Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

До суду 28 серпня 2016 року надійшов позов [PERSON] , пред`явлений до Одеської міської ради, за яким просила: - встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) у період із 01 березня 2009 року по [INFO] (на час відкриття спадщини); - встановити факт прийняття спадщини [PERSON] ( [INFO] ) за [PERSON] , що складається з квартири за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилалась на те, що вона, [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , у квартирі своєї матері. Між тим. унаслідок суттєвого погіршення в 2009 році відносин між нею та її матір`ю, вона вимушена була шукати інше місце проживання. Приблизно 01 березня 2009 року вона познайомилась та почала проживати разом із [PERSON] , [INFO] , яка вже на той час була в похилому віці та потребувала стороннього нагляду. Вказувала, що за час їх спільного проживання вони вели спільне господарство та вели спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, тобто фактично проживали однією сім`єю. Вказувала, що, маючи спільний бюджет (позивачка займалась наданням косметичних послуг, [PERSON] отримувала пенсію), разом сплачували по рахункам за комунальні послуги, купували продукти харчування, побутову техніку, одяг, ліки та робили поточний ремонт у квартирі. Посилалась на те, що вона здійснювала догляд за [PERSON] та особисто у подальшому організувала її поховання. [INFO] [PERSON] померла у зв`язку з тяжкою хворобою. На час відкриття спадщини, окрім неї, позивачки, ніхто з [PERSON] не проживав, відповідного заповіту складено не було, отже вважає, що фактично прийняла спадщину та у подальшому фактично використовувала квартиру для свого проживання. Для оформлення спадкових прав, вона звернулась до приватного нотаріуса ОМНО Тиквенко М.О., який роз`яснив про необхідність надання відповідного рішення суду на підтвердження факту проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем. З цього приводу позивачка звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси та 12 вересня 2016 року судом було винесено ухвалу, якою залишено без розгляду її заяву (справа №522/2588/16-ц) з тих підстав, що існує спір про право на спадщину. Вказувала, що під час судового розгляду її заяви в Малиновському районному суді м. Одеси представник Одеської міської ради висловив позицію, згідно якої квартиру за адресою [ADDRESS] , належну [PERSON] , вважає відумерлою спадщини. За викладених обставин посилалась на те, змушена звернутись до суду в позовному провадженні. У порядку авторозподілу справа надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Шенцевої О.П. та ухвалою суду від 29.09.2016 року провадження у справі було відкрито. Ухвалою суду від 01.02.2017 року було розглянуто та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, а саме копії спадкової справи. На виконання ухвали суду від 01.02.2017 року суду було надано матеріали спадкової справи (т.1, а.с.80-101). Під час судового засідання представник Одеської міської ради заявив зустрічний позов (т.1, а.с.116-127) про визнання спадщини відумерлою та виселення [PERSON] з квартири. Свої вимоги обґрунтував тим, що відсутні відомості про проживання [PERSON] в квартирі, яка належала [PERSON] .. Окрім того, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а тому не може вважатися особою, що проживала разом зі спадкодавцем. Враховуючи вказані обставини представник Одеської міської ради просив визнати спадщину відумерлою, в зв`язку з тим, що інших спадкоємців на спадкове майно немає, а [PERSON] виселити як особу, що проживає без достатніх правових підстав. Ухвалою суду від 15.06.2017 року зустрічний позов Одеської міської ради був прийнятий до спільного розгляду с первісним позовом [PERSON] .. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені та встановлено факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у період з 01 березня 2009 року по [INFO] року; встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] , [INFO] , за [PERSON] , що складається з квартири за адресою: [ADDRESS] . Відмовлено в задоволенні зустрічного позову Одеської міської ради до [PERSON] про встановлення спадщини відумерлою та виселення. (т.1, а.с.139-144). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року було частково задоволено апеляційну скаргу Одеської міської ради : рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини скасувати. Ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Одеської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини. В іншій частині рішення залишено без змін (т.1, а.с.171-175). Постановою Верховного суду від 07.11.2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до першої інстанції (т.1, а.с.220-223). У порядку авторозподілу справу надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 27.12.2018 року була прийнята та призначена до розгляду в підготовчому засіданні на 25.02.2019 року. У підготовчому засіданні 25.02.2019 року був присутній представник позивача, який первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зустрічний-не визнавав. Представник відповідача первісний позов не визнавала, наполягала на задоволенні зустрічного позову. Ухвалою суду від 25.02.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 22.05.2019 року. У судовому засіданні надали пояснення сторони та свідки: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Розгляд справи відкладено на 25.07.2019 року. У судовому засіданні 25.07.2019 року були присутні позивачка та її представник - [PERSON] , представник відповідача за первісним позовом - [PERSON] .. Позивачка та її представник свої позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Заперечували проти зустрічного позову з тих підстав, що обставин для визнання спадщини відумерлою не вбачається. При цьому, сторона позивача повідомила, що позивача 11.04.2018 року отримала свідоцтво про право на спадщину та наявне відповідне рішення про визнання за [PERSON] спадкування у порядку закону, оскільки нерухомості не була оформлена. Представник Одеської міської ради заперечувала проти первісних позовних вимог за обставин, викладених у зустрічному позові, з посиланням на те, що позивачкою не доведено обставин спільного проживання з померлою [PERSON] .. Посилалась на те, що [PERSON] зареєстрована за іншою адресою, а спадкодавець - за іншою. Окрім того, вказувала, що [PERSON] перебувала на обліку в територіальному центрі соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян з вересня 2008 року до дня смерті, тобто понад шість років як одинока, проживаюча самотньо людина. Заперечувала проти показань свідка [PERSON] , оскільки остання знайома з позивачкою з 2011 року та не може підтвердити її проживання з померлою. По справі було оголошено перерву до 11.10.2019 року. Ухвалою суду від 26.07.2019 року було розглянуто та задоволено заяву представника міської ради: накладено арешт на спірну квартиру (т.2, а.с.44-46). 11.10.2019 року по справі було оголошено перерву до 12.12.2019 року у зв`язку з неявкою позивача та її представника. У судовому засіданні 12.12.2019 року були присутні позивачка з представником адв. [PERSON] , які первісні вимоги підтримали та просили задовольнити. Позивачка у судовому засіданні зазначила, що після смерті [PERSON] залишилась проживати у квартирі та всі комунальні послуги з утримання квартири сплачує вона. Додатково позивачка пояснила, що коли вона шукала квартиру для оренди, тоді її познайомили із [PERSON] , яка потребувала допомоги та догляду. Саме на таких умовах вона, [PERSON] , переїхала до [PERSON] , за життя останньої вони добре ладили та розуміли один одного. Потім вона, [PERSON] , завагітніла та народила дитину, [PERSON] просили називати її бабусею, допомагала їй доглядати за дитиною, вважала її своєю онукою, та за життя прохала оформити документи на неї, позивачку. Проте вона посоромилася оформляти на своє ім`я документи, вона не розуміла всієї серйозності ситуації та не очікувала, що [PERSON] так скоро помре. Зазначила, що [PERSON] пролежала у лікарні 10 днів, потім вона її забрала до квартири, проте через 30 хвилин [PERSON] стало погано та вона викликала скору допомогу, померла на її руках. Вказувала, що померла до останнього не знала, що в неї рак 4 стадії, а вона, [PERSON] , постійно про неї піклувалась і не казала їй що у неї рак, а намагалась її лук вати.. Позивачці було відомо, що померла була на обліку як одиноко людина але в 2008р.,, вона завжди там брала суп та приносила його для котів у дворі. Зазначила, що коли переїхала жити до [PERSON] , то у квартирі не було навіть опалення; всю техніку, прилади обігріву, туалет та труби все вона придбала за свої кошти. Вони жили разом з її дитиною як одна сімя, . У померлої не було ні дітей, ні чоловіка, ні будь-яких родичів. Представник Одеської міської ради заперечувала проти задоволення первісного позову та просила відмовити, визнавши спадщину відумерлою. По справі було оголошено перерву до 11.02.2020 року. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги за первісним позовом в повному обсязі та просив їх задовольнити. Посилалась на те, що позивачка та померла [PERSON] відносились одна до одної як бабуся та онука, всі їх витрати були спільними та між ними склались сімейні відносини. Після смерті [PERSON] позивачка за свої кошти організувала поховання та залишилась проживати у квартирі померлої. Позивачка є спадкоємцем 4ї черги, інших спадкоємців не має, а отже зазначене, на думку представника позивача свідчить про те, що спадщина не є відумерлою. Представник Одеської міської ради заперечувала проти задоволення первісного позову та просила задовольнити зустрічний позов із посиланням на те. що [PERSON] не підтвердила достатніми доказами факт її проживання однією сім`єю з померлою [PERSON] .. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, врахувавши пояснення свідків, надані у минулих судових засіданнях, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , після смерті якої відкрилась спадщина за законом, яка складається з квартири за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , [PERSON] особисто організувала її поховання, що підтверджується свідоцтвом про поховання №020681 від 22.10.2015, договором-замовлення на організацію та проведення поховання, квитанцією про оплату послуг, пов`язаних із похованням [PERSON] .. Як вбачається із матеріалів справи, спадкоємці за законом першої, другої та третьої черги у спадкодавця відсутні. 11 листопада 2015 року [PERSON] було подано заяву про прийняття спадщини за законом, та 11 листопада 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М.О. до спадкового реєстру внесені відомості про заведену спадкову справу №58193937 щодо спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] . Проте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М.О. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] протягом останніх п`яти років. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Положеннями статті 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Ураховуючи наведене, до спадкоємців четвертої черги можуть належати не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу і не перебували у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, а і інші особи, які не перебували зі спадкодавцем у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України (2947-14) про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. За змістом ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Виходячи з аналізу вказаної норми СК України, сім`єю є соціальна група, яка не обов`язково складається з людей, які перебувають у шлюбі. Сім`ю також є соціальна група осіб, поєднаних спільним побутом, які здійснюють свою життєдіяльність на основі спільного економічного, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Вказана позиція повністю кореспондується з висновками викладеними в п. 5.1. Листа ВССУЦКС№ 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно пояснень позивача, наданих у судових засіданнях та викладених у позові, встановлено, що з березня 2009 року, за порадою знайомих, [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) познайомилась та почала проживати разом із [PERSON] , що народилася [INFO] , оскільки фактично припинила всі сімейні відносини зі своєю матір`ю. За час сумісного проживання [PERSON] і [PERSON] стали однією сім`єю. Їх відносини складалися з взаєморозуміння та підтримки, яка була необхідна кожній на той час. Вони відносились одна до одної як бабуся та онучка, їх поєднували відносини, які складалися з ведення спільного господарства, спільного бюджету, вони сплачували рахунки за комунальні послуги, купували продукти харчування, побутову техніку, одяг, ліки та робили поточний ремонт у квартирі за взаємною згодою. Приблизно в середині 2014 року [PERSON] почала себе дуже погано почувати, у зв`язку з чим позивачка відвозила її на обстеження до лікарів, викликала лікарів на дом. Після звернення до лікарні стало відомо, що вона хворіє на рак сигмовидної кишки та потребує дорогого лікування. Позивачка за порадою лікарів, знайшовши кошти для подальшого лікування , готовила [PERSON] до операції, вона перебувала у лікарні, проте на її прохання вона побажала побути вдома і позивачка її забрала додому, тобто в спірну квартиру. Згідно пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , допитаних у судовому засіданні, [PERSON] проживала спільно з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з початку березня 2009 року до дня смерті [PERSON] , та проживає за даною адресою до теперішнього часу. Мешкати в зазначеній квартирі [PERSON] стала по запрошенню [PERSON] , оскільки остання була самотньою та потребувала догляду, а [PERSON] шукала місце проживання у зв`язку із погіршенням взаємовідносин із батьками. Взаємовідносини [PERSON] та [PERSON] свідки охарактеризували як взаємовідносини бабусі з онучкою, оскільки вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, спільно несли побутові витрати та жили як одна сім`я. Також свідки підтвердили, що взаємовідносини між [PERSON] та [PERSON] з приводу проживання останньої у вищезазначеній квартирі не мали характеру цивільно-правового договору, предметом якого виступала оренда житла, [PERSON] за проживання грошових коштів [PERSON] не сплачувала. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2011 року, з цього ж часу вона знає [PERSON] , яка проживала спільно з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] даного будинку. [PERSON] . та [PERSON] як бабуся з онучкою, були однією сім`єю та вели спільне господарство, а саме спільно оплачували побутові послуги, спільно придбали побутову техніку, продукти харчування, ліки тощо. Після смерті [PERSON] , [PERSON] самостійно організувала її поховання та продовжила мешкати у квартирі [PERSON] , де й проживає до теперішнього часу. Враховуючи положення ст. 3 СК України, суд вбачає, що відносини [PERSON] та [PERSON] , повністю відповідали законодавчому визначенню поняття сім`ї. Оскільки, у спадкодавця відсутні спадкоємців за заповітом, а також відсутні спадкоємців за законом першої, другої, третьої черг [PERSON] відповідно до ст. 1264 ЦК України, має право на спадкування за законом у четверту чергу, як особа, що проживала разом зі спадкодавцем на протязі останніх п`яти років. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у виді квартири [ADDRESS] . Фактично [PERSON] прийняла спадщину після смерті спадкодавця, оскільки залишилася проживати у вказаній квартирі, крім цього до її смерті постійно проживала за вказаною адресою [ADDRESS] . Оскільки Одеська міська рада вважає квартиру за адресою: [ADDRESS] відумерлою спадщиною, необхідно зазначити наступне. Зі змісту ст. 1277 ЦК України вбачається, що відумерлою є спадщина, щодо якої відсутні спадкоємці за заповітом чи за законом, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовились від її прийняття. Тобто термін «відумерлість спадщини» стосується випадків, коли після смерті спадкодавця відсутні спадкоємці, які можуть прийняти спадщину. При розгляді справи було встановлено, що [PERSON] проживала з [PERSON] однією сім`єю з 2009р. на протязі не менш як п`ять років до її смерті, вони вели спільне господарство та були пов`язані власним побутом, позивачка народила там дитину, а після смерті [PERSON] продовжила мешкати у квартирі, яка складає спадщину, фактично вступивши в управління нею, таким чином дана квартира не може бути визнана відумерлою спадщиною. Посилання Одеської міської ради на те, що [PERSON] отримувала соціальну допомогу і що це спростовує факт сумісного проживання з [PERSON] , критично оцінюється судом, оскільки спростовується показаннями свідків, письмовими доказами, виходячи з того, що заява про отримання даної допомоги датується 09 вересня 2008 року, коли [PERSON] ще не проживала разом з [PERSON] .. Проживати разом однією сім`єю та вести спільне господарство, вони почали з березня 2009 року. Крім цього, стосовно реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою, відмінною від місця проживання, необхідно зазначати, що «реєстрацію місця проживання» слід відрізняти від «місця фактичного проживання». Даний висновок підтверджується листом ВССУЦКС від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до якого, у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом із спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати, що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель), у відповідному населеному пункті, в якому особа проживає постійно. Отже, сам законодавець визначає можливість проживання особи не за місцем її реєстрації. Даний факт носить лише адміністративний характер і ніяким чином не може спростовувати наявного факту проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, у вищезазначений період [PERSON] не тільки спільно проживали, а й були пов`язані спільним побутом, спільним веденням господарства, мали спільні витрати. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, можна наголосити на тому, що свідки сусіди при допиті в суді підтвердили факт постійного проживання однією сім`єю із спадкодавцем - [PERSON] , а саме [PERSON] (що зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ), [PERSON] (що зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ), [PERSON] (що зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ). Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Відповідну правову позицію викладено Верховним судом у постановах від 10 січня 2019 року по справі № 484/747/17, від 04 липня 2018 року по справі № 404/2163/16-ц. Також підтверджують факт постійного проживання [PERSON] однією сім`єю можливо за допомогою письмових доказів, а саме: - Свідоцтво про поховання [PERSON] № 020681 від 22.10.2015 року, видане [PERSON] ; - Договір замовлення на організацію та проведення поховання № 011863. від 22.10.2015 року, укладений між КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» та [PERSON] ; - Квитанції про оплату за придбання побутової техніки, предметів вжитку лікарських засобів тощо; - Квитанції про сплату комунальних платежів до смерті [PERSON] ; - Квитанції про сплату послуг за поховання [PERSON] ; З огляду на викладене, суд бере до уваги докази які мають відношення для встановлення юридичного факту - проживання однією сім`єю, а не реєстрацію за одним місцем проживання. Таким чином, позивач [PERSON] є спадкоємцем 4ої черги майна померлої [PERSON] . Що стосується вимоги про встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до діючого цивільного законодавства, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він мешкав разом з померлим. Для того, щоб встановити факт сумісного проживання спадкоємця зі спадкодавцем, нотаріус за місцем відкриття спадщини перевіряє в паспорті відмітку про реєстрацію проживання спадкоємця та встановлює місця реєстрації проживання померлого за довідкою органів реєстрації. Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину через подання заяви до нотаріуса за місцем відкриття спадщини в строк, встановлений для цього законодавством, тобто шестимісячний строк. Суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині про встановлення факту прийняття спадщини необхідно відмовити, оскільки це є неналежний засіб захисту.

Outcome: partial