Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач, Виконавчий комітет Лисичанської міської ради в особі Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради в інтересах [PERSON] до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Лисичанської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідач є матір'ю неповнолітньої дитини [PERSON]. Батько дитини помер. Неповнолітній був виявлений на території Ростовської області та доставлений у м. Харків. 23.05.2016 року [PERSON] був доставлений до Лисичанського центру Лисичанського центру соціальної психологічної реабілітації дітей. 07.06.2016р. Неповнолітній дитині був наданий статус дитини, позбавленої батьківського піклування. [PERSON] був влаштований до прийомної родини [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS]. Прийомна мати належним чином виконує батьківські обов'язки. [PERSON] не виявляє ніякого інтересу до дитини, не цікавиться його життям, матеріально не утримує дитину, повністю самоухилилась від виконання батьківських обов'язків. У зв'язку з викладеним позивач просив позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина - [PERSON] та стягнути з відповідача аліменти на користь прийомної матері [PERSON] де виховується [PERSON] на його утримання [PERSON] розмірі ? всіх видів її доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник позивача через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, шляхом оголошення в газеті, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи Служби у справах дітей Лисичанської міської ради через канцелярію суду, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Згідно із копією свідоцтва про народження виданого 30 серпня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Брянківського міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] народився [INFO], про що зроблено відповідний актовий запис № 122, батьком дитини записаний [PERSON], а матір'ю - [PERSON]. Згідно копії свідоцтва про смерть [NUMBER] від 04.11.2002 року, виданого відділом РАГС Брянківського міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] помер [INFO] Згідно копії ухвали суду від 13.05.2016 року, [PERSON] помістили до приймальника-розподільника для дітей ГУНП в Харківській області на строк необхідний для передачі дитини законним представникам або спеціалізованих установ на території України. Як вбачається з акту про виявлення дитини, переміщеної із тимчасово окупованої території або району проведення антитерористичної операції, яка залишилась без батьківського піклування від 24.05.2016 року, [PERSON] доставлений з приймальника-розподільника для дітей ГУНП у Харківській області у КЗ «Лисичанський центр соціально-психологічної реабілітації дітей». Рішенням Виконавчого комітету Лисичанської міської ради від 07.06.2016 року № 216, [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування у зв'язку з тим, що його мати [PERSON] не виконує свої обов'язки з виховання та утримання дитини у зв'язку з її перебуванням на тимчасово окупованій території, батько дитини - помер. Згідно копії розпорядження голови Троїцької районної державної адміністрації № 210 від 03.08.2016р. [PERSON] влаштований до прийомної сім'ї [PERSON] з 04.08.2016р., прийомна матір - [PERSON]. З копії довідки №175 від 11.07.2017р.вбачається, що [PERSON] навчається в 9 класі Троїцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Троїцької районної ради Луганської області. Згідно копії характеристики [PERSON] навчається в 9 класі Троїцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Троїцької районної ради Луганської області, має середній розумовий розвиток, навчається не в повну силу, має довірливі стосунки з однолітками, підтримує дружні стосунки з багатьма учнями. Хлопчик виховується у сім'ї опікунів, стосунки в родині засновані на повазі. Прийомна мати користується у [PERSON] авторитетом, постійно цікавиться його навчанням, відповідально ставиться до його навчання. З інформації служби у справах дітей Троїцької районної державної адміністрації Луганської області №02-09/262 від 17.07.2017р. вбачається що мати [PERSON] - [PERSON] не проявляє ніякого інтересу до дитини, не виявляє бажання зустрітися з дитиною, не утримує його матеріально, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Лисичанської міської ради про позбавлення батьківських прав № 3921/01-16 від 20.09.2017 року, відповідач [PERSON] ухиляється від виховання дитини [PERSON], матеріальної допомоги не надає, аліменти не сплачує, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі. Враховуючи інтереси дитини, необхідність умов виховання на належному рівні, Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради прийшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], стосовно її неповнолітньої дитини - [PERSON]. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Встановленим судом фактичним обставинам справи, відповідають правовідносини, пов'язані з особистими немайновими правами і обов'язками батьків і дітей, які регулюються главою 13 Розділу ІІІ Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 15 СК України, сімейні обов'язки є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов'язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим кодексом або домовленістю (договором сторін). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Стаття 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року передбачає, що батько (ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3, п. 2 ст.6 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою покладення на них відповідальності, передбаченої законом. Статтею 157 СК України передбачено обов'язок того із батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні і право на особисте спілкування з нею. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, а також сама дитина, що досягла чотирнадцяти років. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З вищеописаних документальних доказів вбачається, що [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що негативно впливає на фізичний та духовний розвиток дитини як складову її виховання. Враховуючи те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, суд вважає, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав стосовно її неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Разом з тим, суд зазначає, що статтею 169 Сімейного кодексу України особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно приписів ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом ( ч. 1 ст. 183 СК України ). Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). Згідно із ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Оскільки відповідач доказів належного утримання дитини не надав, суд вважає, що стягнення аліментів на утримання дитини на користь прийомної матері [PERSON], де виховується [PERSON], відповідатиме інтересам дитині та не суперечитиме положенням Сімейного кодексу України щодо стягнення аліментів. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON], [INFO], на користь прийомної матері [PERSON], де виховується [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів її доходів, щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку починаючи з 28.09.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказаний розмір аліментів на думку суду є справедливим з огляду на фактичні обставини справи та таким, що забезпечить належне виконання відповідачем свого обов'язку по утриманню дитини після позбавлення батьківських прав. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб у разі, якщо представництво їх інтересів у суді відповідно до закону або міжнародного договору, згоду на обов'язковість якого надано Верховною Радою України, здійснюють Міністерство юстиції України, суб'єкти надання безоплатної вторинної правової допомоги та/або органи опіки та піклування або служби у справах дітей. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, положення Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1600.00 грн. У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved