Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 05 вересня 2017 року надійшов позов Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якому банк просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 09 грудня 2005 року № б/н, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 4 362 грн. 50 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 82 452 грн. 48 коп.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 4 406 грн.; штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 4 561 грн. 05 коп. (процентна складова), а також судові витрати у справі. Вимоги позову мотивовані тим, що відповідно до укладеного 09 грудня 2005 року договору № б/н із [PERSON] , остання отримала кредит у розмірі 4400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписавши заяву, позичальник висловила свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Банк взяті на себе зобов`язання щодо надання кредиту виконав у повному обсязі. Відповідач умови договору належним чином не виконала, у зв`язку із чим у неї утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 31 липня 2017 року становить 96282,03 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 4 362 грн. 50 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 82 452 грн. 48 коп., заборгованості за пенею та комісією - 4 406 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 4 561 грн. 05 коп. Відповідач, не погоджуючись із заявленими вимогами, 27 лютого 2020 року через свого представника - адвоката Д`яконову К.І. подала письмовий відзив на позов, який мотивований тим, що фактично кредитний договір, який має місце між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , складається із заяви-анкета позичальника на отримання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, які [PERSON] не підписувала та які розміщені на офіційному сайті банку. Банк, посилаючись на п. 2.1.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг та відповідно Тарифи банку, не представив доказів, що саме ці Умови та правила, а також Тарифи розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи 09 грудня 2005 року анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем платіжної картки взагалі містили умови, зокрема щодо права банку в односторонньому порядку збільшувати розмір кредитного ліміту, сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку. Крім цього, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Посилаючись на ці обставини, сторона відповідача вважала, що відсутні підстави для висновку, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови надання банківських послуг та узгодження із споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими. Отже, вказуючи на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі 342/180/17-ц, відповідач просила відмовити у задоволенні вимог в частині стягнення відсотків, неустойки (пені та штрафів) саме з підстав того, що відповідач не підписувала Умови та правила. При цьому сторона відповідача послалася на те, що з 14 квітня 2014 року на час проведення Антитерористичної операції для громадян України - жителів зони проведення АТО, встановлений мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму боргу. Щодо вимог про стягнення тіла кредиту, то сторона відповідача вказує, що рішення суду перебувало на примусовому виконанні у Центральному ВДВС ГТУЮ м. Маріуполя, внаслідок здійснення виконавчих дій звернуто стягнення на заробітну плату [PERSON] та відповідно до довідки від 13 січня 2020 року № 15307/139 із заробітної плати [PERSON] на підставі виконавчого листа від 20 березня 2018 року № 263/11167/17, виданого Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області, проводилося утримання заборгованості на користь АТ КБ «ПриватБанк». Станом на 01 грудня 2019 року з відповідача стягнуто 6 781 грн. 95 коп., у зв`язку з чим відповідач вважає, що уся сплачена сума повинна бути зарахована банком на погашення простроченого тіла кредиту, а у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 вересня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриатБанк» задоволені, стягнуто з [PERSON] на корись банку заборгованість за кредитним договором від 09 грудня 2005 року № б/н у розмірі 96 282 грн. 03 коп. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 листопада 2019 року поновлено [PERSON] строк для звернення до суду із заявою про скасування заочного рішення, прийнято до провадження заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27 листопада 2017 року та призначено її до розгляду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 грудня 2019 року скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2017 року, розгляд даної цивільної справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначені судові засідання для розгляд справи, роз`яснено сторонам право та строки для подачі відзиву на позов. Уповноважений представник АТ КБ «ПриватБанк» до судового засідання не з`явився, разом із позовом подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Д`яконова К.І. до судового засідання не з`явилися, попередньо подали до суду заяву, в якій просили відмовити у задоволенні позову з указаних ними підстав та провести розгляд справи за їх відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є стягнення заборгованості за кредитним договором від 09 грудня 2005 року № б/н, до якої входить борг за тілом кредиту, відсотки за його користування, неустойка (пеня та штраф). Судом установлені наступні обставини та відповідно до них правовідносини. Відповідно до укладеного договору від 09 грудня 2005 року № б/н відповідач отримала кредит у розмірі 4 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором від 09 грудня 2005 року № б/н, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , станом на 31 липня 2017 року заборгованість відповідачки становить: 4 362 грн. 50 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 82 452 грн. 48 коп. - заборгованість за процентами; 4 406 грн. - комісія; 5 061 грн. 05 коп. - заборгованість за судовим штрафом, загальний розмір заборгованості - 96 282 грн. 03 коп. Згідно з довідкою ПрАТ «ММК ім. Ілліча» від 13 січня 2020 року № 15307/139, із заробітної плати [PERSON] на підставі виконавчого листа № 263/11167//17 від 20 березня 2018 року, виданого Жовтневим районним судом м. Маріуполя, проводилося утримання заборгованості на користь АТ КБ «ПриватБанк», яка складала 96 282 грн. 03 коп., утримано із заробітної плати 6 781 грн. 95 коп., залишок станом на 01 грудня 2019 року - 89 500 грн. 08 коп. На теперішній час утримання припинено на підставі листа Центрального ВДВС від 27 грудня 2019 року № В 11/29035. Банком долучено виписку по картковим рахункам [PERSON] та відповідно долучено довідку про те, що [PERSON] отримала три карточки, остання з яких з терміном дії до жовтня 2017 року. Мотиви суду. Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на дату складання відповідачкою анкети-заяви, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частинами першої і третьою статті 530 ЦК України передбачено, що у разі встановлення у зобов`язанні строку (терміну) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У випадку не встановлення строку (терміну) виконання боржником обов`язку, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умови таких договорів у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, так як друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений. АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі її розмір і порядок нарахування відсотків, неустойки, послалося на Умови та правила надання банківських, як на невід`ємну частину договору про надання банківських послуг. Додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг, позичальником [PERSON] не підписані. У зв`язку з такими обставинами відсутні підстави вважати, що Умови і правил надання банківських послуг мають статус невід`ємних частин договору про надання банківських послуг, тому суд вважає, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України щодо договору приєднання і враховує, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися за період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Зміст цих Умов і Тарифів повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони правовідносин - банку, який може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування за власним рішенням. Вказане надає кредитору можливість подати в суд примірники Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку у тій редакції, що найбільш сприятлива для вирішення справи на користь банка. За відсутності доказів того, що саме додані до позову Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи банку розуміла [PERSON] при поданні анкети-заяви, ознайомилася та погодилася із ними, ці Умови та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачкою договору про надання банківських послуг. Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. За таким обставин суд дійшов висновку, що аргументи позивача про вступ сторін у договірні правовідносини на умовах, які зафіксовані в анкеті-заяві, Умовах та правилах надання банківських послуг, є помилковими, а додані банком до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг у даному випадку не можуть беззаперечно указувати на складові укладеного сторонами договору і врегульовувати спірні правовідносини. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). При зверненні до банка 09 грудня 2005 року [PERSON] підписала лише анкету-заяву, у якій не визначено розмір процентної ставки за користування кредитом та відповідно неустойки за порушення виконання грошового зобов`язання, тобто сторони у розумінні цивільного законодавства не погодили розмір та підстави стягнення процентів і неустойки. Позовних вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, АТ КБ «ПриватБанк» не заявив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України. Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 09 квітня 1985 року №39/248, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 дійшла висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. За таких обставин у суду відсутні підстави для висновку, що при укладенні договору із [PERSON] банк дотримався вимог законодавства щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо порядку і розмірів нарахування процентів, комісії і штрафних санкцій. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з [PERSON] процентів за користування кредитом та відповідно неустойки (пені та штрафу) за порушення грошового зобов`язання у заявленому банком розмірі, нарахованих позичальнику відповідно до наданих банком Умов та правил надання банківських послуг. Крім цього, банком заявлено вимогу про стягнення тіла кредиту у розмірі 4 362 грн. 50 коп. Обставини наявності цієї заборгованості сторона відповідача визначає, тому вони у силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають окремому доказуванню. Як зазначено вище, судом установлено що Умови і правила надання банківських послуг, які долучені позивачем до справи, відповідачем не підписані та не приймаються в цілому судом як узгоджені між сторонами, тому і відсутні підстави для прийняття цих умов в частині черговості погашення заборгованості. Поряд з цим, суд не вбачає правових підстав для застосування приписів ст. 534 ЦК України, оскільки із установлених обставин, не вбачається наявність будь-якого обов`язку з виконання грошового зобов`язання, крім сплати тіла кредиту. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. [PERSON] до матеріалів справи долучена довідка з місця роботи відповідача, відповідно до якої з [PERSON] на виконання заочного рішення суду та відповідно погашення перед банком заборгованості за указаним кредитним договором на теперішній час стягнуто 6 781 грн. 95 коп., що значно перевищує суму боргу за тілом кредиту, оскільки банком отримані грошові кошти за тілом кредиту у повному розмірі, необхідно дійти висновку, що у відповідності до ст. 599 ЦК України між сторонами припинилися зобов`язання, внаслідок його виконання, тому вимоги в цій частині також не підлягають до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 600 грн., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому, з урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову, такий покладається на сторону позивача.

Outcome: dismissed