Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, встановлення факту роздільного проживання [PERSON] та [PERSON] при фактичному припиненні шлюбу з січня 1996 року та про визнання особистою приватною власністю [PERSON] придбану в період шлюбу квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування поданої позовної заяви, що 20 жовтня 1990 року між ним та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від шлюбу подружжя має спільну повнолітню дитину - [PERSON] [INFO] . З січня 1996 року він припинив шлюбні відносини з [PERSON] , а разом з цим і ведення спільного господарства та сумісне проживання, у зв`язку з чим [PERSON] звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання спільної доньки. Рішенням від 27 травня 1996 року з нього стягнуто аліменти на утримання доньки, що також свідчить про те, що він з відповідачем припинив шлюбні відносини. Зазначав, що фактично шлюбні відносини у нього були з [PERSON] та [INFO] у них народився спільний син - [PERSON] . Відповідач весь цей час була категорично проти офіційного розірвання шлюбу, але враховуючи, що вони проживають окремо та не ведуть спільне господарство з січня 1996 року просив суд розірвати шлюб з [PERSON] . За час окремого проживання з [PERSON] він придбав нерухоме майно за свої власні кошти, а саме квартиру [ADDRESS] . Про це свідчить факт звернення [PERSON] до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення аліментів на утримання доньки в 1996 році; наявність у нього сімейних відносин з іншою жінкою - [PERSON] та народження [INFO] їх спільного сина - [PERSON] ; факт того, що [PERSON] ніколи не проживала та не була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Зазначав, що відповідач жодним чином не брала участі в придбанні квартири [ADDRESS] . Факт того, що джерелом набуття коштів, витрачених на придбання та благоустрій квартири за адресою: [ADDRESS] , є його особисті кошти, отримані ним за його місцем роботи в ТОВ виробничо-комерційної фірми «Юніф ЛТД» на підставі договору позики від 23.02.1998 року та додаткової угоди №1 до нього від 29.06.1999 року. Відповідно до зазначених документів йому була видана позика на споживчі потреби та 29.06.1999 року її сума була збільшена на 28 350 грн. [PERSON] та його представник в судові засідання з`являлися, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Позивач зазначив, що не проживають разом з відповідачем більше 25 років. Квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана у 1999 році за його особисті кошти, які він взяв в кредит. [PERSON] з`являлася в судові засідання, позов визнала частково та зазначила, що разом з [PERSON] вони не проживають з грудня 1994 року. Грошові кошти на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] вона не давала. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 20 жовтня 1990 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] відділом РАГС у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний запис за № 1277 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу подружжя має спільну доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно виконавчого листа, який виданий Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська 11.02.1997 року, з [PERSON] з 20.05.1996 року стягувалися аліментні платежі на користь [PERSON] на утримання доньки - [PERSON] . Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. А згідно з вимогами ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що сторони разом не проживають та спільного господарства не ведуть, та подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, суд вважає, що даний шлюб необхідно розірвати. 02.07.1999 року за договором купівлі-продажу [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір зареєстровано в реєстрі за №2724. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] у позивача [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився спільний син - [PERSON] . Відповідно до довідки №7208 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 19 серпня 2020 року в квартирі [ADDRESS] незареєстрований власник позивач [PERSON] . Згідно довідки № 1073/3 від 01.12.2020 року [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . ТОВ ВКФ «Юніф ЛТД» було надана позивачу [PERSON] позика на споживчі потреби та 29.06.1999 року її сума була збільшена на 28 350 грн., що підтверджується заявою [PERSON] на ім`я директора ТОВ ВКФ «Юніф ЛТД» від 21.08.1999 року, протоколом зборів засновників ТОВ виробничо - комерційної фірми «Юніф ЛТД» від 29.06.1999 року та додатковою угодою № 1 від 29.06.1999 року до договору позики б/н від 23.02.1998 року. В судовому засіданні було допитано в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які зазначили, що [PERSON] не проживала у квартирі [ADDRESS] та з моменту придбання квартири [PERSON] , в ній проживав [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На час набуття квартири [ADDRESS] у власність позивачем, діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року. Відповідно до ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Статтею 24 КпШС визначено, що роздільним майном подружжя є майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, та речі індивідуального користування. Згідно ст. 28 КпШС надає суду можливість визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Пленум Верховного суду України у постанові №16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинній на момент придбання квартири) у п.9 висловив наступне: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Аналогічні приписи містяться і у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала факт того, що на час придбання квартири [ADDRESS] шлюбні відносини з [PERSON] було припинено та вони проживали окремо. На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині вимог про визнання особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] , квартири за адресою: [ADDRESS] підлягає задоволенню. Згідно з ст. 44 КпШС України шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану. До 2004 року діяли норми КпШС України, які визнавали тільки шлюб, укладений в державних органах реєстрації актів громадянського стану, тому можливо встановлення факту роздільного проживання (фактичного припинення шлюбних відносин) лише з 01.01.2004 року. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Докази, на підставі яких сторони обґрунтовують обставини, на які вони спираються, мають відповідати вимогам, встановленим ст.ст.77-80 ЦПК України належними, допустимими, достатніми та достовірними. [PERSON] не надав суду достатніх доказів, які підтверджують, що саме з січня 1996 року [PERSON] та [PERSON] фактично припинили шлюбні відносини та проживали окремо, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Outcome: partial