Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

До суду 30.07.2014 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON], за участю третіх осіб на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору-ПАТ «УкрСиббанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Сіагал», згідно якого просив визнати за ним право власності на автомобіль «Mitsubishi Pajerp», д.н.[NUMBER] дата реєстрації 21.08.2007 року, 2007 року випуску, номер кузова: [NUMBER]. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 15 квітня 2013 року між ним, [PERSON] (надалі Позивач), та [PERSON] (надалі Відповідач) було укладено договір про організацію правовідносин (надалі договір). Згідно умов укладеного договору (п. 1.1.) Відповідачка передає Позивачу в користування та управління з подальшою передачею у власність, на умовах визначених договором, автомобіль Mitsubishi Pajero держ. номер [NUMBER], дата реєстрації 21.08.2007 року, 2007 року випуску, номер кузова: [NUMBER] (надалі автомобіль). [PERSON] згідно умов договору зобов'язується щомісячно с 15.04.2013 року сплачувати за [PERSON] кредит отриманий нею в Акціонерному комерційному банку «УкрСиббанк» у сумі не менше 430 доларів США в місяць, передати [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 2000 доларів США та сплатити всі витрати [PERSON] по договору про комплексне представництво інтересів № 12 від 15.04.2013 року, що укладений між Позивачкою та Приватним підприємством «Об'єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона». Згідно пунктів 2.1., 2.2., 2.3, 2.4., 2.5 договору 15.04.2013 року Відповідачка видає Генеральну Довіреність з правом передоручення на управління та розпорядження автомобілем на ім'я [PERSON]. 15.04.2013 року Відповідачка передає Позивачу копії всіх документів, відносно кредиту, отриманого Відповідачкою в АКІБ «УкрСиббанк» 21.08.2007 року. У період часу з 15.04.2013 по 01.06.2013 року [PERSON] передає [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 2000 доларів США, а також у вказаний в договорі період сплачує борг [PERSON] перед АКБ «УкрСіббанком» в сумі 3000 доларів США. Автомобіль Mitsubishi Pajero, держ. номер [NUMBER], 15.04.2014 року був переданий Відповідачкою у володіння та користування. Отже, вважає , що на підставі договору від 15.04.2013 року у нього виникло речове право на чуже майно - автомобіль Mitsubishi Pajero держ. номер [NUMBER]. Посилався на те, що протягом всього строку дії кредитного договору [PERSON] щомісячно сплачував за [PERSON] платіж по кредитному договору про надання споживчого кредиту та залогу транспортного засобу № [NUMBER] від 21.08.2007 року, укладеного між [PERSON] та АКБ «УкрСиббанк» в розмірі не менше 430 доларів США щомісячно. Протягом строку дії договору № 12 від 15.04.2013 року [PERSON] сплачував всі необхідні витрати по цьому договору. Покладені на нього, згідно договору, обов'язки [PERSON] виконав в повному обсязі, а саме: Сплатив [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000 доларів США (п. 2.3. договору), що підтверджується розпискою Відповідачки про отримання грошей, сплатив заборгованість перед банком в розмірі 3000 доларів США, що підтверджується випискою з банку про зарахування грошових коштів, здійснював і здійснює сплату щомісячних платежів до банку (п. 2.4. договору), що підтверджує виписка з банку про зарахування грошових коштів та банківськими квитанціями, сплатив всі необхідні платежі за договором № 12 від 15.04.2013 року (п. 2.5. договору), що підтверджується прибутковим касовим ордером №12 від 15.04.2013 року на суму 40 000 гривень. Отже, вказував, що він виконав всі обов'язки за договором від 15.04.2013 року і відповідно до умов договору має відповідні права на спірний автомобіль Mitsubishi Pajero держ. номер [NUMBER]. Згідно пункту 3.2.6 договору Відповідачка зобов'язалась не чинити будь-яких перепон Позивачу та [PERSON] в користуванні Автомобілем. Пункт 3.2.8. передбачено обов'язок Відповідачки оформити право власності на автомобіль на ім'я [PERSON], або іншу, вказану ним особу 21 серпня 2014 року. У пункті 4.1 укладеного між сторонами договору Відповідачка гарантує, що будь які особи (фізичні юридичні), окрім АКБ «УкрСиббанк» будь-яких прав на автомобіль не мають. Між тим, 12.07.2014 року Позивачу випадково стало відомо, що спірний автомобіль перебуває у розшуку та на нього накладений арешт. Підставою оголошення у розшук та арешту автомобіля стала постанова державного виконавця 2-го відділу Приморського ВДВС м. Одеси. Виконавче провадження було відкрито для стягнення боргу з [PERSON]. Посилався на те, що відповідачка знала, що в неї є борги за якими вона не розрахувалась. Відповідачка знала про наявність виконавчого провадження, була обізнана про те, що на її майно було накладено арешт, в тому числі і на автомобіль Mitsubishi Pajero держ. номер [NUMBER] було накладено арешт та його було оголошено у розшук. Про такі обставини відповідачка [PERSON] не повідомила, більш того - повідомляти не збиралась. Про арешт та оголошення у розшук автомобіля Mitsubishi Pajero держ. номер [NUMBER] [PERSON] дізнався випадково, і якби не дізнався про це вчасно - автомобіль Mitsubishi Pajero держ. номер [NUMBER] був би в нього вилучений та транспортований на штраф майданчик. Таким чином, вважає, що відповідачка свідомо вчинила дії, направлені на порушення прав [PERSON], а саме - права володіння та користування автомобілем Mitsubishi Pajero держ. номер [NUMBER], встановлене ст. 395 ЦК України. Посилався на те, що за таких обставин оформлення права власності на автомобіль є неможливим. Вважає, що відповідачка свідомо допустила настання відповідних подій, що явно свідчить про невизнання нею прав [PERSON] на автомобіль Mitsubishi Раї его держ. номер [NUMBER], а саме: права володіння, користування та права розпорядження, яке має виникнути 21 серпня 2014 року. Тому він вимушений звернутись до суду з відповідним позовом, як підстави позову зазначив положення ст. 16, 392 ЦК України. Справа в порядку авторозподілу надійшла до провадження судді Нікітіної С.Й. та ухвалою суду від 18.08.2014 року провадження по справі було відкрито. До суду 26.01.2015 року надійшла зустрічна позовна заява [PERSON], пред'явлений до [PERSON], згідно якого просила визнати нікчемним договір про організацію відносин від 15 квітня 2013 року, укладений між нею та [PERSON] та стягнути судові витрати (т.1, а.с.122-125). В обґрунтування якого зазначила, що 21.08.2007 року між [PERSON] (далі - Позивач або Позичальник, або Сторона-2) та Акціонерним комерційним інноваційним банком УкрСиббанк» (далі - Банк або Кредитор) було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11202186000 (далі - Кредитний договір). Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Банк зобов'язувався надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти в сумі 34000,00 (Тридцять чотири тисячі) доларів США 00 центів та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених Договором. За грошові кошти, отримані позичальником за кредитним договором, було отримано транспортний засіб марки Mitsubishi Pajero держ. номер [NUMBER], на підставі договору б/н від 21.08.2007 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON]. Право власності на автомобіль було зареєстровано в РЕВ-2 ДАІ м. Одеси УДАІ ГУМВС України в Одеській області, що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого 21.08.2007 року. Отже посилалась на те, що спірний автомобіль є її власність та, окрім того, він перебуває у заставі банку. Вказувала, що кредит, отриманий за кредитним договором, є частково погашеним, проте через причини складного фінансового становища банком до неї пред'явлено позов про стягнення боргу (справа №522/18536/14-ц). Вказувала, що 15.04.2013 року між нею та [PERSON] було укладено Договір про організацію відносин (далі - Договір), відповідно до якого Сторона-2 передає Стороні-1 у користування, керування з наступною передачею у власність, на умовах передбачених Договором. Автомобіль, а Сторона-1 зобов'язалася щомісячно з 15 квітня 2013 року оплачувати за Сторону-2 кредит, отриманий нею у Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк». ЄДРПОУ: 09807750 у сумі не менше 430 (чотириста тридцять) доларів США у місяць, передала Стороні-2 у власність грошові кошти у сумі 2000 (дві тисячі) доларів США і оплатила усі витрати Сторони-2 за договором на комплексне представництво інтересів № 12 від 15 квітня 2013 року, що укладений між Стороною-2 та Приватним підприємством «Об'єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона» (далі - Договір на комплексне представництво інтересів). Не заперечувала, що 15.04.2013 року Позивач передала Відповідачу автомобіль, технічний паспорт (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого 21.08.2007 року), ключі від Автомобіля, та отримала від нього грошові кошти у сумі 2100,00 грн. (дві тисячі сто гривень. 00 коп.), та 2000.00 доларів США (дві тисячі), що підтверджується відповідними розписками. Таким чином, відповідно до Договору відбулася фактична передача Відповідачу Автомобіля у користування та Позивачем була отримана передбачена Договором частина оплати. При цьому, посилалась на те, що за своєю природою спірний договір є договором оренди (найму транспортного засобу) та мав бути нотаріально посвідченим. Оскільки вони останній нотаріально не посвідчили, то вважає, що відповідно до ст. 220 ЦК України договір від 15.04.2013 року є нікчемним. Вважає, що [PERSON] не визнає нікчемність оскаржуваного договору та безпідставно вважає його укладеним, отже, на думку [PERSON], між нею та [PERSON] існує спір щодо дійсності спірного договору, що обумовило подання нею зустрічного позову. До суду надійшли письмові заперечення від [PERSON] на позовну заяву [PERSON], згідно якого позовні вимоги не визнали та заперечували проти задоволення первісного позову (т.1, а.с.163-167). Вважають, що спірний автомобіль знаходиться у володінні [PERSON] неправомірно та безпідставно, доводи первісного позивача про нібито наявність у нього речового права на чуже майно, власником якого є [PERSON], вважають такими, що не відповідають дійсним. Отже, у зв'язку з відсутністю правових та фактичних підстав виникнення у [PERSON] права власності на спірний автомобіль, вважають, що визнання права власності в порядку ст. 392 ЦПК України є неможливим. Також представник [PERSON] надав до суду письмові пояснення (т.1, а.с.174-175), згідно яких зазначив, що відповідно до положень цивільного законодавства (ст. 586 ЦК України) [PERSON] не мала необхідного обсягу повноважень для передання предмета застави у користування, а тим більше вирішувати питання щодо передачі у власність автомобіля у власність іншим особам, укладення такого правочину суперечило як положенням законодавства, так і умова кредитного договору, в заставу якого передано спірний автомобіль. таким чином, вважають, що оскаржуваний договір має не лише ознаки нікчемності (оскільки нотаріально не посвідчений), а також ознаки недійсності правочину на підставі ч.1 ст. 203 ЦК України (суперечить законодавству). Представник [PERSON] - [PERSON] надав до суду додаткові заперечення (т.2, а.с.8-9), згідно яких вважають, що долучені [PERSON] документи про ремонт автомобіля не пов'язані з підставами позову, крім того, в вказаних документах замовником зазначено - [PERSON] яка у свою чергу, їх не замовляла та ці документи не підписувала. Заперечували щодо виписки за кредитним договором, наданих первісним позивачем, вважають її неналежним та недопустимим доказом по справі. Ухвалою суду від 09.09.2015 року в якості третьої особи за позовом [PERSON] було залучено ПАТ «Укрсиббанк» (т.2, а.с.17). Ухвалою суду від 04.10.2016 року в якості третьої особи за позовом [PERSON] було залучено ТОВ «Фінансова компанія «Сіагал» (т.2, а.с.96). 18.11.2016 року представник [PERSON] - [PERSON] надав до суду додаткові пояснення (т.2, а.с.115-117), згідно яких зазначили, що на їх думку, оскаржуваний договір про організацію відносин від 15.04.2013 року є договором лізингу та мав бути нотаріально посвідченим. Крім того, у позивача [PERSON] за оскаржуваним договором не виникало право на визнання за собою права власності на транспортний засіб. Оскаржуваний договір не є договором застави, не породжує правові наслідки щодо переходу права власності до позивача. Крім того, сплата [PERSON] кредиту за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11202186000 не була здійснена у повному обсязі. Згідно додаткових заперечень представника [PERSON] (т.2, а.с.129-130), зміст спірного договору не був направлений на передачу права власності, а передбачав надання [PERSON] в користування автомобіль в обмін на сплату ним кредитних зобов'язань [PERSON]. Отже. оскаржуваний договір вважають змішаним, який містить умови договору найму (оренди) транспортного засобу та договору фінансового лізингу, і при цьому він не був нотаріально посвідченим. У зв`язку з рішенням Дисциплінарної палати від 22.08.2017 року № 2503/0дп/15-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності та внесення подання Вищої Ради Правосуддя про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси, на підставі наказу в. о. керівника апарату суду Чукова Л.В. від 06.09.2017 року № 151/а про передачу нерозглянутих справ, та на підставі службової записки помічника судді, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, здійснено повторний авто розподіл справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 20.09.2017 року справу було прийнято до провадження судді та призначено до судового розгляду на 07.11.2017 року. 07.11.2017 року розгляд справи був відкладений на 11.12.2017 року у зв'язку з неявкою представників третіх осіб. 11.12.2017 року представники позивача [PERSON] та [PERSON] та представник відповідача-Мазур Б.І. надали суду свої пояснення по суті позовів, після чого розгляд справи за клопотанням сторін був відкладений на 20.02.2018 року для виклику свідків. У судовому засіданні 20.02.2018 року надали свої пояснення як свідки [PERSON] та [PERSON]. Розгляд справи був відкладений на 17.04.2018 року для виклику [PERSON] для дачі нею особистих пояснень. У судовому засіданні 17.04.2018 року був допитаний свідок [PERSON]. Розгляд справи був відкладений у зв'язку з неявкою [PERSON] на 07.06.2018 року для повторного виклику відповідачки. 07.06.2018 року з'явилась відповідачка [PERSON] , яка зазначила що позов [PERSON] не визнає, та зазначила що вона вважає що [PERSON] іі обманув, та за клопотання сторін по справі було оголошено перерву до 11.10.2018 року. При цьому у судовому засіданні 07.06.2018 року [PERSON] також пояснила, що звернулась до [PERSON] з проханням допомогти їй розірвати шлюб із чоловіком та поділити спільне майно. [PERSON] сказав, що допоможе їй та назвав вартість його послуг, і у подальшому запропонував, що за послуги візьме в оренду у неї автомобіль, на що вона погодилась і вона оформила відповідну довіреність на користування автомобілем на одну із співробітниць позивача. При цьому не заперечувала, що читала умови договору та отримала від позивача 2000 дол. США. [PERSON] обіцяв, що підготовить всі документи та збере всю необхідну інформацію для розірвання нею шлюбу, та виплатить за неї кредит, проте пізніше почав уникати її, змінив телефон та офіс. Посилалась на те, що [PERSON] обманув її та навіть не подав до суду позов про розірвання шлюбу. Після її пошуків, позивач став погрожувати їй та вимагати, щоб вона оформила на нього автомобіль. Посилалась на те, що умови договору готували юристи [PERSON]., проте вона не збиралась віддавати йому у власність автомобіль, а позивач мав лише допомогти їй із процесом розірвання шлюбу. Посилалась на те, що автомобіль був переданий [PERSON] в ідеальному стані, позивач сам тоді був за кермом та перевіряв авто, катався на ньому та залишився задоволеним. Також він на то час залицявся до неї і вона йому вірила та передала автомобіль. Свій позов підтримала. Зазначила, що наприкінці 2013 році вона думала, що буде продавати автомобіль, оскільки мала борг перед банком, проте не знала ні де автомобіль, ні де знаходиться [PERSON], тому звернулась до міліції із відповідною заявою. У судовому засіданні 11.10.2018 року для огляду суду були надані оригінал договору про організацію відносин від 15.04.2013 року, дві розписки від 15.04.2013 року, квитанція до прибутково-касового ордеру №12 від 15.04.2013 року, договір №12 від 15.04.2013 року та довіреність від 15.04.2013 року на [PERSON]. Розгляд справи був відкладений на 12.12.2018 року для підготовки сторін до дебатів. У судовому засіданні 12.12.2018 року представник позивача - [PERSON] (по ордеру серії МК№037208 від 01.09.2015 року) у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Крім того зазначила що банк не заявив будь-яких претензій , який продав свій борг ТОВ «ФК «Сіагал», а ой у них його викупив. Відчуження так і не відбулося, 03.09.2014р. відповідачка скасувала видану нею довіреність подала завідомо неправдиву заяву до міліції про злочин і було порушено кримінальну справу и є вирок суду. Позивач викупив залишок боргу. Заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог, вважає їх необґрунтованими. Посилалась на те, що позивач виконав усі умови оскаржуваного договору і передав [PERSON] відповідну суму коштів, виплатив за неї кредит на суму 8075 дол. США (заборгованість з квітні 2013 року по лютий 2014 року), у свою чергу [PERSON] розуміла умови договору та передала позивачу автомобіль, техпаспорт, ключі від нього та видала довіреність. Посилалась на те, що сторони розуміли зміст договору, що свідчить про їх дійсні наміри, проте відповідачка на виконання умов оскаржуваного договору не оформила на позивача право власності відносно автомобіля, а тому вважають, що за позивачем має бути визнано право власності на спірний автомобіль. 03.09.2014 року позивачка скасувала видану нею довіреність та ухиляється від виконання укладеного нею договору. Представника відповідачки у судовому засіданні 12.12.2018 року первісні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, підтримав усі обставини, викладені ними у письмових поясненнях та запереченнях, зазначив, що оскаржуваний договір є нікчемним, оскільки не був нотаріально посвідчений та не був направлений на передачу автомобіля у право власності [PERSON]. Підтримав зустрічні позовні вимоги. У матеріалах справи наявна заяви від представника ТОВ «Укрсиббанк» та представника ТОВ «ФК «Сіагал»(а.с.203 т.2), згідно яких просили справу розглядати за відсутності їх представників. Заслухавши пояснення осіб, які були присутні в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Із матеріалів справи судом встановлено, що 15 квітня 2013 року між [PERSON] (надалі Позивач) та [PERSON] (надалі Відповідач) було укладено договір про організацію правовідносин (надалі договір) (т.1. а.с.143-146). Згідно умов укладеного договору (п. 1.1.) Відповідачка передає Позивачу в користування та управління з подальшою передачею у власність, на умовах визначених договором, автомобіль Mitsubishi Pajero держ. номер [NUMBER], дата реєстрації 21.08.2007 року, 2007 року випуску, номер кузова: [NUMBER] (надалі автомобіль). [PERSON] згідно умов договору зобов'язується щомісячно з 15.04.2013 року сплачувати за [PERSON] кредит отриманий нею в Акціонерному комерційному банку «УкрСиббанк» у сумі не менше 430 доларів США в місяць, передати [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 2000 доларів США та сплатити всі витрати [PERSON] по договору про комплексне представництво інтересів № 12 від 15.04.2013 року, що укладений між [PERSON] та Приватним підприємством «Об'єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона». Згідно пунктів 2.1., 2.2 договору 15.04.2013 року Відповідачка видає Генеральну Довіреність з правом передоручення на управління та розпорядження автомобілем на ім'я [PERSON], передає копії всіх документів з приводу кредиту, отриманого Відповідачкою в АКІБ «УкрСиббанк» 21.08.2007 року. Згідно п..2.3, 2.4 договору від 15.04.2013 року, в період з 15 квітня по 01 червня 2013 року [PERSON] передає у власність [PERSON] кошти на суму 2000 дол. США, а також у період 2013 року виплачує борг [PERSON] перед АКІБ «Укрсиббанк» в сумі 3000 дол. США; на протязі строку дії кредитного договору [PERSON] виплачує за [PERSON] кредит отриманий нею в Акціонерному комерційному банку «УкрСиббанк» у сумі не менше 430 доларів США в місяць. Крім того, згідно п.2.5 вказаного договору, на протязі дії договору про комплексне представництво інтересів № 12 від 15.04.2013 року, що укладений між [PERSON] та Приватним підприємством «Об'єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона», [PERSON] оплачує всі необхідні витрати за вказаним договором, а саме судовий збір, гонорари адвокатів, витрати, пов'язані із поїздками адвокатів, будь-які інші встановлені збори та платежі, пов'язані із виконанням зобов'язання [PERSON] за договором №12 від 15.04.2013 року. Згідно умов п.3.2.8, 3.2.9 договору, [PERSON] зобов'язалась 21 серпня 2014 року оформити право власності на вказаний автомобіль на ім'я [PERSON] або будь-яку іншу особу, визначену ним; здійснити всі дії, необхідні для оформлення права власності. Із матеріалів справи також вбачається, що 15.04.2013 року між [PERSON] (клієнт) та ПП «Об'єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона» (консультант) було укладено договір №12 на комплексне представлення інтересів, згідно умов якого (п.1.1.) клієнт поручає, а консультант зобов'язався виконати від імені клієнта доручення щодо реалізації технологічної схеми, відомої обом сторонам, відносно поділу майна клієнта, придбаного під час перебування у шлюбі з [PERSON] (т.1, а.с.147-149). Згідно п.3.1 вказаного договору, витрати за виконання доручення в рамках діючого договору, складають 40 000 грн. та оплачуються [PERSON] за клієнта на підставі договору про організацію правовідносин від 15.04.2013 року. Як встановлено з пояснень сторони позивача, від імені ПП «Об'єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона» саме представником [PERSON] - [PERSON] був підписаний вказаний договір. Згідно пояснень сторін, 15.04.2013 року Відповідачка передала Позивачу автомобіль і копії всіх документів, відносно кредиту, отриманого Відповідачкою в АКІБ «УкрСиббанк» 21.08.2007 року. Також передала позивачу технічний паспорт на автомобіль та ключі від нього. Також, того ж дня 15.04.2013 року [PERSON] видала на ім'я [PERSON] довіреність із правом користування вищевказаним автомобілем Mitsubishi Pajero держ. номер [NUMBER] (т.1, а.с.40). 15.04.2013 року позивач передав [PERSON] за розпискою кошти на суму 2000 дол. США, що визнається обома сторонами та підтверджується копією розписки від 15.04.2013 року, наявною в матеріалах справи, оригінал якої оглядався судом (т.1, а.с.37,150) За розглядом справи судом встановлено, що у період часу з 15.04.2013 по 01.06.2014 року від імені [PERSON] сплачувався борг [PERSON] перед АКБ «УкрСиббанком» за кредитним договором №1120218600 від 21.08.2007 року. Згідно пояснень сторони позивача, що не заперечувалось стороною відповідача, залишок за несплаченим кредитом становить приблизно 2000 дол. США.. Між тим, у подальшому 03.09.2014 року [PERSON] було скасовано вищевказану довіреність, видану 15.04.2013 року на ім'я [PERSON], що підтверджуються копією витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №27407729 від 03.09.2014 року (т.1, а.с.171). Суд вбачає, що у подальшому оформлення права власності на автомобіль за [PERSON] або іншу визначену ним особу не відбулось, що і стало приводом звернення [PERSON] до суду із відповідним позовом про визнання за ним права власності на спірний автомобіль. Позовні вимоги вмотивовані тим, що ним умови укладеного 15.04.2013 року договір про організацію правовідносин виконані у повному обсязі, проте [PERSON]. ухиляється та не визнає свої зобов'язання за вказаним договором. У свою чергу, [PERSON] оскаржується дійсність вказаного договору про організацію правовідносин від 15.04.2013 року, посилаючись на його нікчемність, оскільки він не був нотаріально посвідченим та окрім того суперечить засадам цивільного законодавства. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 20.02.2018 року пояснила, що знайома з обома сторонами: з [PERSON] з 2010 року (він її клієнт та колега), з [PERSON] з 2013 року (бачила її декілька разів, у т.ч. коли приймала участь при укладенні оскаржуваного договору з [PERSON]В.). Зазначила, що ще одного разу бачила [PERSON] у серпні 2014 року, до цього часу [PERSON] вже повністю виконав свої зобов'язання перед [PERSON] (у тому числі повністю погасив кредит) та вона була зобов'язана переоформити на нього (чи будь-яку іншу вказану ним особу) спірний автомобіль. Тоді [PERSON] повідомила, що не має можливості переоформити автомобіль та попросила відкласти це на вересень 2014 року. Проте, у вересні 2014 року вона подала відносно [PERSON] заяву до Приморського ВП за ст. 190 ч.4 КК України (нібито він здійснив відносно неї шахрайство), другого разу [PERSON] з відповідною заявою зверталась в кінці вересня 2014 року до Порто-франківського ВП.. Саме свідок надала до відділу поліції всі підтверджуючі право користування [PERSON] документи (відповідний договір про організацію правовідносин, акт прийому-передачі автомобіля, розписку на 2000 дол. США та докази з приводу погашення заборгованості за тілом кредиту), та кримінальна справа була закрита. Пізніше, в ЄДРДР були внесені відповідні дані про вчинення нею кримінального правопорушення та обвинувальний акт був переданий до Приморського районного суду м. Одеси, і [PERSON] була засуджена за надання завідомо неправдивих показань та 28.01.2015 року її відпустили на поруку, того ж дня вона подала зустрічний позов. Зазначили, що вона, як адвокат [PERSON], викупила у банку право вимоги до [PERSON] та на теперішній час позивач є заставодержателем. Свідок [PERSON] пояснила, що знайома з позивачем, працювала помічником адвоката позивача та сплачувала кредит від імені [PERSON] за зобов'язаннями [PERSON]. Відповідачку свідок бачила декілька разів, остання приїжджала в м. Севастополь до [PERSON] оскільки вони були знайомі, останнього разу десь в 2014 році. При цьому свідок зазначила, що їй невідомі обставини укладення спірного договору, вона лише платила кошти від імені позивача в рахунок погашення кредиту, а позивач використовував спірний автомобіль як особистий. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 17.04.2018 року пояснив, що приблизно в 2013 році він працював в адвокатській компанії «Аркана» де розташовувся офіс [PERSON] у м. Севастополі в службі безпеки, здійснював пропускний режим в офіс компанії. Коли саме свідок приїздила не пам'ятає, проте пам'ятає що до [PERSON] приїжджала відповідачка за обставинами продажу автомобіля, оскільки у неї були проблеми з кредитом. Свідок зазначив, що [PERSON] знає, оскільки був присутній на наукових заходах, коди вона приїжджала разом із [PERSON]. Зазначив, що позивач дав згоду на пропозицію відповідачки та по розписці була передана відповідна сума коштів автомобіль. Зі слів [PERSON] свідку було відомо, що [PERSON] видала на користування автомобілем довіреність, та в присутності свідка [PERSON] висловила подяку [PERSON] за викуп автомобіля та допомогу їй з кредитом. Посилався на те, що за проханням [PERSON] він займався ремонтом автомобіля, оскільки він був зовсім не придатний для користування. Пояснив, що десь два роки тому, коли вони були на прийомі в готелі «Вікторія» в Аркадії в м.Одесі , зненацька з'явились працівники правоохоронних органів та повідомили, що нібито автомобіль був викрадений у [PERSON] та перебуває у розшуку. Свідка це обурило, проте при супроводженні працівників правоохоронних органів доставив автомобіль до Приморського РВ та лише після надання [PERSON] усіх документів свідка відпустили. Посилався на те, що автомобіль весь час перебував у користуванні [PERSON]. Також за розглядом справи судом встановлено, що на підставі Договору факторингу від 07.12.2015 року, укладеного між АТ «УкрСиббакн» та ТОВ «Фінансова компанія «Сіагал», банк здійснив відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором №11202186000 від 21.08.2007 року, укладеним між [PERSON] та банком (т.2. а.с.91). У подальшому, ТОВ «Фінансова компанія «Сіагал» за договором про відступлення права вимоги від 07.12.2015 року №071215/2 відступило [PERSON] право вимоги за вищевказаним кредитним договором №11202186000 від 21.08.2007 року та договором поруки №135557 від 21.08.2007 року, укладеними між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» (т.2, а.с.142-150). Отже заставодержателем спірного автомобіля Mitsubishi Pajero держ. номер [NUMBER], на теперішній час є [PERSON]. Крім того судом встановлено, що постановою слідчого Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУ ВМС України в Одеській області від 22.09.2014р. кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №1201317500008169 за заявою [PERSON] від 06.09.2014р. про заволодіння її автомобілем невстановленою особою , закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення, згідно п.1 ч.1 ст.284 КК України (а.с.61-62 т.1). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (справа 3522/23086/14-к) [PERSON] від кримінальної відповідальності звільнено у зв'язку з передачею на поруки, по справі за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ст.ст. 383 ч.2, 384 ч.2 КК України (а.с. 221-224 т.1). Проте суд вважає, що вказана ухвала суду не є належним доказом щодо позовних вимог [PERSON] Вирішуючи спір суд виходить з наступного. У відповідності до ст.ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1)якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права); 2)у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 13 квітня 2016 р. у справі № 6-2981цс15; від 1 червня 2016 р. у справах № 6-929цс16, № 6-1044цс16). Отже, з аналізу чинного законодавства вбачається, що з відповідним позовом про визнання права власності може звернутись лише особа, яка вже є власником спірного майна. Частиною 1статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони у справі на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов'язками щодо предмета спору (стаття 11 ЦПК України 2004 року), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти здійсненню таких прав та виконанню обов'язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом. Згідно з частиною першої та другої статті 10 ЦПК України 2004 року(станом на час подачі позову) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.(справа Верховний Суд. Касаційний цивільний суд, від 19.09.2018, № 2-962/2009|61-33701св18, ). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Між тим, як встановлено за розглядом справи, [PERSON] не є власником спірного автомобіля Mitsubishi Pajero держ. номер [NUMBER], право власності на нього за ним не було оформлене. Окрім того, умовами оскаржуваного договору про організацію правовідносин від 15.04.2013 року (п.5.2 договору) була передбачена відповідальність сторін у разі неналежного виконання ними своїх зобов'язання (повернення грошових коштів) , у тому числі, у разі, якщо [PERSON] відмовиться оформити право власності, буде перешкоджати оформленню права власності на автомобіль на ім'я [PERSON] чи будь-яку іншу особу, визначену ним. При цьому умовами договору не було передбачено право сторони договору як наслідок порушенням іншою стороною умов договору звернутись до суду з позовом про визнання права власності на спірний автомобіль.(а.с.143-146 т.1). Отже, з урахуванням викладеного, виходячи з положень діючого цивільного законодавства, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] та відмовляє у їх задоволенні. Із приводу вимог [PERSON] щодо визнання правочину нікчемним суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, вкрай важливим є розмежування двох понять: «нікчемний правочин» та «оспорюваний правочин», бо кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів. Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані). При цьому судом встановлено, що на виконання оспорюваного договору змішаного типу [PERSON] передала [PERSON] автомобіль добровільно, а останній користується цим автомобілем, виплатив певну суму коштів та сплачував за неї кредит. Тобто певні умови договору сторонами виконувались та визнавались. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд вбачає, що вимоги [PERSON] щодо визнання нікчемним спірного договору задоволенню не підлягають. Посилання сторони відповідачки на те, що умови спірного договору є такими, що суперечать цивільному законодавству, що не відповідає положенням ч.1 ст. 203 ЦК України, свідчать про недійсність спірного договору. Між тим, оскільки такі позовні вимоги [PERSON] (про визнання спірного договору недійсним) не заявлялись, а тому в цій частині посилання сторони відповідача судом не досліджувались та їм не надається відповідна оцінка. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed