Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

До Лисичанського міського суду Луганської області надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства\~«Лисичанськвугілля» (далі - АТ «Лисичанськвугілля»), в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 6\~242,00 грн, середню заробітну плату за затримку у розрахунку по заробітній платі у розмірі 128\~050,56 грн, моральну шкоду в розмірі 5\~000 грн, а всього 139\~292,56 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що 16 серпня 2004 року по 30 квітня 2016 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Наказом № 209к від 04 травня 2016 року її звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію та призначено виплату одноразової допомоги у розмірі двох середньомісячних зарплат. На час перебування у трудових відносинах відповідач нарахував, але не виплатив заробітну плату позивачу в розмірі 6\~242 грн. На час звернення позивача зазначена заборгованість їй не була виплачена, що і стало підставою для звернення до суду. Ухвалою від 20 березня 2020 року відкрито провадження у цій справі та відповідно до положень ст.\~279\~ЦПК України ухвалено розглядати справу у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Надано відповідачу строк для подання відзиву. Копії ухвали направлено сторонам, а відповідачу, крім того, копію позову з додатками. Зазначену ухвалу з додатками відповідач отримав 28 квітня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 43). У визначений строк відзив суду не направив. Клопотання позивача про витребування доказів було задоволено та ухвалою від 10 червня 2020 року зобов`язано відповідача надати суду довідку про отримані [PERSON] доходи, інформацію про заборгованість з заробітної плати, середньоденну та середньомісячну заробітну плату. Зазначена ухвала отримана відповідачем 18 червня 2020 року (31 липня 2020 року отримана відповідачем повторно), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 59, 65). Відповідач ухвалу суду від 10 червня 2020 року виконав лише 26 жовтня 2020 року. 10 листопада 2020 року позивач надала суду заяву про збільшення позовних вимог та просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 153\~092,16 грн, вимоги щодо стягнення заробітної плати та моральної шкоди підтримала в повному обсязі. Позивач надала суду докази направлення заяви про збільшення позовних вимог відповідачу. 16 грудня 2020 року від позивача надійшло клопотання, в якому вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розгляд справи проводити без її участі. 05 червня 2020 року представник відповідача надала заяву, в якій заперечила проти задоволення позовних вимог та просила справу розглядати без її участі (а.с. 53). Клопотань про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.\~13\~ст.\~7\~ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала з відповідачем у трудових відносинах, 30 квітня 2016 року, на підставі наказу № 209к від 04 травня 2016 року, звільнена за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з переходом на пенсію з виплатою одноразової допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, про що зроблено запис в трудовій книжці [NUMBER] (а.с. 12-19). З довідки (а.с. 28) загальна сума боргу [PERSON] РНОКПП [NUMBER] станом на січень 2020 року складає 6 242,00 грн. З виписки по картковому рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] , вбачається, що в рахунок заробітної плати [PERSON] в лютому 2016 року зараховано всього 1 369 грн (04 лютого - 279 грн; 09 лютого 1\~090,89 грн) в березні 2016 року зараховано всього 4 586,04 грн (02 березня 555 грн, 12 березня 372 грн, 23 березня 1 377 грн, 25 березня 586 грн, 30 березня 1 696,04 грн). Відповідачем на виконання ухвали суду про витребування доказів надано довідку № 24/756 від 07 жовтня 2020 року відповідно до якої [PERSON] працювала а АТ «Лисичанськвугілля» ВП «Шахта Привільнянська», дата остаточного розрахунку з виплати заробітної плати 18 лютого 2018 року (а.с. 78). Разом з тим, відповідачем надано довідку № 24/755 від 07 жовтня 2020 року відповідно до якої заборгованість по вихідній допомозі у зв`язку з виходом на пенсію, яка не входить до Фонду оплати праці, станом на 02 жовтня 2020 року, складає 6\~242,00 грн (а.с. 79). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, згідно якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у\~пункті 6 статті 36\~та\~пунктах 1,\~2\~і\~6 статті 40\~цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38\~і\~39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у\~пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Невиплата всіх належних працівнику сум при звільненні з вини роботодавця розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Так, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною Законом від 17.07.1997 закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. При цьому сама по собі відсутність коштів у роботодавця для виплати належних працівникові сум не є підставою для невиконання рішення суду (справа «Баландіна проти України», заява № 16092/05, рішення від 06.12.2007; «Батрак проти України», заява № 50740/06, рішення від 18.06.1999; «Білецька проти України», заява № 25003/06, рішення від 10.12.2009). Аналогічно у справі «Безуглий проти України» Європейським судом з прав людини встановлено порушення ст. 1 Протоколу № 1 у зв`язку з тим, що заявнику не виплачені присуджені національним судом виплати щодо заборгованості по заробітній платі. Відповідно до ст. 12, частини 1 ст. 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.\~89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частин 1, 2 ст.\~13\~ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з виплати вихідної допомоги, в межах заявленої позовної вимоги та в розмірі, який підтверджується довідкою, надаю відповідачем 6\~242,00 грн підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне. Згідно положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, передбачений ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Враховуючи викладене, суд вважає, що, оскільки [PERSON] не були виплачені всі належні суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме, вихідна допомога, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Даний висновок узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2019 року по справі № 212/908/17-ц. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.\~117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Наразі, сторонами не надано доказів проведення повного розрахунку. З проведеного, з урахуванням змінених позовних вимог, позивачем розрахунку слідує, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку до дня розгляду справи складає 153 092,16 грн., який вона просить стягнути з відповідача. Відповідно до довідки № 24/757 від 07 жовтня 2020 року, наданої відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача складає 158,13 грн. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число\~відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). (Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-648цс15 від 16 грудня 2015 року). Оскільки, позивач була звільнена 30 квітня 2016 року, кількість робочих днів за час затримки виплати з 01 травня 2016 року (наступний за днем звільнення день) по 17 грудня 2020 року (день ухвалення рішення) становить 1157 днів, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, що складає 182\~956,41 грн (1157 днів х 158,13 грн). Однак, оскільки відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 367/1125/15-ц), позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню у межах заявленої позовної вимоги, а саме у розмірі 153\~092,16 грн. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральну шкоду позивач обґрунтовує, порушенням своїх прав, іншими психологічними факторами пов`язаними з невиплатою заробітної плати, а також необхідністю витрачати час для звернення до суду за захистом своїх прав. Однак позивач відповідно до ст. 60 ЦПК України, не надала до суду достатніх належних доказів, підтверджуючих дані про спричинення їй моральної шкоди з боку відповідача. Тому в частині стягнення моральної шкоди позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальний розмір позовних вимог позивача складає 164\~334,16 грн. Враховуючи, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 159\~334,16 грн. (97% від розміру заявлених позовних вимог), тому суд стягує з відповідача судовий збір у розмірі 2\~057,67 грн. (2\~121,31*97%).

Outcome: partial