Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

До Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради, треті особи без самостійних вимог Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку приватизації. В обґрунтування позову зазначено, що позивачка зі своєю сімєю з 1988 року на підставі ордеру мешкає в квартирі у гуртожитку для малосімейних, проте не має можливості приватизувати вказану квартиру через відмову відповідача. У звязку з викладеним вона просить суд визнати за нею право приватної власності на кімнати №\~70 та № 72 по вул. Новосільна, буд. 7 у м. Дніпропетровську, які утворюють квартиру №\~35 за вказаною адресою (а.с.1-2). Позивачка в судові засідання не зявилась, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник позивача [PERSON], який є також третьою особою у справі, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити. Вказував, що через бездіяльність відповідача, змоги отримати дозвіл на приватизацію приміщень позивачка не має, проти приватизації квартири в повному обсязі на імя позивачки не заперечує. (а.с.102). Представник відповідача в судовому засідання проти задоволення позову заперечував, вказував, що на даний час не зареєстровано право комунальної власності на даний гуртожиток за територіальною громадою м. Дніпропетровськ, тому розпоряджатись даним майно можливості не має (а.с. 98-99, а.с.102). Третя особа - Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради в судове засідання для розгляду справи по суті не зявилась, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялась належним чином, подала заяву, в якій просила розглядати дану справу без участі її представника (а.с.81). Судове засідання 12 вересня 2016 року в якому був присутній представник третьої особи було відкладено за його клопотанням, пояснень стосовно позову він не надавав (а.с.110-111). Третя особа [PERSON] в судове засідання для розгляду справи по суті не зявився, про місце час та дату розгляду справи, повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, в якій просив провести судове засідання без його участі (а.с.114). В судовому засіданні 12 вересня 2016 року зазначив, що позовні вимоги підтримує, проти приватизації квартири в повному обсязі на імя позивачки не заперечує. Заслухавши думку сторін та третіх осіб, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивачка та її сімя з 1988 року зареєстровані в гуртожитку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новосільна, 7/72 (а.с.10). 06 грудня 2010 року позивачка звернулась із заявою про надання їй кімнати № 70 у вказаному гуртожитку (а.с.12-13) Те, що позивачка зі своєю сімє мешкає за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новосільна, буд. 7, кім. 70, 72 загальною площею 37,4 кв.м. підтверджується ордером на заняття житлової площі в гуртожитку для малосімейних виданого на підставі спільного рішення адміністрації та обєднаного комітету профспілки від 01 лютого 2005 року (а.с.24). Вказаний вище обєкт нерухомості в гуртожитку має № 35 розташований в буд. 7 по вул. Новосільна в м.\~Дніпропетровську та складається з кухні 7,0 кв.м., коридору 5,8 кв.м., туалету 0,8 к.м., житлових 11,6 кв.м. та 12.2 кв.м. Загальна площа квартири № 35 становить 37,4 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на вказану квартиру від 07 жовтня 2015 року, інвентаризаційна справа №\~01531-156 (а.с.33-34). Відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органам місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Стаття 9 Житлового Кодексу України\~передбачає право громадян на одержання житлового приміщення у встановленому законом порядку. Відповідно до\~статті 128 ЖК України\~\~жила площа в гуртожитку надається за спільним\~\~рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.\~\~Жила\~\~площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування. Згідно до\~ст. 129 ЖК України, єдиною підставою для вселення на надану жилу площу є ордер, який видається на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку відповідним балансоутримувачем. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів і житловий фонд, що знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, в повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Органи приватизації та органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень в гуртожитках в приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»\~вказаний закон поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше 5 років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання в гуртожитках та фактично проживають в них. Стаття 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»\~визначено, що громадяни, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Згідно п. 1\~ст. 8. Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»\~громадяни, на яких поширюється дія цього\~Закону, які на законних підставах зареєстровані та тривалий час (не менш як п'ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (які перебувають у власності чи у повному господарському віданні відповідних державних чи комунальних підприємств, установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених шляхом корпоратизації чи приватизації колишніх державних підприємств, крім тих організацій, які створено органами державної влади, органами місцевого самоврядування для управління житловим фондом) та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, у разі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв'язання їх житлової проблеми. Відповідно до п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Мінжитлокомунгоспу від 16.12.2009 року № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 109/17404 від 29.01.2010 року, до органу приватизації громадянином подається, в тому числі: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартири; довідка про склад сімї та займані приміщення; копія ордера про надання житлової площі (копія договору найму житлової площі у гуртожитку). Відповідно до п. 11. Порядку надання житлової площі в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, затвердженого рішення виконкому Дніпропетровської міської ради № 179 від 23.04.2013 року «протягом одного місяця після видачі ордера між громадянином і балансоутримувачем гуртожитку укладаються договори про надання комунальних послуг з визначеними виконавцями цих послуг в місті Дніпропетровську довідки, про що надаються балансоутримувачу. Заселення у гуртожиток проводиться після створення в ньому необхідних житлово-побутових умов для проживання. 26 червня 2015 року [PERSON] який є членом сімї позивачки, звернувся із заявою про надання інформації стосовно того, на балансі якої організації перебуває вказаний гуртожиток (а.с.31) 30 червня 2015 року Управління житлового господарства ДМР надало відповідь де зазначило, що гуртожиток по вул. Новосільна, 7 знаходиться на балансі та обслуговуванні КП «Жилсервіс-5» з 30 листопада 2012 року (а.с.32) Позивачка звернулась до відповідача із заявою від 14 квітня 2016 року про приватизацію вказаної вище квартири в гуртожитку. До заяви додано відповідна документи: довідку про склад сімї та займані приміщення, копії ордерів, копію технічного паспорту, копію паспортів заявника та членів сімї, довідку з поліклініки, заяву про відсутність житла на праві власності. Згідно опису документів, що надано до ЦНАП субєктом господарювання, громадянином для виконання адміністративної послуги (справа №\~301016-010656-108-02-2016 від 28 квітня 2016 року) вказана заява на приватизацію та документи до неї були дійсно прийняті від позивачки (а.с. 75). Строк надання адміністративної послуги був визначений до 27 липня 2016 року. В подальшому звернення позивачки було розглянуто та надано відповідь в якій зазначено, що вказаний гуртожиток прийнятий у комунальну власність територіальної громади міста Дніпропетровська згідно рішення Дніпропетровської міської ради від 14 листопада 2012 року № 53/28. Проте на теперішній час гуртожиток не зареєстрований в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень у комунальній власності територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради. Таким чином, управління господарства Дніпропетровської міської ради не має законних підстав для підготовки проекту рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради щодо передачі у власність позивача та членам його сімї житлового приміщення у гуртожитку (а.с.97). Як передбачено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про передачу в приватну власність майна, яке за законом підлягає відчуженню громадянину (зокрема: відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» підлягають передачі сім'ям наймачів квартири (будинки) та належні до них господарські споруди і приміщення). Судами розглядаються й інші позови, повязані з охороною права приватної власності. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Згідно із ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оцінюючи заперечення відповідача з приводу неможливості оформлення права позивачки на приватизацію квартири в гуртожитку до часу державної реєстрації права комунальної власності на гуртожиток в цілому, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.\~2 ст.\~4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» дійсно передбачено, що громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади. Разом з тим, посилання відповідача на ст.\~331 Цивільного кодексу України є безпідставною, оскільки ця норма регулює виникнення права власності на обєкти незавершеного будівництва та новостворене майно, до якого гуртожиток по вул.\~Новосільній, 7 в м.\~Дніпропетровську наразі не відноситься. Правовідносини щодо передачі гуртожитків у комунальну власність врегульовані Законом України «Про передачу обєктів права державної та комунальної власності». Так, згідно абз.\~6 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону (в редакції, чинній на час прийняття гуртожитку по вул.\~Новосільній, 7 в м. Дніпропетровську в комунальну власність) обєктами передачі згідно з цим Законом можуть бути житловий фонд та інші об'єкти соціальної інфраструктури (далі - об'єкти соціальної інфраструктури), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом. Згідно ст.\~41 вказаного Закону передача об'єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Ініціатива щодо передачі об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Рішення щодо передачі об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст за згодою районних або обласних рад. Пропозиції щодо передачі об'єктів соціальної інфраструктури, які належать підприємствам, погоджуються з цими підприємствами, а щодо передачі об'єктів соціальної інфраструктури, споруджених за рахунок коштів підприємств, - також з трудовими колективами цих підприємств. Пропозиція вважається погодженою з трудовим колективом підприємства за наявності рішення загальних зборів трудового колективу, прийнятого більшістю голосів від числа працівників підприємства. Пропозиції щодо передачі у комунальну власність об'єктів соціальної інфраструктури, які не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), не потребують погодження з такими підприємствами та їх трудовими колективами. Згідно ч.\~6 ст. 7 вказаного Закону в редакції, чинній до 31 грудня 2012 року, право власності на об'єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 р. №\~5245-VI дійсно було внесено зміни до ст.\~7 Закону України «Про передачу обєктів права державної та комунальної власності»\~і встановлено, що право власності на об'єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі, а у випадках, передбачених законом, - з дня державної реєстрації такого права, проте вказаний Закон набув чинності з 01 січня 2013 року, в той час як гуртожиток по вул.\~Новосільній, 7 в місті Дніпропетровську був прийнятий в комунальну власність та на баланс відповідача 30 листопада 2012 року. Таким чином, відповідно до ч. 6 ст. 7 Закону України «Про передачу обєктів права державної та комунальної власності» у відповідній редакції, гуртожиток перейшов в комунальну власність з моменту його передачі за актом і подальше невиконання відповідачем обовязку з державної реєстрації цього права не змінює факту наявності права комунальної власності на гуртожиток та час його виникнення. При таких обставинах, підстав для відмови позивачці в реалізації її права на приватизації кімнат в гуртожитку у відповідача не було. При вирішенні питання щодо обрання способу захисту порушеного права позивачки суд виходить з того, що відповідачем протягом тривалого часу не виконані необхідні дії щодо оформлення прав комунальної власності на приміщення гуртожитку, проведення робіт з приватизації житлових приміщень до реєстрації права комунальної власності та оформлення усіх необхідних документів (у тому числі технічної документації) відповідач вважає за неможливе, отже рішення про визнання за позивачкою права на приватизацію квартири чи про зобовязання відповідача оформити документи на приватизацію квартири позивачки не призведе до захисту її прав і поверне її у правовий стан, який існував до предявлення позову очікування завершення відповідачем робіт з оформлення прийняття прав комунальної власності на споруду, які тривають декілька років і не мають будь-якого визначеного часового обмеження. Оскільки судовий захист права має призводити до реальної можливості відновити права особи, а не лише бути способом констатації факту такого порушення, суд приходить до висновку, що єдиним можливим способом захисту прав позивачки є визнання за нею права власності на квартиру в порядку приватизації. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, у тому разі, коли в нього відсутні правовстановлюючі документи. Враховуючи вище викладене та приймаючи до уваги, що позивачка проживає в спірній квартирі ще з 1988 року, іншого житла у власності або постійному користуванні вона не має, позивачкою сплачуються всі необхідні платежі за житлово-комунальні послуги, інші мешканці спірної квартири не заперечують проти визнання права власності лише за позивачкою (а.с.14-23), суд приходить до висновку, що право позивачки на приватизацію квартири в гуртожитку було протиправно порушене рішенням відповідача про відмову в реалізації права позивача на безоплатну приватизацію житла. З огляду на викладене та з метою відновлення порушеного відповідачем права позивачки приватизувати займану нею кімнату в гуртожитку і забезпечення визначених ст. 47 Конституції України та Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гарантій реалізації права позивачки на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку, що є комунальною власністю, суд вважає за необхідне визнати право позивачки на передачу у приватну власність шляхом безоплатної приватизації квартири в гуртожитку та визнати на нею право власності. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення позивачки щодо відсутності необхідності стягувати з відповідача сплачений позивачем судовий збір, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодування не підлягають. На підставі викладеного

Outcome: approved