Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтував тим, що він є власником житлового будинку з господарсько-побутовими побудовами, що знаходиться в [ADDRESS] . В цьому будинку зареєстрована його дружина, відповідач [PERSON] . Відповідач більше року в будинку не проживає, її місце проживання позивачу невідоме. В зв`язку з тим, що відповідач тривалий час в будинку не проживає, не здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знімається прохає визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] . Ухвалою судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 06.03.2020 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29.04.2020 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив, що відповідач була зареєстрована в будинку по [ADDRESS] , яке належить йому на праві власності в 2003 році як член сім`ї - дружина. В даний час вони спільно з відповідачем не проживають, вона виселилася з будинку, забрала свої речі. Інколи приїжджає, щоб забрати деякі речі, попередньо з ним домовляючись про приїзд. Прохає позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явилася, причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи - Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарчими та побутовими спорудами, що розташований в [ADDRESS] (а.с.8-13 Відповідно до довідки виконавчого комітету Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 13.12.2020 [PERSON] та підопічна [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] , але фактично з січня 2019 року за даною адресою не проживають. [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 21.08.1999 року (а.с.15). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є сусідом позивача. Чув від односельців, що сім`я [PERSON] разом не проживає близько року і що [PERSON] виїхала з села. Періодично приїжджає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає сім`ю [PERSON] , також йому відомо, що вони недавно розійшлися. Більше повідомити нічого не може. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частиною 1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сім`ї позивача, була вселена до будинку як член сім`ї - дружина. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі статтею 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР. Відповідно частини першої статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні і твердження позивача щодо відсутності відповідача у житловому будинку більше року. З показань допитаних свідків судом не встановлено, що відповідач [PERSON] більше року не проживає у житловому будинку. Крім того, справа розглядається в суді з лютого 2020 року і повістки направлялися відповідачу за адресою [ADDRESS] , які вона особисто отримувала, що підтверджується розпискою на повідомленні про вручення судової повістки. Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову , оскільки відповідач є членом сім`ї власника, як та була вселена до будинку за його згодою. Позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при вселенні відповідача у будинок позивача між ними було укладено угоду про інший порядок користування спірним будинком, а також те, що відповідач більше року не проживає в цьому будинку. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Outcome: dismissed