Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 18.12.2014 року звернувся [PERSON] з позовом про визнання недійсним заповіту, довіреності та договору купівлі - продажу, в якому просить визнати недійсним заповіт вчинений 23.08. 2013 року [PERSON], ( [INFO] померлого 18.11.2013 р.), зареєстрованого в реєстрі №1425 приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; визнати недійсною довіреність видану від імені [PERSON] ,17.10.2013 року на імя [PERSON] на продаж квартири квартиру [ADDRESS], , зареєстровану в реєстрі №705 приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі - продажу від 07.11.2013 року квартири [ADDRESS], укладеного [PERSON] діючої, на підставі довіреності від 17.10.2013 року, від імені та в інтересах [PERSON], укладений в рівних частках 1/3 на [PERSON], 1/3 на [PERSON] 1/3 на [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності, в порядку спадкування за законом, на квартиру [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що на момент вчинення заповіту, надання довіреності та укладення договору купівлі-продажу [PERSON] був у безпорадному стані, не усвідомлював значення своїх дій, оскільки хворів тяжкою невиліковною хворобою, а позивач, як спадкоємець першої черги за законом , має право на отримання у власність спадкове майно свого батька. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні наполягав на задоволенні позову. При розгляді справи приймала участь і представник позивача [PERSON] У судовому засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнавали у повному обсязі, заперечуючи проти того, що на момент вчинення заповіту, надання довіреності та укладення договору купівлі-продажу квартири [PERSON] знаходився у безпорадному стані. Відповідач [PERSON] до судових засідань не зявлялась. Повідомлялась належним чином про час і місце розгляду справи. Надала заяву про розгляд справи за її відсутності з урахуванням її незгоди із позовними вимогами. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, наполягаючи на тому, що на момент видачі довіреності [PERSON] розумів значення своїх дій та керував ними. Від Третій Одеської державної нотаріальної контори надійшла заява, про розгляд справи у відсутності їх представника, залишаючи розгляд справи на розсуд суду. Третя особа [PERSON] до судового засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Тривалість розгляду справи повязані із часом проведення експертного дослідження по призначеної судом посмертної комплексної психіатричної експертизи із залученням лікаря нарколога а також тривалістю зібрання медичної документації для можливості проведення експертизи. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] [INFO] помер 18.11.2013 року від «злоякісного новоутворення правої легені, не уточнене» ( довідка про причину смерті №818 а/с 137). Згідно заповіту, зареєстрованого приватним нотаріусом [PERSON] під № 1425, складеного і посвідченого, у звязку із станом здоровя заповідача, 23.08.2013 року вдома у [PERSON] та підписаного їм власноруч, останній заповів належну йому квартиру [ADDRESS] в рівних частках [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ( а/с 13). 17 жовтня 2013 року [PERSON] у себе вдома шляхом видачі довіреності уповноважив [PERSON] продати за ціну та на умовах за власним розсудом, належну йому квартиру [ADDRESS]. Довіреність була підписана власноруч [PERSON] у присутності приватного нотаріуса [PERSON] (а/с 47). На підставі вищезазначеної довіреності [PERSON] 07.11.2013 року, діючи від імені та в інтересах [PERSON], уклала договір купівлі-продажу, згідно якого продала в рівних частках 1/3 на [PERSON], 1/3 на [PERSON] 1/3 на [PERSON], квартиру [ADDRESS]. Договір посвідчено державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] (а/с 40). [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а/с 6). Факт родинних відносин, враховуючи розбіжності у прізвищах, встановлено рішенням Київського районного суду від 01.08.2014 року у справі №520/5104/14ц (а/с 10). Правовідносини стосовно спадкування, а також визнання правочинів ( зокрема заповіту, довіреності та договору купівлі-продажу) недійсними врегульовані Цивільним кодексом України (далі ЦК). Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч.1 ст. 1216 ЦК). До складу спадщини входять усі права та обовязку, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припиналися внаслідок його смерті ( ч.1 ст. 1218 ЦК). Відповідно до ч.1,2 ст. 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 ЦК. Спадкування за законом, відповідно до вимог ч.1,2 ст. 1258 ЦК, здійснюється почергово, та кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки ( ч.1 ст. 1261). Правочином, в розумінні ч.1 ст. 202 ЦК, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ( ч.1 ст. 204 ЦК). До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, частиною третьою статті 203 ЦК, зокрема визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним, відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК, за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні прав або інтереси порушені. Згідно ч.1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України ( далі ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, яки беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК). В даному випадку позивач, та його представники, обрали способом захисту прав позовні вимоги про визнання недійсності правочинів ( заповіту, довіреності та договору купівлі-продажу) на підставі того , що [PERSON] на момент їх укладення, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, внаслідок тяжкого захворювання. Таким чином предметом доказування по справі, з боку позивача, є наявність такого стану [PERSON] на момент вчинення оспорюваних правочинів, яке не дозволяла особі усвідомлювати значення свої дій та керувати ними. За клопотанням представників позивача по справі була призначена посмертна комплексна психіатрична експертиза із залученням лікаря нарколога, згідно висновку якої за № 101 від 04.03.2016 року [PERSON] під час складення та підписання заповіту від 23.08.2013 року та довіреності від 17.10.2913 року міг усвідомлювати значення своїх дій, та (або) керувати ними (а/с 164). Суд враховуючи висновок експертів також приймає до уваги факт того, що заповіт та довіреність у присутності нотаріусів були підписані [PERSON] власноруч, а також пояснення нотаріуса [PERSON] у судовому засіданні 25.05.2017 року щодо обставин підписування довіреності (а/с 211), вважає що сукупність доказів спростовує ствердження позивача та його представників на наявність на момент укладення правочинів у [PERSON] такого психічного стану, які не дозволяв йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Судом, приймається до уваги, що свідки [PERSON] та [PERSON], які є медичними працівниками, не заявлялись позивачем, та його представниками, як спеціалісти, та надавали свідчення стосовно іншого часу, так як безпосередньо при вчиненні оспорюваних правочинів не були присутні а також не бачили [PERSON] в день вчинення правочинів, а [PERSON] взагалі не бачила [PERSON] у 2013 році ( пояснення свідків у журналі судового засідання від 22.09.2015 року та 13.10.2015 року а/с 126,142). Наполягання представника позивача [PERSON] на наявність у [PERSON] на момент вчинення правочинів тяжкого захворювання, та того факту, що експертами при проведенні експертного дослідження не були прийняти до уваги всі медичні документи, не може бути прийнято судом як спростування висновку експертів: експерти [PERSON] та [PERSON], яки входили до складу експертної комісії, були додатково опитані у судовому засіданні 25.05.2017 року (а/с 210), по експертному дослідженню, та пояснили, що сам факт наявності прогресуючого тяжкого захворювання у особи не може бути підставою для визнання її стану таким, при якому вона не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тяжкий медичний стан здоровя пов'язаний із онкологічними захворюваннями не є тотожним психічної здатності, тому експертами досліджувались лише ті медичні дані які стосуються безпосередньо датам вчинення правочинів та ( або) свідчать о психічному стані особи на той час. Таким чином, враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про недоведеність у судовому засіданні позивачем та його представниками того, що [PERSON] на момент укладення заповіту та довіреності знаходився в такому стані, що не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому позовні вимоги про визнання недійсними даних правочинів з заявлених позивачем підстав не підлягають задоволенню. Крім того, судом враховується, що [PERSON] висловив свою волю стосовно відчуження квартири при підписанні довіреності 17.10.2013 року та не був присутнім при укладенні договору купівлі-продажу 07.11.2013 року, а тому його стан не момент укладення договору купівлі-продажу не може бути підставою для його недійсності, у розумінні ч.1 ст. 225 ЦК. Стосовно вимог про визнання права власності за позивачем на квартиру [ADDRESS], як на спадкове майно, суд виходить із того, що дані вимоги є похідними від вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу та заповіту, а тому також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed