Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до ПАТ «Українська залізниця», ДП «Донецька залізниця» про стягнення заборгованість із заробітної плати за період з 01 лютого 2016 року по 01 червня 2016 року у розмірі 13265,05 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 36069,60 грн., всього у сумі 49\~334,65 грн. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що у період з 01 лютого 2016 року по 31 травня 2016 року працював на Дебальцівській колії ДП «Донецька залізниця» на посаді бригадир колії. З 01 червня 2016 року по 13 червня 2016 року працював у Штерівській дистанції колії ДП «Донецька залізниця» на посаді бригадир колії. 13 червня 2016 року був звільнений у звязку із переведенням в ПАТ «Українська залізниця» регіональна філія «Донецька залізниця». З 22 червня 2016 року по теперішній час працює бригадиром з поточного утримання й ремонту колій та штучних споруд 6 розряду за переведенням зі Штерівської дистанції колії ДП «Донецька залізниця» в СП «Волноваська дистанція колії» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». За період роботи позивача у ДП «Донецька залізниця» йому не була сплачена заробітна плата за період з 01 лютого 2016 року по 01 червня 2016 року, заборгованість зі сплати заробітної плати за зазначений період склала 13\~265,05 грн. На початку березня 2017 року позивач письмово звернувся до [PERSON] філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» із заявою про виплату заборгованості по заробітній платі. ПАТ «Укрзалізниця» повідомило, що воно не стало правонаступником та не несе відповідальності за зобовязаннями. З таким твердженням позивач не погодився, оскільки відповідно до постанови КМУ за №20 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ДП «Донецька залізниця» увійшло до переліку підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворилося ПАТ «Українська залізниця». Згідно з ч. 6 ст. 2 ЗУ «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» товариство є правонаступником усіх прав і обовязків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Відповідно до ст. 47, 116, 117 КЗпП та п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати позивачем розрахована компенсація за затримку розрахунку за 228 робочих днів у розмірі 36069,60грн. Позивач наполягав на задоволенні позову, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Представник відповідача [PERSON] філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», не погоджуючись з позовними вимогами, надав суду свої заперечення, відповідно до яких ПАТ «Українська залізниця» (ідентифікаційний код 40075815) як нова юридична особа утворена відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Статут ПАТ «Українська залізниця» затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 735. Відповідно до указаної постанови ПАТ «Українська залізниця» утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код ЄДРПОУ 00034045), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття. Серед таких підприємстві є Державне підприємство «Донецька залізниця» (код ЄДРПОУ 01074957), яке є залізницею, відповідальною перед позивачем. З положень наведеного закону та постанови Кабінету Міністрів України № 200, вбачається, що усі підприємства, на базі яких утворюється ПАТ «Українська залізниця», реорганізовуються шляхом злиття. Реорганізація юридичної особи, як самостійний вид її припинення, передбачає проведення певної процедури та характеризується деякими особливостями. Так, зокрема, юридична особа припиняється у результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення (ст. 104 ЦК Україні), комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обовязків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобовязання, які оспорюються сторонами (ст. 107 ЦК України). Моментом переходу прав до правонаступника юридичної особи вважається дата внесення відповідно запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», тобто запису про припинення юридичної особи. Отже, відповідно до цивільного законодавства при реорганізації (злитті) юридичних осіб, перехід прав та обовязків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акта, в якому про це має бути чітко зазначено, а правонаступництво вважається здійсненим з моменту виключення юридичної особи попередника з ЄДР. Таким чином, відповідач вважає, що за відсутності затвердження передавального акта сама по собі вказівка у Законі та постанові Кабінету Міністрів України № 200 та Статуті, у виписці з ЄДР про те, що ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обовязків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, у тому числі й Державного підприємства «Донецька залізниця», не означає автоматичного правонаступництва без проведення інвентаризації майна та затвердження передавальних актів і в кінці припинення таких підприємств. За таких обставин, відповідач вважає, що ПАТ «Українська залізниця» не стало правонаступником Державного підприємства «Донецька залізниця», тому є неналежним відповідачем у справі, у звязку з чим просить відмовити у задоволенні позву саме до ПАТ «Українська залізниця».\~\~\~\~\~\~\~\~ Представник ДП «Донецька залізниця» у судове засідання не зявився, з невідомих суду причин, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 червня 2017 року позов [PERSON] до ПАТ «Українська залізниця про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку розрахунку при звільненні залишений без руху. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 червня 2017 року провадження по справі відкрито та справу призначено до розгляду. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2017 року клопотання позивача про залучення до участі у справі у якості співвідповідача ДП «Донецька залізниця» задоволено та залучено у якості співвідповідача ДП «Донецька залізниця». Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У звязку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому\~Цивільним процесуальним кодексом України\~від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року. Суд, вислухавши позивача, представника співвідповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до записів, які містяться у трудовій книжці, [PERSON] працював на Дебальцівській колії ДП «Донецька залізниця» на посаді бригадир колії з 01 лютого 2016 року по 31 травня 2016 року. Переведений до Штерівської дистанції колії ДП «Донецька залізниця» на посаду бригадира колії 01 червня 2016 року 13 червня 2016 року був звільнений у звязку із переведенням у ПАТ «Українська залізниця» регіональна філія «Донецька залізниця». З 22 червня 2016 року працює бригадиром з поточного утримання й ремонту колій та штучних споруд 6 розряду за переведенням зі Штерівської дистанції колії ДП «Донецька залізниця» в СП «Волноваська дистанція колії» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с.9-12). Відповідно до довідки ПАТ «Українська залізниця» регіональна філія «Донецька залізниця» Волноваська дистанція колії від 05.09.2017р. за № 766/304 [PERSON] працює у структурному підрозділі з 22 червня 2016 року (а.с. 48). Відповідно до розрахунків заробітної плати Дебальцевської дистанції колії ДП «Донецька залізниця» заробітна плата за березень 2016 року з урахуванням податків склала 3\~578,74 грн, за квітень 3\~224,10 грн, за лютий 2654,98грн. Відповідно до довідки із виплати заробітної плати та доплат за шкідливі умови праці, згідно атестації робочих місць відокремленого підрозділу Штерівської дистанції колії «РФ «Донецька залізниця», заробітна плата позивача за травень 2016 рік з урахуванням податків склала 2\~917, 78 грн. (а.с13-17). Відповідно до отриманої на запит суду відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів за період з 01 січня 2016 року по 30 червня 2017 року відсутні відомості про сплату заробітної плати [PERSON] від Дебальцевської дистанції колії ДП «Донецька залізниця» за лютий, березень, квітень 2016 року та відокремленого підрозділу Штерівської дистанції колії «РФ «Донецька залізниця» за травень 2016 року (а.с. ). За змістом листа ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] філії «Донецька залізниця» позивачу повідомлено, що зобовязання з погашення заборгованості із заробітної плати працівників ДП «Донецька залізниця» несе безпосередньо ДП «Донецька залізниця», у звязку з чим філія не має законного права та підстав на відшкодування заборгованості із заробітної плати за період з лютого по червень 2016 року (а.с. 19-20). Наведені докази у порядку, передбаченому ст. 81 ЦПК України, відповідачем не спростовані, а у суду відповідно до ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України відсутні підстави вважати їх неналежними, не допустимими та не достовірними доказами та у своїй сукупності відповідно до ст. 80 ЦПК України вони вказують на наявність заборгованості перед позивачем із заробітної плати. Суд не приймає до уваги письмові докази, надані позивачем, щодо нарахування та сплати [PERSON] філією «Донецька залізниця» заробітної плати [PERSON], оскільки останні не є доказами обставин цивільної справи (а.с.65-73). За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Як розяснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачем не доведено факт сплати заробітної плати позивачу під час переведення та звільнення з Дебальцівської дистанції колії ДП «Донецька залізниця» та відокремленого підрозділу Штерівської дистанції колії ДП «Донецька залізниця», вимоги позивача про стягнення заробітної плати підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідно до наданих позивачем відомостей розмір нарахованої, проте не сплаченої заробітної плати, складає 12\~375, 60 грн. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, то позивач просив стягнути цю суму з 13 червня 2016 року по 15 травня 2017 року включно, тому суд при обчисленні його розміру застосовує положення п. п. 1, 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та виходить з такого. З приводу розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд у цьому випадку керується положеннями пп. «л» п. 1, п. п. 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до розрахунку, проведеного позивачем на підставі довідок про нарахування заробітної плати Дебальцівської дистанції колії ДП «Донецька залізниця», кількість відпрацьованих [PERSON] днів згідно виробничого календарю за березень 2016 року дорівнювало 22 дням, за квітень 2016 року 21 дню. З урахуванням зазначеного щоденна заробітна плата дорівнює 158,20 грн. (3578,74+3224,1)/43=158,20). Період з 13 червня 2016 року по 15 травня 2017 року дорівнює 228 робочим дням, тому 228 робочих днів помножених на 158,20 грн. становитиме 3669,69 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,\~\~тому вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають повному задоволенню. У той же час необхідно зазначити, що у частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Право працівника на належну заробітну плату кореспондується із обов'язком роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, й виплатити їх; тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. [PERSON] дає підстави для висновку, що до складу заробітної плати найманого працівника входить винагорода за виконану роботу, як це встановлено статтею 94 КЗпП України і статтею 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 цього Закону України. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як визначив Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України та статей 1 та 12 Закону України «Про оплату праці», реалізація права на судовий захист невідємно повязана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному звязку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Окрім того, аналіз наведених правових актів, з урахуванням рішення Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Отже, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Тому суд не застосовує положення ст. 233 КЗпП України до вимог позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати та стягнення компенсаційних витрат. Також відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Положення ст. 117 КЗпП України є відповідальністю роботодавця за порушення строків виплати заробітної плати працівнику при звільненні. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Установлені судом обставини у даній справі дають підстави для висновку, що в порушення статті 116 КЗпП України розрахунок з [PERSON] не здійснено у день його звільнення та не проведено його і на день розгляду справи судом. Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Виходячи з аналізу вказаних норм, необхідно дійти висновку про те, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. З огляду на викладене, враховуючи відсутність факту проведення розрахунку із позивачем, підстави для застосування положень ст. 233 КЗпП України до вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Посилання відповідача на те, що ПАТ «Укрзалізниця» не є правонаступником ДП «Донецька залізниця» та не відповідає за зобовязаннями останнього спростовуються наступним. Державне підприємство «Донецька залізниця» на теперішній час є юридичною особою, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань у передбаченому законом порядку не припинило свою діяльність. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Аналіз наведеної норми права дає підстави, що\~за її змістом\~належним відповідачем у справі\~є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою працівником укладений трудовий договір. У той же час, Законом України від 23 лютого 2012 року № 4442-VI «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» (далі [PERSON] № 4442-VI); постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі Постанова № 200) і додатком 1 (Постанова № 200) до неї; витягом із Реєстру, згідно з яким до списку юридичних осіб, правонаступником яких є ПАТ «Укрзалізниця», віднесено ДП «Донецька залізниця». Законом № 4442-VI визначено правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 % акцій якого належать державі (далі - Товариство). [PERSON] містить такі положення. Утворення Товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Товариство утворюється як публічне акціонерне товариство, 100 % акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України (далі - Укрзалізниця), а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (далі - підприємства залізничного транспорту). Статут Товариства затверджується Кабінетом Міністрів України. Засновником Товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України. Вищим органом Товариства є загальні збори. Функції загальних зборів виконує Кабінет Міністрів України. Товариство є правонаступником усіх прав і обовязків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Пунктом 2 Перехідних та прикінцевих положень Закону № 4442-VI встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що спеціальним Законом № 4442-VI визначено пріоритет у застосуванні його норм, а саме: утворення товариства залізничного транспорту загального користування відбувається за рішенням Кабінету Міністрів України, який, крім іншого, виконує функції загальних зборів Товариства. Відповідно до Закону № 4442-VI та на виконання його вимог Постановою № 200 утворено ПАТ «Українська залізниця» на базі Укрзалізниці, підприємств залізничного транспорту, які реорганізовуються шляхом злиття. ДП «Донецька залізниця» у статті 7 Закону № 4442-VI законодавець визначив, що товариство повністю відповідає за зобовязаннями, які передбачені Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди. Трудові відносини працівників Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств залізничного транспорту продовжуються з Товариством. Державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця» здійснено 21 жовтня 2015 року, про що свідчить відповідний запис у Реєстрі. Відповідно до п. 2 Статуту ПАТ «Українська залізниця», воно є правонаступником усіх прав та обовязків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.\~\~ При розгляді справи, судом установлено, що в Реєстрі міститься інформація про те, що ДП «Донецька залізниця» перебуває у стані припинення, проте запису про припинення у Реєстрі немає. Крім того, в Реєстрі містяться дані про юридичних осіб, правонаступником яких є ПАТ «Українська залізниця», серед яких зазначено ДП «Донецька залізниця». Водночас у цьому Реєстрі наведено інформацію про здійснення зв'язку з юридичною особою, зокрема відомості про те, що правонаступництво ПАТ «Українська залізниця» щодо ДП «Донецька залізниця» настає згідно з Постановою № 604 після внесення майна до статутного капіталу правонаступника, яке перебуває на тимчасово не підконтрольній території України та має значення для зобовязань фінансового характеру у сфері господарського управління . Із комплексного аналізу зазначених норм права можна дійти висновку, що спеціальним Законом № 4442-VI визначено особливості утворення ПАТ «Українська залізниця», на виконання якого Кабінет Міністрів України прийняв відповідні нормативно-правові акти та діяв не тільки як вищий орган у системі органів виконавчої влади, а й як особа, яка на підставі цього Закону від імені держави здійснює функції вищого органу управління Товариством. Зважаючи на викладене, питання правонаступництва ПАТ «Українська залізниця» стосовно ДП «Донецька залізниця» визначається спеціальним законом № 4442-VI, в якому публічне акціонерне товариство взяло на себе обовязки відповідати за зобовязаннями, зокрема із виплати заробітної плати перед працівникам Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.\~\~ Та обставина, що майно ДП «Донецька залізниця» перебуває на території, яка не підконтрольна Україні, та відповідно не передано його до ПАТ «Українська залізниця» за передавальним актом у відомче управління ПАТ «Українська залізниця», не може бути обставиною залежності працівника від отримання ним законних виплат за виконану роботу. При цьому, у межах своїх повноважень та на часткову зміну п. 5 Постанови № 200 Кабінет Міністрів України 12 листопада 2014 року прийняв Постанову № 604, згідно з якою майно (активи, власний капітал та зобов'язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції (далі - майно), не включаються до переліків і зведених актів інвентаризації майна, що затверджуються Міністерством інфраструктури відповідно до п. 5 зазначеної Постанови, а відображається в балансі (крім зобов'язань підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території) і закріплюється в частині активів за ПАТ «Українська залізниця» на праві господарського відання до проведення його інвентаризації та оцінки відповідно до п. 2 цієї Постанови. Також відповідно до п. п. 25 (Постанова № 735), 26 (Постанова № 735), 53 (Постанова № 735), 54 Статуту (Постанова № 735) засновником Товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України. Управління корпоративними правами держави стосовно Товариства здійснює Кабінет Міністрів України. Управління корпоративними правами держави, переданими до статутного капіталу Товариства, здійснює Товариство. Єдиним акціонером Товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України. З наведених підстав,

Outcome: partial