Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] , за якою просив стягнути суму боргу за договором позики (розписки) від 31 березня 2016 року - 600 000,00 (шістсот тисяч) гривень та за договором позики (розписки) від 17 травня 2017 року - 620 000,00 (шістсот двадцять тисяч) гривень, що усього складає - 1 220 000,00 (один мільйон двісті двадцять тисяч) гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 березня 2016 року та 17 травня 2017 року між [PERSON] (позичальником) та [PERSON] (позикодавцем) було укладено договори позики. Згідно договору позики від 31 березня 2016 року позикодавець надав позичальнику суму у розмірі 600 000,00 (шістсот тисяч) гривень із цільовим призначенням: купівля транспортного засобу марки INFINITI QX70. Відповідно до договору позики від 17 травня 2017 року позикодавець надав позичальнику суму у розмірі 620 000,00 (шістсот двадцять тисяч) гривень із цільовим призначенням: - укладення та оплата договору пайового інвестування у будівництво будинку за адресою: [ADDRESS], із подальшим оформленням на себе права власності на цей об`єкт; - укладення договору купівлі - продажу на машиномісце, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Позичені кошти надавались позичальнику на два роки із правом вимоги кредитора через рік, після укладення угоди (п. 4 договорів позики). Зобов`язання щодо повернення коштів за договорами позики не виконані, що обумовило звернення до суду позивача. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.10.2018 року провадження по справі було відкрито. Ухвалою суду від 26.11.2018 року за заявою представника позивача було забезпечено позов до розгляду справи по суті та накладено арешту на наступне нерухоме майно, що зареєстровано за [PERSON] : - машиномісце [ADDRESS] загальною площею 14,7 кв. м, реєстраційний номер: [NUMBER] ; - квартиру [ADDRESS] загальною площею 124,6 кв. м, реєстраційний номер: [NUMBER] ; - транспортний засіб INFINITIQX70, легковий пасажирський, реєстраційний номер [NUMBER] , дата реєстрації 30 квітня 2016 року, номер [NUMBER] , чорний. Ухвалою суду від 26.11.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 14.02.2019 року. У зв`язку з неявкою сторін 14.02.2019р. розгляд справи був відкладений на 21.03.2019 р.. У судове засідання 21.03.2019 року сторони не з`явились, представником позивача надано заяву про розгляд справи за його відсутності та не заперечував проти заочного розгляду справи. Жодних клопотань від відповідача до суду не надходило, також остання не скористалась своїм процесуальним правом та відзиву на позов до суду не надала. У Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи № R(84) 5 від 28.02.1984 щодо принципів цивільного судочинства, направлених на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що судочинство зазвичай має складатися не більше, ніж з двох судових засідань: перше засідання має бути попереднім слуханням підготовчого характеру, а в ході другого засідання можуть досліджуватися докази, заслуховуватися доводи сторін і, якщо це можливо, ухвалюватися рішення. Із урахуванням викладеного суд вважає за можливим розглянути справу по суті на підставі наявних в матеріалах справи доказів, за відсутності не з`явившихся в судове засідання сторін та учасників розгляду справи при заочному розгляді справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 25.03.2019 року. Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, оцінивши надані докази, прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Верховний Суд України у Постанові від 18 січня 2017 року по цивільній справі № 6-2789цс16 та у Постанові від 18 вересня 2013 року по цивільній справі № 6-63цс13 висловив правову позицію, у якій зазначив, що, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. В контексті даної правової норми обов`язковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис позичальника,його уповноваженого представника, а факультативними дата, місце видачі, вказівка про свідків тощо. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів (правовий висновок ВСУ у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15). Із матеріалів справи судом встановлено, що 31 березня 2016 року [PERSON] було складено розписку, за змістом якої нею було отримано суму у розмірі 600 000,00 гривень із цільовим призначенням: купівля транспортного засобу марки INFINITI QX70. Позичені кошти надавались позичальнику на два роки із правом вимоги кредитора через рік, після укладення угоди. 17 травня 2017 року [PERSON] було складено іншу розписку, за змістом якої нею було отримано суму у розмірі 620 000,00 гривень із цільовим призначенням укладення та оплата договору пайового інвестування у будівництво будинку за адресою: [ADDRESS] із подальшим оформленням на себе права власності на цей об`єкт та укладення договору купівлі - продажу на машиномісце, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Обидві розписки складені у присутності свідка - [PERSON] .. При цьому, позивач мотивує надання коштів відповідачці тим, що вони є близькими родичами, а саме [PERSON] є онукою позикодавця [PERSON] та свідка [PERSON] по матері, що підтверджується доданими до позовної заяви свідоцтвами про народження [PERSON] та її матері [PERSON] .. Позивачем визнано факт виконання обов`язку позивачки передбачений розписками у частині цільового призначення позичених коштів. Згідно умов договорів позика надається [PERSON] на строком на два роки із правом [PERSON] на вимогу щодо повернення коштів через рік після укладання позики. Із огляду на це, суд вбачає, що [PERSON] отримав право вимоги за договором позики від 31 березня 2016 року, починаючи із 31 березня 2017 року, а за договором позики від 17 травня 2017 року, починаючи із 17 травня 2018 року. Судом встановлено, що відповідач обов`язок із повернення коштів не виконала, будь яких підтверджень зворотного або заперечень проти вимог не надано. Таким чином, із урахуванням викладеного, суд вбачає, що не сплачуючи заборгованість відповідачка порушує вимоги діючого законодавства України, а саме: ст. 526 ЦК України яка передбачає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. ст. 629 ЦК України, згідно якої, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно матеріалів справи вбачається, що розписка є чинною, відповідачка доказів сплати боргу не надала, а, отже, за таких обставин, суд вважає, що позов слід задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved