10 грн. Вважає, що вказані нарахування за абонентське обслуговування незаконні та повинні бути відповідачем скасовані на підставі того, що між нею та відповідачем договірних відносин укладено не було. Стосовно повідомлення її відповідачем про сплату послуги за постачання теплової енергії відповідно до отриманих рахунків за обсяг теплової енергії на опалення місць загального користування будинку [ADDRESS] , а саме: за листопад 2020 року на суму 125,66 грн.; за грудень 2020 року на суму 178,26 грн.; за січень 2021 року на суму 125,66 грн.; за лютий 2021 року на суму 163,81 грн., а всього на загальну суму 634,19 грн., позивач зазначає наступне. Фактично даної послуги вона, а також інші мешканці вищевказаного житлового будинку, не отримували та не отримують до теперішнього часу, тому що в місцях загального користування та допоміжних приміщеннях будинку відсутня будь-яка система опалення. Крім того, відповідно до відповіді від міського голови м.Дружківка від 15 грудня 2020 року №6645/300.1121/1-20, її будинок в переліку будинків м.Дружківка, в яких наявне опалення місць загального користування, відсутній. Нею та її чоловіком неодноразово спрямовувалися на адресу відповідача претензії про те, що в їх будинку відсутня система опалення в місцях загального користування та не отримання послуг взагалі, з вимогою скасувати незаконне нарахування за ненадану послугу, а також вимагали прибуття представників відповідача для того, щоб засвідчити актом відсутність послуги з опалення місць загального користування будинку. Однак, відповідач надав відповіді про те, що відповідно до розділу Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, яка затверджена Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року №315, споживачі повинні сплачувати за послуги з опалення місць загального користування. Відсутність системи опалення в місцях загального користування у будинку у зв`язку з тим, що вона демонтована, відповідач не приймає до уваги. По-переше, не існує формули щодо нарахування за опалення місць загального користування за рахунок теплопередачі теплової енергії крізь огороджувальні конструкції житлових будинків. По-друге, у зв`язку з тим, що теплова енергія, яка надійшла до опалювальних приміщень будинку, а саме квартир мешканців, то це послуга по централізованому опаленню квартир мешканців і за цю послугу відповідач буде нараховувати та отримувати кошти від мешканців квартир, у зв`язку з чим, відповідач не має права на подвійне нарахування оплати за теплову енергію, за яку вже будуть сплачувати мешканці квартир. Вважає, що у зв`язку з відсутністю системи опалення в місцях загального користування багатоповерхового будинку [ADDRESS] , тому що вона демонтована, та мешканці фактично не отримують послугу з опалення місць загального користування, відповідач не мав ніякого права застосовувати розділ ІІІ Методики. Вважає, що нарахування повинно здійснюватися у випадку, якщо теплова енергія витрачена на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, як передбачено розділом ІІІ Методики. А нарахування за теплову енергію, яка передається через огороджувальні конструкції, даною Методикою не передбачено. Між тим, будинок [ADDRESS] утримує відповідно до договору з співвласниками КП «Комсервіс». Заходи по утепленню місць загального користування взагалі ніколи не виконувалися, вхідні двері та вікна на сходових клітин будинку знаходяться у неутепленому стані, у зв`язку з чим в місцях загального користування не підтримується нормальна температура повітря. На запит від КП «Комсервіс» Дружківської міської ради була отримана відповідь про те, що роботи з утеплення місць загального користування до кошторису не входить, тобто не виконувалися зовсім ніколи. Відповідач, крім незаконного нарахування за не опалення місць загального користування, також нарахував за відповідний період часу на функціонування системи внутрішньобудинкової системи опалення, а саме за листопад 2020 року- 100,50 грн.; за грудень 2020 року - 142,61 грн.; січень 2021 року - 133,17 грн.; за лютий 2021 року - 1361,05 грн., а всього на суму 503, 33 грн. Вважає, вказані нарахування незаконними, тому що відповідач не уклав із нею договір на постачання теплової енергії, не з причини того, що вона відмовилася від підписання, а з причини того, що договір фактично не був спрямований їй для ознайомлення та підписання. Просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати неправомірними дії ОКП «Донецьктеплокомуненерго» щодо нарахування їй витрат за листопад - грудень 2020 року та січень - березень 2021 року, за адресою: [ADDRESS] : на абонентське обслуговування на загальну суму 158 грн. 52 коп; на опалення місць загального користування на загальну суму 776 грн.55 коп.; за функціонування системи опалення на загальну суму 621 грн. 24 коп, та зобов`язати відповідача скасувати ці нарахування. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 19 березня 2021 року було прийнято позовну заяву до провадження, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 41 т.1). 14 квітня 2021 року ухвалою Дружківського міського суду Донецької області було здійснено перехід з розгляду справи із спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та змінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим судовим засіданням (а.с.154 т.1). Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 21 квітня 2021 року, клопотання представника позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем - задоволено та замінено неналежного відповідача на належного (а.с.162 т.1). 26 травня 2021 року ухвалою Дружківського міського суду Донецької області, закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу досудового розгляду по суті (а.с.41 т.2). 31 березня 2021 року, представник відповідача на адресу суду надав клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с.103 т.1). 05 квітня 2021 року, представник позивача надав на адресу суду клопотання про заміну неналежного відповідача (а.с.113 т.1). Представник позивача 13 квітня 2021 року надав до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с.135 т.1). 26 квітня 2021 року, на адресу суду представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, виходячи з наступного. Розглянувши позовну заяву та додані до неї документи, відповідач категорично не згоден з позовними вимогами позивача, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, таким, що не підлягають задоволенню. Відповідно до позовної заяви, звернення до суду позивача пов`язане з захистом прав споживача. Позивач, обґрунтовуючи порушене право, посилається на Закон України «Про захист прав споживачів» та зазначає, що згідно з цим Законом «споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника». Жодного іншого обґрунтування, стосовно того, яке саме право позивача, як споживача порушив відповідач, якою статтею Законом передбачений судовий захист позивача, як споживача, та позивач у своїй позовній заяві не зазначає. Таким чином, відповідач вважає, що посилання позивача у її позовній заяві на Закон України «Про захист прав споживачів» та нібито порушені права та необхідність захисту її прав споживача, є безпідставними та необґрунтованими. Поряд з цим, позовні вимоги позивача полягають у «визнанні протиправними дії….», тобто позивач фактично звертається до суду на підставі ч.10 ст.16 ЦК України. Так, згідно наукового коментаря до ст.16 ЦК України: «останній спосіб захисту цивільних прав, передбачений ст.16 ЦК - визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК. Органу місцевого самоврядування їхніх посадових і службових осіб характеризується чітко визначеним суб`єктом - заподіювачем шкоди, якими є відповідні державні органи и їхні посадові і службові особи. Підставою для подачі такого позову служать прийняття незаконних рішень, незаконні дії чи бездіяльність зазначених органів, що призвело до заподіяння шкоди особі. Причому відповідно до ст.1173-1175 ЦК України, така шкода відшкодовується незалежно від вини цих органів (осіб). Необхідно зазначити, що відповідач не є органом державної влади, органом влади РК, органом місцевого самоврядування, а тому позивач не має законних підстав висувати позовної вимоги щодо визначення неправомірними дій відповідача. Крім того, відповідач відповідно до вимог ч.4 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в період з 03.09.2020 по 10.09.2020 надало всім власникам житлових та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків проекти типового договору з індивідуальним споживачем про надання послуг з постачання теплової енергії, згідно форми, яка затверджена відповідною постановою КМУ від 21.08.2019 №830 «Про затвердження правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії». При цьому, діючими нормативно-правовими актами в сфері надання житлово-комунальних послуг не передбачено яким саме чином має бути надано проект типового договору про надання відповідної комунальної послуги сторонами. Законодавство передбачено право сторін звернутись із пропозицією, прямо визначені строки для розгляду таких пропозиції, проте не передбачено яким же саме засобом/шляхом проект типового договору має бути надано виконавцем комунальної послуги споживачу (особисто, засобами поштового зв`язку, поштовим направленням із повідомлення про вручення, тощо). Разом з тим, про надання споживачем проектів таких договорів свідчать численні звернення споживачів, які надходили до підприємства та в яких споживачі зазначили про факт отримання ними таких договорів. Крім того, додатковим підтвердженням є й наявність підписаних та повернутих підприємству екземплярів типових договорів з індивідуальним споживачем про надання послуг від мешканців зазначеного багатоквартирного будинку. Відповідач при укладанні типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії діяв виключно в межах законодавства. Жодних відступів від визначеного порядку - не здійснювалось. Також, відповідач систематично готує та доставляє споживачам розрахунки за фактично надані послуги з постачання теплової енергії. Водночас, відповідач систематично готує та доставляє споживачам розрахунки за фактично надані послуги з постачання теплової енергії. У вказаному будинку співвласники забезпечують оплату наданих послуг з постачання теплової енергії ( в тому числі й власники квартир, у яких встановлено індивідуальне опалення). Тобто, мешканці вчинили дії, які підтверджують укладення договору, та свідчать про визнання ними факту надання послуг. А що стосується твердження позивача, що Методика №315 не може бути застосована без укладення відповідних договорів про надання послуг з постачання теплової енергії - зазначають, що до договорів, укладених відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», таке застосування й не проводились. Під час дії таких договорів підприємство не використовувало Методика №315. Тобто, жодного порушення в даному випадку не має, а зауваження щодо цього не має жодного сенсу. Чинним нормативно-правовими актами не передбачено звільнення споживачів від обов`язку оплати теплової енергії, витраченої на опалення МЗК, у разі відсутності окремих опалювальних приладів, оскільки система опалення складається не лише з приладів опалення. Теплообмін через огороджувальні конструкції будівлі визначено Державними будівельними нормами. При цьому, якщо проектом будинку передбачено встановлення опалювальних приладів у МЗК, але система опалення МЗК є демонтованою, співвласники багатоквартирного будинку мають відновити її, привести у відповідність до проекту житлового будинку. Що стосується твердження позивача про відсутність формули для розрахунку за теплову енергію, витрачену на опалення МЗК за рахунок теплопередачі - це не відповідає дійсності, оскільки Методика №315 передбачила здійснення розподілу теплової енергії на МЗК. Вказана інформація доводилась позивачу під час її звернень до ОКП «ДТЕК». До того ж, позивач стверджує, що теплова енергія, яка надійшла до приміщень, підключених до мереж опалення, вже враховує опалення МЗК і стверджує про якесь «подвійне нарахування». Проте, теплова енергія, розподілена на приміщення з опаленням не враховує теплову енергію на МЗК та функціонування систем опалення будинку. Крім того, щодо правомірності нарахування плати за абонентське обслуговування, то ця плата входить до плати виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором. Такі витрати підлягають відшкодування за рахунок плати або абонентське обслуговування всіма співвласниками багатоквартирних будинків, незалежно від того, чи підключено їхні приміщення до систем теплопостачання виконавця комунальної послуги. Розмір плати за абонентське обслуговування встановлено відповідно до вимог постанови КМУ №808 від 21.08.2019 «Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам багатоквартирних будинків за індивідуальними договорами» (а.с.164-175 т.1). 29 квітня 2021 року на адресу Дружківського міського суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому він зазначив наступне. Відповідач нараховує їй за послуги, яку не надає, тобто за опалення місць загального користування багатоповерхового будинку, у зв`язку з чим є порушення права споживача, які передбачені Законом України «про захист прав споживачів». Статтею 22 вказаного Закону, визначено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. У зв`язку з тим, що відповідач всупереч вимогам розділу ІІІ Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, яка затверджена Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року №315, незаконно виконав дії щодо нарахування за опалення місць загального користування багатоповерхового будинку при відсутності приладів опалення в цьому будинку, тобто не була витрачена теплова енергія на опалення МЗК та допоміжних приміщень, яке це вказано в Методиці, тому вважає, що правило обрано спосіб захисту. Також, вказує, що в період з 2019 по 2021 роки ніякого договору вона від відповідача не отримувала. Більш того, доказів того, що вона отримала проект договору, відповідач на багаторазові її запити не надав, лише надав відписку про те, що всі мешканці були інформовані, якісь споживачі отримували та таке інше. У зв`язку з тим, що в багатоповерховому будинку, де знаходиться її квартира, повністю демонтовані прилади опалення шляхом перерізання трубопроводів, то ніякого витрачення теплової енергії на опалення МЗК та допоміжних приміщень будинку не відбувається взагалі, цей факт підтверджується актом обстеження складений КП «Комсервіс». Вважає, що вказані у позові нарахування є незаконними, тому що відповідач не уклав із нею договору на постачання теплової енергії, не з причини того, що вона відмовилася від підписання, а з причини того, що договір фактично не був спрямований їй для ознайомлення та підписання. Тобто, порушені її права, як споживача послуги з опалення місць загального користування будинку. Крім того, вона як споживачка, як і інші споживачі будинку, позбавлені права на проведення можливого покращення теплоізоляції трубопроводів та проведення енергетичного аудиту у між опалювальний сезон, тому що не мали інформації про те, що відповідач почне незаконно нараховувати за опалення місць загального користування та за втрату теплової енергії (а.с.33-35 т.2). В судове засіданні позивачка [PERSON] не з`явилася, про місце, дату та час розгляду справи сповіщена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, за участі її представника. Свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представники відповідача заперечували проти заявлених позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та просили у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши і факти та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Положенням ч.1 ст.12 ЦПК України, визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивачка є власником квартири [ADDRESS] . Позивачка, зареєстрована та мешкає у вказаній квартирі з 21 листопада 2012 року (а.с.8 т.1). Квартира розташована у багатоповерховому житловому будинку. Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» є виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності м.Дружківка Донецької області, з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж ОКП «Донецьктеплокомуненерго» (а.с.176-190 т.1). Як вбачається, із рішення виконавчого комітету Дружківської міської ради від 07 серпня 2013 року №466, [PERSON] був наданий дозвіл на відключення від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання з улаштування індивідуального газового опалюваного приладу в квартирі за адресою: [ADDRESS] , на підставі постанови Дружківського міського суду від 20 березня 2013 року (справа №2-а/229/24/2013) (а.с.10 т.1). Відповідно до акту про відключення квартири (нежитлового приміщення, секції, під`їзду, будинку) від внутрішньо будинкових мереж ЦО і ГВП від 15 серпня 2013 року, квартира [ADDRESS] була відключена від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання, який затверджений рішенням міжвідомчої комісії з розгляду питань відключення від мереж ЦО і ГВП, відповідно до протоколу від 12 вересня 2013 року №9 (а.с.12 т.1). Відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] , 03 жовтня 2014 зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.11 т.1). Згідно рахунків на оплату послуг позивачці [PERSON] , відповідачем ОКП «Донецьктеплокомуненерго» були здійснені наступні нарахування: - за листопад 2020 року було нараховано витрати на опалення місць загального користування в сумі 125,66 грн., на функціонування системи опалення в сумі 100,52 грн., за абонентське обслуговування в сумі 52,84 грн.; - за грудень 2020 року було нараховано витрати на опалення місць загального користування в сумі 178,26 грн., на функціонування системи опалення в сумі 142,61 грн., за абонентське обслуговування в сумі 26,42 грн.; - за січень 2021 року було нараховано витрати на опалення місць загального користування в сумі 166,46 грн., на функціонування системи опалення в сумі 133,17 грн., за абонентське обслуговування в сумі 26,42 грн.; - за лютий 2021 року було нараховано витрати на опалення місць загального користування в сумі 163,81 грн., на функціонування системи опалення в сумі 131,05 грн., за абонентське обслуговування в сумі 26,42 грн.; - за березень 2021 року було нараховано витрати на опалення місць загального користування в сумі 142,36 грн., на функціонування системи опалення в сумі 113,89 грн., за абонентське обслуговування в сумі 26,42 грн. (а.с.9, 137 т.1). Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Цивільним Кодексом України, Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року № 1198, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359, якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами. Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Відповідно до ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою КМУ від 03 жовтня 2007 року № 1198, визначено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (п.4), де споживач теплової енергії- це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору (п.3). Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», визначено, що до житлово-комунальних послуг, серед іншого, відносять послуги з постачання теплової енергії. Відповідно до ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Частиною 2 цієї статті Закону України «Про житлово-комунальні послуги», визначено, зокрема, що до виконавців комунальних послуг відносяться теплопостачальні організації, які здійснюють послугу з постачання теплової енергії. Положеннями частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статтями 20,21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово - комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово - комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово - комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно з законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово - комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Між тим, правовідносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною особою та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (послуги) регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила). Відповідно до п.28 Правил споживачі, які встановили у квартирі багатоповерхового будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Відтак, пункт 28 Правил є спеціальною нормою, яка регулює порядок розрахунку споживачами, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, за послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку. Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 № 315 затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлях комунальних послуг, якою регламентовано визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі теплової енергії на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень (розділ ІІІ Методики). Місця загального користування це місця, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, крім допоміжних приміщень. Опалювальні місця загального користування та допоміжні приміщення - це місця загального користування та допоміжні приміщення у будівлі, що приєднана до зовнішніх інженерних мереж або обладнання системою автономного теплопостачання, для яких нормується температура внутрішнього повітря. Опалюване приміщення - це приміщення у будівлі, яке забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання та у якому забезпечується нормативна температура повітря. Тобто, при нарахуванні плати за опалення місць загального користування у житловому будинку, виконавець послуг з централізованого опалення зобов`язаний дотримуватися положень Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення. Пунктом 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що плата за абонентське обслуговування - це платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води). Враховуючи вищевказані положення Закону, суд приходить до висновку, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, лише у разі, якщо вони фактично їх отримували та користувалися ними. Отже, до предмету доказування у спорах щодо розрахунків між постачальниками та споживачами комунальних послуг, належать обставини щодо надання та фактичного отримання таких послуг. В судовому засіданні встановлено, що позивачці здійснено нарахування за опалення місць загального користування та обсяг теплової енергії на функціонування системи опалення, за абонентське обслуговування за період з листопада 2020 року по березень 2021 року (а.с.9, 137 т.1). В судовому засіданні представник позивача зазначив, що позивачкою протягом листопада 2020 року по березень 2021 року, було отримано рахунок на оплату послуг, які полягали у наданні відповідачем теплової енергії на опалення місць загального користування. Вважає, що дані рахунки незаконні, та зазначена сума підлягає скасуванню, оскільки в будинку де мешкає позивачка, а саме: [ADDRESS] в усіх під`їздах були зрізані труби постачання теплової енергії до батереї, через що ні позивачка, ні інші мешканці вказаного будинку, ніякої послуги взагалі не отримували. Дані пояснення представника позивача підтверджуються показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , які були допитані судом безпосередньо у судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у 1991 році вона отримала квартиру [ADDRESS] , де мешкає по теперішній час. Приблизно з 2005 року у неї в квартирі встановлене система індивідуального опалення. У 2020 році їй почали приносити квитанції за оплату місць загального користування. Із вказаними квитанціями вона не згодна, оскільки жодних послуг з отримання теплової енергії у місцях загального користування вона не отримує, оскільки у всіх під`їздах цього будинка були зрізані батареї. У під`їздах завжди холодно. При цьому, проект індивідуального договору на постачання теплової енергії вона не отримувала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що вона мешкає за адресою: [ADDRESS] , з 1991 року. Приблизно 11 років у нього в квартирі встановлено індивідуальне опалення. У 2020 році ОКП «Донецьктеплокомуненерго» почало розносити квитанції щодо сплати витрат на опалення місць загального користування. Із вказаними нарахуванням він не згоден. З даного приводу він декілька разів звертався до тепломережи, на що отримав відповідь про необхідність здійснення оплати. В під`їздах будинку прилади опалення відсутні, а тому він дану послугу не отримує. При цьому, проект індивідуального договору на постачання теплової енергії він не отримував. Також, відсутність приладів опалення у місцях загального користування будинку [ADDRESS] , окрім показань свідків [PERSON] , [PERSON] підтверджуються наступними доказами. Згідно Акту обстеження від 28 січня 2021 року, при обстеженні наявності приладів опалення у місцях загального користування житлового будинку [ADDRESS] , було встановлено, що у під`їздах відповідного житлового будинку виявлено відсутність приладів опалення місць загального користування (а.с.25 т.1). Відповідно до Акту обстеження від 29 квітня 2021 року, комісією КП «Комсервіс» було встановлено, що у під`їздах житлового будинку [ADDRESS] відсутні прилади опалення місць загального користування, а також трубопроводи та арматури (а.с. 37 т.2). Даний Акт обстеження від 29 квітня 2021 року в повній мірі узгоджується із Актом обстеження від 28 січня 2021 року. Згідно листа Міністерства розвитку громад та території України від 02 квітня 2020 року №8/9.1.1/2453-20, механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними тепловими мережами та постачання, надання послуг з постачання теплової енергії і постачання гарячої води визначено Порядком, що затверджений постановою КМУ від 01 червня 2011 року №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». З 01 травня 2019 року введений в дію в повному обсязі Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №2189 - VIIІ, який регулює відносини, що виникають у процесу надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Закону України №2189, комунальними послугами, зокрема, є послуги з постачання теплової енергії. Відносини, що виникають у процесі надання саме цих комунальних послуг споживача регулюються Законом №2189. При цьому, постановою КМУ від 21.08.2019 №830 «Про затвердження Правил надання комунальної послуги з постачання теплової енергії та типових договорів про надання комунальної послуги з постачання теплової енергії, затверджені типові договори. Методика №315 щодо розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлях комунальних послуг, встановлює порядок визначення обсягів спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції); обсягів холодної, гарячої води, спожитої споживачами, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку; порядок розподілу обсягів спожитих комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, визначає вимоги до приладів-розподілювачі теплової енергії, поправкові коефіцієнти для розподілу обсягу спожитої теплової енергії між окремим споживачами у будівлях, оснащених вузлами комерційного обліку теплової енергії та/або гарячої гарячої, та/або холодної води, де налічуються два та більше споживачів. Зазначена методика, має використовуватися після укладення відповідних договорів, передбачених Законом №2189 (а.с.36-28 т.1). Із відповіді директора КП «Комсервіс» Радіонова О.В. №643 від 14 грудня 2020 року, яке було надано на звернення представника позивача [PERSON] (а.с.17 т.1), вбачається, що КП «Комсервіс» Дружківської міської ради було засновано 21 листопада 2011 року, житловий фонд на обслуговування був прийнятий 01 червня 2015 року, за даний період підприємством роботи з демонтажу батареї опалення та магістральних труб до батареї опалення в під`їздах будинку за адресою: [ADDRESS] , не виконувались (а.с.18 т.1). На запит представника позивача [PERSON] щодо незаконності дій ОКП «Донецьктеплокомуненерго» по нарахуванню плати мешканцям міста за обсяг теплової енергії в місцях загального користування та обсяг теплової енергії на функціонування системи опалення (а.с.19 т.1), із відповіді міського голови Григоренка В.Б. від 15 грудня 2020 року №6645/30.11211-20, вбачається, що у переліку серед вказаних житлових багатоповерхових будинків у яких наявні опалювальні місця загального користування відсутній будинок у якому мешкає позивачка, а саме: будинок [ADDRESS] (а.с.20 т.1). Відповідно до відповіді директора КП «Комсервіс» Радіонова О.В. №734 від 31 грудня 2020 року, надане на звернення представника позивачки (а.с.21 т.1), житловий фонд на обслуговування КП «Комсервіс» був прийнятий 01 червня 2015 року. Обслуговування багатоквартирних будинків здійснюється на підставі укладених договорів між КП «Комсервіс» та співвласниками багатоквартивного будинку у відповідності до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Технічне обслуговування внутрішньо будинкових систем теплопостачання багатоквартирного будинку здійснюється виконавцем, умови такого обслуговування зазначаються у договорі, а витрати з обслуговування внутрішньобудинкової системи теплопостачання - до кошторису витрат в договорі. Зазначені у заяві роботи з утеплення до кошторису не входять. Опалення місць загального користування відсутнє (а.с.22 т.1). В судовому засіданні представники відповідача зазначили, що при відсутності приладів опалення у під`їздах будинку, підтримання температури у місцях загального користування відбувається за рахунок теплопередачі крізь огороджувальні конструкції житлових приміщень. Проте, суд не може погодитися із даними твердженням, оскільки відповідачем на підтвердження вказаного не надано жодних належних доказів того, що опалення місць загального користування здійснюється через огороджувальні конструкції житлових приміщень. Також, суд не може прийняти як належний доказ щодо надання послуг з опалення місць загального користування будинку [ADDRESS] - акт №54 від 02 листопада 2020 року про підключення житлового будинку до системи централізованого опалення (а.с.22 т.2), оскільки даним актом підтверджується лише факт підключення опалення житлового будинку перед початком опалювального сезону. Крім того, в судовому засіданні представник позивача вказував, що проект індивідуального договору на постачання теплової енергії позивачка не отримувала ані поштою, ані нарочним листом. Також відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження того, що даний проєкт договору будь-коли був спрямований на адресу позивачки. В свою чергу представники відповідача зазначали, що ОКП «Донецьктеплокомуненерго» скористалось своїм правом, наданим ч.4 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та у вересні 2020 року направило кожному власнику житлових квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків проект типового договору з індивідуальним споживачем про надання послуг з постачання теплової енергії. Згідно до ч.4 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якщо споживач, який отримав проект договору від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору та не надав свої заперечень або протоколу розбіжностей до нього вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом. Отже, позивачкою не було надано будь-яких зауважень у визначений Законом термін. При цьому, ще восени 2019 року ОКП «Донецьктеплокомуненерго» розпочало масштабну роботу по інформуванню споживачів про нові моделі договірних відносин. Так інформаційна робота проводилась шляхом розміщення оголошень на дошках оголошень житлових будинків, у місця великого скупчення людей, навіть проводились зустрічі із мешканцями будинків. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані укласти договір на отримання житлово-комунальних послуг і відповідно оплатити їх, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. При цьому, суд не може погодитися з позицією представників відповідачів, що обов`язок укласти договір на отримання житлово-комунальних послуг покладається лише на позивача, як на споживача житлово-комунальних послуг, оскільки ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», визначено, що до обов`язків виконавця, в даному випадку ОКП «Донецьктеплокомуненерго», відноситься підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово - комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Водночас, слід зауважити, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між виконавцем комунальних послуг та фізичною особою - споживачем цих послуг. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Отже, виконавець повинен сприяти споживачу в укладанні договору на надання житлово-комунальних послуг, а також проінформувати споживача про необхідність укладання такого договору, у такий спосіб, який буде більш доступний споживачу, а не в будь-який спосіб, як вказував представник відповідача, оскільки споживач є слабшою стороною у даних правовідносинах, що звужує принцип рівності учасників та свободи договору. Крім того, позивачка неодноразово направляла свої претензії відповідачу, що відповідає вимогам ст.27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в яких вказувала, що вона не отримувала проект індивідуального договору на постачання теплової енергії, а також відсутні будь-які докази того, що вона отримувала його або була ознайомлена із його змістом (а.с.13, 30 т.1). При цьому, вказані претензії позивачки були отримані відповідачем, що не заперечується представниками відповідача. Проте, не зважаючи на це, відповідач в порушення вимог ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не вжив жодних заходів щодо підготовки та укладення із позивачкою договору про надання житлово - комунальних послуг та не надав жодних доказів направлення проекту індивідуального договору саме позивачці. Щодо наданих представником відповідача копії типових договорів з індивідуальним споживачем про надання послуг з постачання теплової енергії (а.с.193-240 т.1), то суд вважає, що вони не підтверджують факт направлення саме позивачці такого проекту договору, а лише вказує на укладання цих договорів з іншими мешканцями (споживачами) будинку [ADDRESS] , і жодним чином не спростовують доводи позивачки щодо неотримання нею цього договору. Стаття 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, підсумовуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідачем ОКП «Донецьктеплокомуненерго» не надано належних доказів того, що опалення місць загального користування вказаного будинку у період 2020-2021 років мало місце і відбувалося за рахунок теплопередачі крізь огороджувальні конструкції житлових приміщень. Також не було надано і відповідного розрахунку саме такої послуги, не зазначено формул, за якими здійснюється саме такий розрахунок. При цьому, відповідач вказуючи про обов`язок позивачки сплачувати кошти за отримані послуги опалення місць загального користування, не надав суду належних доказів направлення типового договору позивачці та його підписання саме позивачкою. В той же час, суд погоджується з позицією представників відповідача в частині того, що позивачем був невірно обраний спосіб захисту своїх цивільних прав, зокрема щодо визнання неправомірними дії ОКП «Донецьктеплокомуненерго» та зобов`язання скасувати безпідставно нараховану позивачу заборгованість по сплаті за абонентське обслуговування, за постачання теплової енергії на опалення місць загального користування, та за функціонування системи опалення. Проте, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя. Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»). З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність в контексті статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України і цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у вказаній статті. Статею 5 ЦПК України, визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Також у частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України в чинній редакції передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. У статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено завдання суду при здійсненні правосуддя та вказано, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 264 ЦПК України, визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного суду від 08 червня 2021 року № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21). Отже, враховуючи вищезазначене суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивачки буде визнання безпідставними здійснення нарахувань відповідачем витрат на абонентське обслуговування, на опалення місць загального користування, за функціонування системи опалення за листопад - грудень 2020 року та січень - березень 2021 року, за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про захист прав споживачів, підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial