Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшикова Кристина Олександрівна про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що [INFO] померла його матір [PERSON] , яка проживала разом із ним, та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Він піклувався про свою матір та повністю утримував її. 15.05.2019 року він звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Меньшикової К.О. із заявою про відкриття спадкової справи та прийняття спадщини за законом, однак нотаріусом йому відмовлено у включенні в коло спадкоємців у зв`язку з тим, що померла залишила заповіт, яким заповіла все належне їй майно - [PERSON] . Наголошував, що про наявність заповіту йому не було відомо, мати за життя в розмовах весь час зазначала, що вона не має наміру скласти заповіт та спадкування її майна буде здійснюватися за законом. Звертав увагу суду, що заповіт посвідчений секретарем Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області Ніженець В.М. 26 серпня 2020 року, при цьому померла [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] , та не відносилась до територіальної громади Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області, а тому посвідчення заповіту відбулось з порушенням принципу нотаріального округу, що є підставою для визнання заповіту недійсним. [PERSON] надав відзив на позовну заяву в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність вимог позивача, та наголошував, що законом передбачено перелік нотаріальних дій, які забороняється вчиняти посадовим особам органів місцевого самоврядування. Серед цього переліку відсутня будь-яка заборона щодо посвідчення заповіту члену іншої територіальної громади. Заперечували факт того, що позивач проживав разом із померлою матір`ю та піклувався про неї. Померла [PERSON] тривалий час до смерті проживала разом із ним за адресою: [ADDRESS] та саме він постійно піклувався про матір. Звертали увагу суду, що [PERSON] народилася в с. Сміле Роменського району Сумської області, де проживала її матір та родичі. [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Представник позивача надав відповідь на відзив в якому зазначив, що померла не належала до територіальної громади с. Сміле Роменського району Сумської області, оскільки була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , де деякий час проживала із ним та його родиною. Дійсно у 2014 році мати виявила бажання проживати в м. Підгороднє. Будинок за адресою, зазначеною відповідачем належить [PERSON] його сину та онуку померлої. [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог та зазначив, що при складанні заповіту та його посвідченні дотримано всіх вимог щодо форми та посвідчення заповіту, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. [PERSON] в судовому засіданні обставини викладені в позовній заяві підтвердила та її було допитано в якості свідка. Повідомила суду, що є дружиною позивача та вони проживали разом із померлою за адресою: [ADDRESS] . В 2014 році вони купили будинок за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] виявила бажання проживати в ньому. Підтвердила факт того, що відповідач деякий час проживав з померлою в їх будинку за адресою: [ADDRESS] , але постійно зловживав спиртними напоями та не здійснював нагляд за хворою матір`ю. Зазначала, що [PERSON] в 2016 році була в свідомості та дійсно їздила до с. Сміле Роменського району Сумської області з метою оформлення документів на земельну ділянку, але вважає, що заповіт скласти на відповідача не могла. [PERSON] надав нотаріально посвідчену заяву в якій зазначив, що [PERSON] є його бабусею та до 2014 року проживала за адресою: [ADDRESS] . З 2014 року бабуся постійно проживала в його будинку в м. Підгороднє та дуже рідко їздила в м. Дніпро. В квітні 2019 року після виписки з лікарні [PERSON] залишилась проживати з батьками в квартирі, так як потребувала постійного догляду, де [INFO] померла. Вважав, що заповіт, складений в Смілівській сільській раді в селі Сміле, де [PERSON] не проживала є недійсним. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшикова Кристина Олександрівна надала заяву про розгляд справи без її участі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01.04.2021 року відмовлено у затвердженні мирової угоди, укладеної між [PERSON] до [PERSON] , по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшикова Кристина Олександрівна про визнання заповіту недійсним. Свідок [PERSON] повідомив суду, що проживав поруч із [PERSON] . [PERSON] майже ніколи не виїжджала, а позивач дуже часто приїжджав та допомагав матері, на відміну від відповідача. [PERSON] завжди сварилася зі своїм сином [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомила суду, що сім`я позивача завжди допомагала [PERSON] та тривалий час вони проживали разом за адресою: [ADDRESS] . Про родичів в с. Сміле Роменського району Сумської області померла ніколи не говорила та її поїздку до с. Сміле їй нічого не відомо. [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] та з 2014 року проживала в м. Підгороднє. В 2016 році померла їздила до с. Сміле Роменського району Сумської області для оформлення документів на земельну ділянку, але родичів у [PERSON] там не було. [PERSON] та [PERSON] , які є двоюрідними братом та сестрою позивача та відповідача, в судовому засіданні повідомили суду, що дійсно [PERSON] приїздила до с. Сміле Роменського району Сумської області приблизно один раз на рік та там склала заповіт. Примусити померлу щось зробити було не можливо, це була її воля заповісти усе своє майно сину [PERSON] . В судовому засіданні в якості свідків було допитано [PERSON] та [PERSON] , які повідомили суду, що [PERSON] після того, як почала хворіти проживала з [PERSON] та у них були добрі стосунки. Відповідач піклувався про свою матір та йому було відомо, що мати склала заповіт та заповіла усе своє майно своєму сину - [PERSON] йому. Позивач мав складні стосунки з матір`ю та [PERSON] не повідомляла йому про те, що нею складено заповіт. Повідомляли суду, що [PERSON] їздила до с. Сміле Роменського району Сумської області з метою відвідати родичів та оформити документи на земельні ділянки. Також повідомили суду, що [PERSON] допомагали сім`ї позивача купити будинок в м. Підгородньому. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26 квітня 2019 року, виданим Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. [PERSON] є матір`ю [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] . [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно матеріалів спадкової справи № 8/2019, заведеної приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшиковою Кристиною Олександрівною після смерті [PERSON] , вбачається, що за життя остання склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла все своє майно - [PERSON] . Заповіт посвідчено 06.08.2016 року в селищі Сміле, Роменського району, Сумської області, України, секретарем Смілівської сільської ради Роменського району Сумської області, зареєстровано в реєстрі за № 558. 15.05.2019 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Меньшикової К.О. з заявою про відкриття спадкової справи та прийняття спадщини за законом, заява зареєстрована за №30 від 15.05.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому призначений вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Нездійснення цього права не є підставою для його припинення. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди для запрошення нотаріуса посвідчити заповіт. Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту. Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій - шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті. Так, згідно зі статтею 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії як посвідчення заповітів (крім секретних). При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5. Як наслідок, немає жодних підстав вважати, що посвідчення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування правочину поза межами цього органу тягне нікчемність заповіту. Відтак, якщо уповноважена особа органу місцевого самоврядування посвідчила заповіт особи не в межах цього органу (за місцем проживання заповідача), це не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України. У цивільному законодавстві нікчемність правочинів передбачена у випадках, встановлених законом, підстав для чого у наведеній ситуації не вбачається. Недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту. Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача. Визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього. Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях у справах «Малахер та інші проти Австрії» від 19 грудня 1998 року, «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії» від 28 жовтня 1995 року, «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування»/«законні сподівання» особи. Практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону. Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства» від 07 липня 1989 року, де зазначається, що в основі всієї Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда, і, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати з порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно і очевидно перевищувало значущість правопорушення. Якраз саме це спостерігається при ухваленні судом рішення про нікчемність заповіту як наслідку порушень нотаріального законодавства про посвідчення нотаріусом правочину поза межами його округу. Слід також звернути увагу на загальнодозвільний підхід законодавця щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може посвідчуватися доволі широким колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього - переконатись у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати їй можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину. Тому штучно віднаходити підстави для того, аби визнати заповіт нікчемним, зокрема з тих підстав, що уповноважена особа органу місцевого самоврядування посвідчила заповіт [PERSON] , яка була мешканкою м. Дніпра та не входила до територіальної громади с. Сміле Роменського району Сумської області, видається вкрай нерозумним. Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача. Викладене дозволяє дійти висновку про юридичну необґрунтованість визнання заповіту нікчемним лише в разі його посвідчення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування за місцем проживання заповідача без зазначення про це у заповіті. За відсутності норми, якою передбачався би негативний наслідок за вказаних обставин, у суду немає підстав для визнання заповіту нікчемним. Указане не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які закріплені в ЦК України. Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанові Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 495/87/15-ц. Враховуючи зазначене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, дійшов висновку про те, що посвідчення органом місцевого самоврядування заповіту особи, яка не належала до його територіальної громади, не впливає на форму правочину і не свідчить про його нікчемність. З огляду на викладене, позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. З приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то суд виходить з того, що відповідачем з метою документального підтвердження фактично понесених витрат на правову допомогу надано договір № від 08.01.2020 року про надання (правничої) правової допомоги від 08.01.2020 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Кошовим В.К., акт приймання-передачі виконаних робіт до вказаного договору, звіт про надані послуги та квитанцію до прибуткового касового ордера від 29.01.2020 року за якими вартість виконаних робіт адвокатом склала 5 000 грн., які також підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Outcome: approved