Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси 12.09.2013 року звернулась позивач [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням та вселення. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що разом з колишнім чоловіком [PERSON] та двома неповнолітніми дітьми - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проживала в [ADDRESS], відповідач здійснював приниження, погрози, між ними часто виникали скандали. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25.07.2011 року за [PERSON] було визнано право власності на ? частину трикімнатної квартири [ADDRESS], що в цілому складається з трьох окремих житлових кімнат - площею 9,2 кв.м., площею 12,7 кв.м., площею 17,4 кв.м., кухні, коридорів, ванни, туалету. 24.07.2013 року відповідач [PERSON] змінив замки в їх спільній спірній квартирі, на прохання позивачки впустити її в квартиру відповідає відмовою, до цього часу [PERSON] потрапити у квартиру не може, допомогти дітям не має змоги, спілкується з ними в школі, тому змушена звернутися до суду з вказаним позовом та просить: Визнати за нею право на користування кімнатою площею 17,4 кв.м. у квартирі [ADDRESS], загальною площею 63,4 кв.м., коридор, ванну та кухню - визнати місцями спільного користування; вселити позивачку в квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, відмовилися від виклику в судове засідання заявлених ними свідків, та заперечували проти поданих, відповідачем [PERSON] у судовому засіданні 29.01.2014 року - клопотань, просили відмовити у їх задоволенні та провести розгляд справи за відсутністю відповідача, який був належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи, але у встановленому законом порядку не подав до суду заяву із зазначенням поважності причин неявки в судове засідання та не надав відповідних та належних доказів, що підтверджують поважність неявки у судове засідання. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, у встановленому законом порядку не повідомив суд про причини неявки, не надав суду жодних доказів поважності неявки в судове засідання, що позбавляє суд можливості визнати таку неявку відповідача у судове засідання поважною. Згідно поданих відповідачем у судовому засіданні 29.01.2014 року письмових заперечень, [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити у їх задоволенні вказуючи, що позивач сама добровільно залишила квартиру майже рік тому, не здійснювала оплату за комунальні послуги, раніше вона проживала у кімнаті пл. 17,4 кв.м. та привела меблі та інше майно до непридатного стану, але тепер там проживає відповідач, з позивачкою разом він не бажає проживати та підстави для його виселення із спірної кімнати відсутні. Їх спільні діти є різностатевими та проживають кожний у своїй окремій кімнаті, дівчинці вже йде 12-й рік, вона за своїм розвитком не може проживати ні з батьком, ні з братом в одній кімнаті, а позивач своїм вселенням створить неможливі умови проживання для дітей. Враховуючи вимоги позивача та її представника щодо проведення розгляду справи, та норми п. 2) ч. 1 ст. 169 ЦПК України, за якою визначено, що суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі: першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними; - та відсутність будь-яких доказів зі сторони відповідача щодо поважності причин неявки у судове засідання, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності відповідача та постановити рішення за наявними в матеріалах справи доказах. Дослідивши: Подані в судовому засіданні - 29.01.2014 року, відповідачем [PERSON] клопотання: - Про призначення психологічної експертизи поведінки та психологічного стану неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. - Про допит в якості свідків, у спростування факту не допуску [PERSON] у квартиру - [PERSON], неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. - Про долучення в якості доказу та забезпечення перегляду відеозапису передачі «Говорить Україна» від 20.06.2013 року, у підтвердження добровільного виїзду з квартири [PERSON] Подані відповідачем заперечення на клопотання, проаналізувавши матеріали справи, предмет спору, враховуючи вимоги ст. 58 ЦПК України, якою визначено що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування; - суд ухвалив відмовити у задоволенні поданих клопотань, так як зазначені відповідачем у клопотаннях докази не є належними та не стосуються предмету доказування. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25.07.2011 року встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з квітня 2001 року по 2008 рік. В порядку поділу спільного майна визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та на ? частину земельної ділянки [ADDRESS] для ведення садівництва. В порядку поділу спільного майна визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та на ? частину земельної ділянки [ADDRESS] для ведення садівництва. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.02.2012 року, апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25.07.2011 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.08.2012 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25.07.2011 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 03.02.2012 року в частині визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності на земельну ділянку [ADDRESS] - скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від. 25.07.2011 року та Ухвалу апеляційного суду Одеської області залишено без змін. [PERSON] та [PERSON] мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження виданим 12.02.2003 року відділом РАГС Київського районного управління юстиції м. Одеси, та - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження виданим 11.07.2006 року відділом РАЦС Київського районного управління юстиції м. Одеси. Згідно довідки виписки із будинкової книги про склад сім'ї та прописку №268 від 14.11.2012 року, виданою ТОВ «Метабуд», вбачається, що [PERSON], [PERSON], їх спільні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та син позивачки [PERSON], [INFO] зареєстровані в [ADDRESS]. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» суд вправі задовольнити вимогу члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення за розміром, меншим за жилу площу, що припадає на нього. За технічним паспортом на [ADDRESS], встановлено, що квартира має загальну площу 63,4 кв.м. та складається з: трьох житлових кімнат з відокремленими входами - пл. 9,2 кв., пл. 12,7 кв.м., пл. 17,4 кв.м.; кухні пл.7,5 кв.м., туалету пл. 1,0 кв.м., ванної кімнати пл. 2,6 кв.м., коридорів пл. 3,7 кв.м., пл. 4,7 кв.м., пл. 3,4 кв.м., комори пл. 1,2 кв.м., балкон 0,8 кв.м., лоджія 2,8 кв.м. Судом встановлено, що після припинення подружніх відносин між сторонами виникли спірні правовідносини, що стало приводом чисельних звернень до правоохоронних органів, порушення кримінальної справи, внаслідок неправомірних дій [PERSON] у відношенні [PERSON], що підтверджується листом Прокуратури Одеської області №04/6-4526-13 від 18.06.2013 р., талоном-корінцем 004412 від 24.07.2013р., ухвалою Малиновського райсуду м. Одеси від 19.09.2013 року про повернення обвинувального акту відносно обвинуваченого [PERSON], Висновком експерта №61-Д/1165 від 24.04.2013 року. Все це призвело до того між сторонами виник спір з приводу користування спільною частковою власністю - квартирою [ADDRESS], та згідно поданих письмових заперечень відповідач заперечує можливість позивачки у володінні та проживанні спірною квартирою. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 9 Житлового кодексу Української PCP ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1,2,3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У зв'язку з наведеним, ч.3 ст. 358 ЦК України надає кожному із співвласників право вимагати надання йому у володіння та користування конкретної частини майна в натурі, в розмірі адекватному часткам у праві спільної часткової власності. Виходячи з наведеного припису, слід зробити висновок, що законом не заборонено виділення у володіння та користування таких частин у спільному майні, які не співпадатимуть з ідеальними частками. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки право власності позивача [PERSON] на частину квартири є незаперечним та таким, що набуто з правових підстав, вона як член сім'ї власника проживала у спірній квартирі, суд вважає, що відповідач не має права перешкоджати позивачу у проживанні та користуванні спірною квартирою. Тому на підставі вищенаведеного суд - визнає за [PERSON] право користування житловою кімнатою, площею 17,4 кв.м. квартири [ADDRESS], та при цьому вважає, що коридори, кухня, ванна кімната, туалет вказаної квартири повинні бути спільному користуванні сторін, та в зв'язку з цим визнає їх місцями спільного користування сторін. Враховуючи вищевикладене, суд також вважає можливим в порядку ст. 16 ЦК України захистити порушене право позивача, шляхом вселення [PERSON] у кімнату площею 17,4 кв.м. квартири [ADDRESS].

Outcome: approved