Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним та стягнення сплачених за договором коштів. Позивач посилається на те, що 05 листопада 2012 року між нею та відповідачем був укладений договір № 000704 з додатками № 1, 2 про надання послуг спрямованих на придбання транспортного засобу через програму Автофінанс, а саме придбання автомобілю DAEWOO MATIZ вартістю 65 000 грн. Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом до відповідача, просить визнати недійсним договір № 000704 про надання послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу через програму АвтоФінанс, укладений між сторонами 05 листопада 2012 року, далі Договір, з підстав, визначених ч. 1 ст. 227 ЦК України та застосувати наслідки його недійсності шляхом стягнення з відповідача сплачених позивачем на виконання умов Договору грошових коштів у розмірі 6 500 грн. Відповідно до умов Договору відповідач зобов'язався надавати позивачу послуги, спрямовані на придбання позивачем транспортного засобу через програму АвтоФінанс, організовану відповідачем, а позивач прийняв на себе зобов'язання здійснювати оплату послуг відповідачу, в тому числі сплату реєстраційного платежу у розмірі 6 500 грн., асигнаційний платіж 650 грн., щомісячних внесків у розмірі 541 грн., а також адміністративні платежі в розмірі 920 грн. 84 коп. Позивач, вважає, що виходячи з умов Договору та Додатку № 2 до нього, послуги, які надає відповідач є фінансовими послугами відповідно до визначення, передбаченого ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лиши фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідач як станом на момент укладення спірного Договору, так і на сьогоднішній день не має ліцензії для надання фінансових послуг, у зв'язку із чим спірний договір має бути визнаний недійсним, а всі сплачені на виконання договору кошти у розмірі 6 500 грн. повернуті позивачеві. Позивач в судове засідання не з'явилася, раніше в судовому засідання підтримала позовні вимоги та просила задовольнити в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, шляхом оголошення у пресі, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у відсутність представника товариства до суду не надходило. За цих обставин, суд на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, з огляду на відсутність заперечень представника позивача, визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. 05.11.2012 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір № 000704 про надання послуг, за яким позивач оплачує послуги позивачу з метою придбання автомобіля вартістю 65 000,00 грн. (а. с. 8). Невід'ємною частиною договору є Додаток № 1 до договору № 000704 від 05.11.2012 року (графік виплат) та Умови діяльності системи Автофінанс (а. с. 9-11). Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Договору відповідач зобов'язався серед іншого, сформувати корпорацію Клієнтів Програми, організувати та проводити Розподіли фінансових ресурсів Корпорації, щодо надання Клієнту програми права на купівлю товару, здійснити оплату товару на користь Клієнта Програми чи надати відповідну суму в позику, для придбання товару самим Клієнтом програми. Згідно із ст. 3 Договору та Додатку № 1 до Договору позивач зобов'язався сплатити реєстраційний платіж у розмірі 6 500 грн. та асигнаційний платіж у розмірі 650 грн. після отримання права на отримання автомобіля, але в будь-якому випадку до моменту отримання автомобіля, а також зобов'язався сплачувати щомісячно місячний платіж у розмірі 750,00 грн. та адміністративний платіж - 379,17 грн. Статтею 1 Додатку № 2 до Договору передбачено, що асигнаційний платіж - це одноразова оплата, яка виплачується Клієнтом Програми, що отримав право на купівлі товару під час розподілу фінансових ресурсів корпорації, та покриває витрати Компанії пов'язані з організацією передачі товару на користь Клієнта Програми, адміністративні витрати - це оплата за послуги Компанії. Пунктом 5.9 ст. 5 Додатку № 2 до Договору визначено, що Компанія не відшкодовує Учаснику Системи сплачений ним асигнаційний платіж ні за яких умов. Відповідно до п. 4.1. ст. 4 Додатку № 2 до Договору Учасник Системи щомісячно у встановлені даним договором строки сплачує на розрахунковий рахунок Компанії Чисті платежі, які можуть бути використані Компанією для придбання Товару членів Корпорації Учасників Системи, для розподілу фінансових ресурсів Компанії між членами Корпорації Учасників Системи, для надання права на придбання автомобіля іншим Учасникам Системи. Відповідно до п. 5.1. ст. 5 Додатку № 2 до Договору Компанія проводить оплату автомобіля та організовує його передачу у власність Учаснику Системи, який отримав Право на купівлю автомобіля протягом 60 (шістдесяти) календарних днів після того, як Учасником Системи будуть виконані вимоги цієї статті. Позивач на виконання умов ст. 3 Договору та згідно з Додатком № 1 до Договору 05 листопада 2012 року сплатила реєстраційний платіж 6 500 грн., доказом чого є відповідна квитанція: № 32728.69.1 від 05.11.2012 на суму 6 500 грн. (а. с. 12). В свою чергу, відповідач умови Договору з придбання та передачі в розпорядження позивача автомобіля не виконав, ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг, які є предметом оспорюваного Договору, у встановленому законодавством порядку не отримував. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи належними і допустимими письмовими доказами, які прийнято до уваги судом, а саме: копіями Договору та додатків до нього, квитанції про оплату за Договором. Доказів на спростування встановлених судом обставин відповідачем суду не надано і в матеріалах справи такі дані відсутні. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 216 ЦК України закріплено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. При цьому, відповідно до ст. 1 вказаного Закону господарська діяльність - будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт. Відповідно до п. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до вказаного п. 11-1 ст. 4 Закону фінансовими послугами вважаються, серед інших, адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи, умов оспорюваного договору та вимог чинного законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, послуги відповідача, які є предметом оспорюваного Договору, є фінансовими послугами, які підлягають ліцензуванню, оскільки суть цих послуг зводиться до адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Виходячи з вищевикладеного, оскільки відповідач ліцензії для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, які є предметом оспорюваного договору, у встановленому законодавством порядку не отримував, суд приходить до висновку, що даний правочин вчинений відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії). Відтак, суд вважає наявними законні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ст. 227 ЦК України та для застосування наслідків його недійсності шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сплачених на виконання умов договору грошових коштів у загальній сумі 6 500 грн. Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved