Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

До Снятинського районного суду Івано-Франківської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та визнання права власності на майно. В позові вказано, що 25/12/2012 р. [PERSON] отримала від позивача позику в сумі 6000 доларів США, що еквівалентно 48000 гривень, які відповідачка зобов`язалась повернути до 30 грудня 2013 р. Однак відповідачка позику не повернула. Позивач посилається на п б) п. 3 договору позики, відповідно до якого якщо відповідачка не поверне позику до 30/12/2013 р. вона зобов`язується передати позикодавцю нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 29.4 кв. м. в [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,6238 в [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. Позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики від 25/12/2012 р. та визнати за ним право власності на спірний будинок та земельну ділянку. Представник позивача подала суду заяву, в якій позов підтримала, розгляд справи просила здійснити без її участі. Відповідачка подала суду заяву, якою позов визнала в повному обсязі, розгляд справи просила здійснити без її участі. Судом встановлено, що 25/12/2012 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідачка отримала грошові кошти в еквіваленті 48000 гривень без процентів до 30/12/2013 р. Борг підлягає поверненню в національній валюті, незалежно від курсу долара США (п. 3.б Договору). В п. 3.б Договору вказано, що у разі, якщо відповідачка не поверне позику у до 30/12/2013 р. вона зобов`язується передати позикодавцю нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 29.4 кв. м. в [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,6238 в [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом в спадковій справі № 422/04,зареєстровано в реєстрі № 5293 відповідачка успадкувала дерев`яний житловий будинок № 30 по вул. О. Кобиленської в [ADDRESS] Снятинського району. 23/12/1993 р. [PERSON] заповіла відповідачці усе своє майно на підставі заповіту, посвідченого секретарем Джурівської сільської ради. Відповідно до державного акту № 000555 його видано на ім`я [PERSON] Відповідно до п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідачка визнала позов в частині стягнення з неї заборгованості за договором позики в сумі 48000 гривень. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України визнання відповідачем позову не означає обов`язку суду його задовольнити. Таким позов може бути задоволений у разі, якщо ним не порушуються правові норми, що регулюють спірні відносини. Даний позов в частині визнання права власності за позивачем на майно відповідачки положенням законодавства на момент його укладення та вирішення цього спору не відповідає. Відповідно до п. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. В п. 1 ст. 210 ЦК України вказано, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до п. 1 ст. 4 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України. В п. 1 ст. 220 ЦК України вказано, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Договір між позивачем та відповідачем від 25/12/2012 р. містить елементи іпотечного договору та договору купівлі продажу нерухомої речі Приписів цивільного законодавства про нотаріальне посвідчення договору та державну реєстрацію речових прав з нього позивачем та відповідачем не дотримано. В постанові Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року у справі за № 6-107цс12 та інших висловлено правову позицію про те, що у зобов'язальних відносинах захист прав особи не можливий шляхом подання позову про визнання права власності на спірне майно. В ст. 360-7 ЦПК України вказано, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Крім зазначеного позивач не вправі з однієї і тієї ж підстави просити суд застосувати одночасно стягнення з відповідачки заборгованості за позикою та визнати право власності на її майно на суму боргу. Таким чином позивач зловживає своїм правом на звернення до суду в частині заявлення вимоги про визнання права власності на майно. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України вказано, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Відповідно до п. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В п. 6 ст. 13 вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Так, в п. 3 ст. 16 ЦК України вказано, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Таким чином судом встановлено обґрунтованість вказаного позову в частині стягнення з відповідача заборгованості з відповідача за позикою. Відповідно до п. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до п. 1 ст. 220 ЦК України договір від 25/12/2012 р. між позивачем та відповідачем в частині переходу прав на нерухоме майно є нікчемним. Відповідно до п. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Зазначений позов в частині визнання права власності на майно відповідача не підлягає задоволенню, оскільки він є незаконним та необґрунтованим. Задоволення позову в частині визнання права власності за позивачем на майно відповідача означало б ухвалення рішення з порушенням цивільного законодавства, що регулює нотаріальне посвідчення, державну реєстрацію правочину. Також суд не може визнати право власності за особою, у якої воно не виникло. Відповідно до зазначеного та на підставі ст. ст. 13, 16, 1049, 1054 ЦК України суд, -

Outcome: partial