Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 26 червня 2019 року надійшла позовна заява [PERSON] до Державної митної служби України Донецької області ДФС, Управління Державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями посадових осіб митниці, в якій просить суд стягнути з Управління Державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області на його користь матеріальну шкоду у розмірі 8222 грн., моральну шкоду у розмірі 3000 грн. На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він 16 листопада 2018 року за договором купівлі-продажу набув у приватну власність транспортний засіб - автомобіль марки Mitsubishi Eclipse Cross 1,5 DIAMANT EDITION 2WD CVT (163), ідентифікаційний номер [NUMBER] , 2018 року випуску. 14 грудня 2018 року він надав автомобіль Mitsubishi «Eclipse Cross», ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER], до Донецької митниці ДФС для розмитнення, про що мається відмітка на свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу. На підставі договору зберігання № [NUMBER] , укладеного між [PERSON] та ТОВ «Гранд Терра Інвест» 14 грудня 2018 року, [PERSON] залишено транспортний засіб на тимчасове зберігання під митним контролем. 29 грудня 2018 року від Донецької митниці ДФС [PERSON] отримана Картка відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA700140/2018/00006. Відповідно до відомостей, що містяться в Картці, підставою для відмови у митному оформленні товару була відсутність оригіналу сертифіката про походження товару та у гр.47 МД не нараховане компенсаційне мито (код виду платежу 125). [PERSON] запропоновано представниками Донецької митниці ДФС подати митну декларацію з нарахуванням компенсаційного мита за ставкою 17,66%, або надати оригінал сертифікату про походження товару. Після відмови у пільговому розмитненні вищевказаного транспортного засобу посадові особи митниці відмовились повернути належний [PERSON] автомобіль та не випустили із зони митного контролю, у зв`язку з чим він змушений був залишити його на тимчасовому платному зберіганні під митним контролем Донецької митниці ДФС. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 200/674/19-а адміністративний позов [PERSON] до Донецької митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправною та скасування картки відмови задоволений, та визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобі комерційного призначення № UA700140/2018/00006 від 29 грудня 2018 року. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2019 року у справі № 200/674/19-а апеляційну скаргу Донецької митниці ДФС залишено без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду без змін. Таким чином, з 14 квітня 2019 року по 08 травня 2019 року він був вимушений вищевказаний транспортний засіб тимчасово зберігати на складі Донецької митниці ДФС у відповідності до ст. 204 Митного кодексу України. Через неправомірні дії посадових осіб Донецької митниці ДФС, що полягали у протиправній відмові в пільговому розмитненні транспортного засобу, ним понесена матеріальна шкода у розмірі 8222 грн., яку він зазнав внаслідок зберігання транспортного засобу на складі Донецької митниці ДФС. Сплачені за перебування не розмитненого автомобіля на стоянці на час розгляду справи судом суми є різновидом шкоди, обов`язок відшкодування якої законодавством України покладено на Донецьку митницю ДФС. На весь час судового розгляду справи Донецька митниця ДФС категорично відмовлялася повернути позивачу транспортний засіб - автомобіль марки Mitsubishi Eclipse Cross 1,5 DIAMANT EDITION 2WD CVT (163), ідентифікаційний номер [NUMBER] , 2018 року випуску, через що він вимушений був з 14 грудня 2018 року по 08 травня 2019 року залишити транспортний засіб на платній стоянці під контролем Донецької митниці, у зв`язку з чим, внаслідок протиправних дій посадових осіб митниці він був позбавлений впродовж п`яти місяців можливості користуватися транспортним засобом, здійснювати його догляд та ремонт. Протиправні дії митниці завдавали мені значних моральних потрясінь та страждань впродовж більше ніж п`яти місяців. Через незаконні вимоги митниці сплатити компенсаційне мито за ставкою 17,66%, погрози конфіскувати належний йому транспортний засіб та судовий порядок вирішення зазначеного спору він пережив сильні душевні хвилювання та впродовж п`яти місяців знаходився у постійному напруженому та нервовому стані. 19 липня 2019 року від позивача надійшло клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. 24 липня 2019 року від Державної митної служби України Донецької області ДФС надійшов відзив на позовну заяву, в якому у задоволені позовних вимог просили відмовити, посилаючись на наступне. У позов [PERSON] просить суд стягнути з Управління Державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області на його користь матеріальну шкоду у розмірі 8222 грн., моральну шкоду у розмірі 3000 грн. Отже, предметом даного позову є вимоги про стягнення прямих матеріальних збитків та моральної шкоди, у зв`язку із прийняттям відповідачем неправомірного, на його думку рішення. Виходячи з приписів норм МКУ розміщення товарів і транспортних засобів на тимчасове зберігання під митним контролем є правом, а не обов`язком особи, оскільки ст. ст. 201, ч. 4 ст. 204 МКУ є диспозитивними та передбачають декілька можливих варіантів, які декларант обирає на власний розсуд. У відповідності до ст. 201 МКУ 14 грудня 2018 року згідно з поданою [PERSON] заявою за формою ЄУД (вх. № 913/ЗЕД/05-70-67-41 від 14 грудня 2018 року) транспортний засію марки «Mitsubishi «Eclipse Cross», ідентифікаційний номер [NUMBER] розміщений на тимчасове зберігання на митний склад ТОВ «Гранд Терра Інвест», на строк до 15 березня 2019 року. 29 грудня 2018 року позивач задекларував транспортний засіб для вільного обігу на митній території України у митному режимі імпорту. У зв`язку із неподанням сертифікату про проходження транспортного засобу, що передбачено ч. 3 ст. 44 МКУ, та відмовлено з його боку сплатити нараховане у відповідності до ч. 3 ст. 48 КМУ компенсаційне мито, Донецькою митницею ДФС відмовлено у митному оформлені за вказаною декларацією, про що видано Картку відмови у митному оформлені від 29 грудня 2018 року № 700140/2018/00006. Правомірність зазначеної Картки відмови оскаржено позивачем до Донецького окружного адміністративного суду (справа № 200/674/19-а). Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року адміністративний позов [PERSON] до Донецької митниці ДФС задоволений, визнано протиправною та скасовано зазначену Картку відмови. На час судового розгляду транспортний засіб продовжував знаходитися на тимчасовому зберіганні. У відповідності до ч. 3 ст. 204 МКУ строк тимчасового зберігання продовжений на підставі заяви [PERSON] ще на 30 днів. У зв`язку з тим, що на момент спливу граничного строку зберігання, визначеного ст. 204 МКУ транспортний засіб позивачем не задекларований до відповідного митного режиму, останній підлягав обов`язковій передачі на склад органу доходів і зборів для подальшого зберігання. Донецька митниця ДФС вважає, що зазначені вище витрати, понесені позивачем не можна розцінювати як матеріальну шкоду, оскільки у переліку відсутня така підставі, як час розгляду судом справи щодо оскарження рішення дій чи бездіяльності органу доходів та зборів, що не включається до розрахункового строку при обрахунку витрат митним органом. 08 травня 2019 року на підставі заяви [PERSON] , у зв`язку із закінченням митного оформлення та після сплати необхідних податків та зборів, у тому числі відшкодування витрат митниці за зберігання транспортного засобу на складі органу доходів і зборів згідно з УМК МД-1 від 08 травня 2019 року серії КВ № 025045, останній видано зі складу та передано [PERSON] , про що на звороті мається відповідний запис. Загальний строк зберігання, кий включено при обрахуванні витрат митного зберігання склав - 13 календарних днів. Розмір витрат та зберігання склав 13*10 Євро = 130 Євро (за офіційним курсом 1 Євро - 29,461312 грн., що дорівнює 3829,97 грн.). Таким чином, транспортний засіб позивача знаходився на зберіганні під митним контролем: з 14 грудня 2018 року по 14 квітня 2019 року відповідно до ст. 201 МКУ на складі тимчасового зберігання ТОВ «Гранд Терра Інвест» на підставі договору про надання послуг: з 15 квітня 2019 року по 08 травня 2019 року відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 238 МКУ на складі органу доходів та зборів. Тому під час зберігання належного позивачу транспортного засобу складі органу і зборів Донецької митницею ДФС з одного боку, виконано всі зобов`язання щодо зберігання транспортного засобу на підставі заяві [PERSON] , а ним, у свою чергу виконано всі зобов`язання щодо відшкодування витрат митниці, пов`язані із таким зберіганням. Позивач самостійно обрав варіант розміщення транспортного засобу на тимчасове зберігання під митним контролем без його митного оформлення у відповідності до ст. 201 МКУ, тому повинен був усвідомлювати можливі наслідки свого вибору, в тому числі можливості понесення витрат, тому у розумінні цивільного законодавства понесені витрати [PERSON] не є шкодою. Зауважує, що факт констатації судом протиправності зазначеної Картки відмови безпосередньо вплинув на права та обов`язки позивача зі сплати компенсаційного мита, але не витрат по зберіганню транспортного засобу. Вважає, що позивач не підтвердив документально розмір понесених, на його думку, матеріальних збитків, що є його обов`язком у розумінні цивільного законодавства. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, зазначає, що позивач обґрунтовує спричинену йому моральну шкоду виключно власними міркуваннями, жодних доказів не наводить. 25 липня 2019 року від Управління Державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. У сукупності ст. ст. 1166, 1167 ЦК України свідчить про те, що матеріальна та моральна шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями та діями відшкодовується особою, яка її завдала. Вважає, що єдиним належним доказом у справі є рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року (справа № 200/674/19-а), але таке не містить інформації щодо протиправності діяння Управління Державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області по відношенню до позивача. Тобто, виходячи с того, що позовна заява не містить в собі доказів наявності складу цивільного правопорушення з боку Управління Державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області, то позовні вимоги позивача у даній справі є недостатніми, оскільки у своїй сукупності вони не дають дійти висновку щодо порушення Управлінням майнових прав [PERSON] та спричинення йому матеріальної та моральної шкоди. Позовна заява взагалі не містить інформації щодо причетності Управління до порушення прав [PERSON] Тому позові вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 липня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що 14 грудня 2018 року [PERSON] надав автомобіль марки Mitsubishi «Eclipse Cross», ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER], до Донецької митниці ДФС для розмитнення, про що мається відмітка на свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу. На підставі договору зберігання № 0079, який укладений 14 грудня 2018 року між [PERSON] та ТОВ «Гранд Терра Інвест», [PERSON] залишив транспортний засіб на тимчасове зберігання під митним контролем. 29 грудня 2018 року від Донецької митниці ДФС [PERSON] отримана Картка відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA700140/2018/00006. Відповідно до відомостей, що містяться в Картці, підставою для відмови у митному оформленні товару була відсутність оригіналу сертифіката про походження товару та у гр.47 МД не нараховане компенсаційне мито (код виду платежу 125). Тому, [PERSON] запропоновано представниками Донецької митниці ДФС подати митну декларацію з нарахуванням компенсаційного мита за ставкою 17,66%, або надати оригінал сертифікату про походження товару. Після відмови у пільговому розмитненні вищевказаного транспортного засобу посадові особи митниці відмовились повернути належний [PERSON] автомобіль та не випустили із зони митного контролю, у зв`язку з чим [PERSON] був змушений залишити його на тимчасовому платному зберіганні під митним контролем Донецької митниці ДФС. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 200/674/19-а адміністративний позов [PERSON] до Донецької митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправною та скасування картки відмови задоволений, та визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобі комерційного призначення № UA700140/2018/00006 від 29 грудня 2018 року. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2019 року у справі № 200/674/19-а апеляційну скаргу Донецької митниці ДФС залишено без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду без змін. На підтвердження матеріальної шкоди позивачем надано: - рахунок на оплату № 2094 від 14 грудня 2018 року на загальну суму 700 грн. Зазначені грошові кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест», призначення платежу - надання території для паркування одного автотранспортного засобу в місці прибуття; - квитанція № (ID) 1393313507465668 від 28 грудня 2018 року на загальну суму 707 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест»; - квитанція № (ID) 1393313507552748 від 29 грудня 2018 року на загальну суму 389 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест»; - квитанція № 0.0.1278830417, видана ПАТ «ПриватБанк» 25 лютого 2019 року на загальну суму 1333 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест», призначення платежу - за послуги зберігання, договір 0079 від 14 грудня 2018 року, в т.ч. НДС 220; - квитанція № 0.0.1310892667, видана ПАТ «ПриватБанк» 28 березня 2019 року на загальну суму 240 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест», призначення платежу - за послуги зберігання, договір 0079 від 14 грудня 2018 року, в т.ч. НДС 40; - квитанція № 0.0.1291909828, видана ПАТ «ПриватБанк» 12 березня 2019 року на загальну суму 240 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест», призначення платежу - за послуги зберігання, договір 0079 від 14 грудня 2018 року, в т.ч. НДС 40; - квитанція № 0.0.1311632115, видана ПАТ «ПриватБанк» 29 березня 2019 року на загальну суму 245 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест», призначення платежу - за послуги зберігання, договір 0079 від 14 грудня 2018 року, в т.ч. НДС 40; - квитанція № 0.0.1316713514, видана ПАТ «ПриватБанк» 05 квітня 2019 року на загальну суму 245 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест», призначення платежу - за послуги зберігання, договір 0079 від 14 грудня 2018 року, в т.ч. НДС 40; - квитанція № 0.0.1325307717, видана ПАТ «ПриватБанк» 15 квітня 2019 року на загальну суму 293 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест», призначення платежу - за послуги зберігання, договір 0079 від 14 грудня 2018 року, в т.ч. НДС 40; - платіжне доручення № Р24А76223465С610175 від 08 травня 2019 року на загальну суму 3830 грн. Призначення платежу - відшкодування витрат за зберігання товарів згідно з УМК МД-1 КВ 02 5045, 08 травня 2019 року. За змістом ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень повинна відшкодовуватися на підставі ст. 1174 ЦК України. Порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, регламентований ст. 1174 ЦК України, згідно вимог якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, суб`єктом відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, за вказаною нормою є держава, Автономна республіка Крим або орган місцевого самоврядування. Відшкодування шкоди здійснюється за рахунок державного бюджету, бюджету Автономної республіки Крим та відповідних місцевих бюджетів. Відшкодування шкоди здійснюється незалежно від вини посадової або службової особи. Відповідно до вимог ст. 43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. За змістом статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Як передбачено ст. 546 Митного кодексу України митниця є митним органом, який у зоні своєї діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на митну службу України. Митниця є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк із зображенням Державного Герба України та із своїм найменуванням і діє відповідно до Конституції України, цього Кодексу, інших нормативно-правових актів та на підставі положення, яке затверджується наказом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи. Митниця підпорядковується центральному органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи. Таким чином, сторонами у справі є насамперед особи між якими виник спір про право та на них поширюються всі правові наслідки законної сили судового рішення. Враховуючи, що 28 грудня 2018 року Донецькою митницею ДФС України прийнято рішення про відмову у митному оформлені товару шляхом відмови в прийнятті митної декларації, митного оформлення випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA700140/2018/00006, а рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 200/674/19-а адміністративний позов [PERSON] до Донецької митниці Державної фіскальної служби України задоволений, та визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобі комерційного призначення № UA700140/2018/00006 від 29 грудня 2018 року, тому слід дійти висновку, що через прийняття Картки відмови [PERSON] був змушений понесена матеріальна шкода у розмірі 8222 грн., через зберігання транспортного засобу на складі Донецької митниці ДФС. Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно вказаної норми Кодексу моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтею 1174 ЦК України. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування вказаної норми закону в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам було надані роз`яснення, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що за наявності у законі презумпції протиправності та вини органу державної влади за завдану потерпілій особі шкоду, законом не покладається на позивача обов`язок доказування цих юридичних фактів. Тому, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України у даному випадку позивач повинний довести факт протиправної поведінки стосовно нього, які описані у ст. ст. 23, 1167 ЦК України у вигляді підстав для спричинення моральної шкоди, яка в таких випадках презюмується, а також - її розмір, а на відповідача (органу державної влади) покладається процесуальний тягар доказування правомірності таких дій (бездіяльності) посадових (службових) осіб та спростовування презумпції своєї вини у заподіянні шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач послався на те, що вона полягає у тому, що йому довелося відновлювати його порушені права, та він був позбавлений можливості користуватися транспортним засобом, здійснювати догляд та ремонт, відновлювати численні судові засідання. Протягом більше ніж п`яти місяців позивач відчував значні моральні страждання. Таким чином, з урахуванням того, що судом були повністю відновлені права [PERSON] , з урахуванням вимог розумності і справедливості, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, - суд на підставі наведених норм права вважає за можливе відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду у розмірі 3000 грн. Щодо питання про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн., суд виходить із наступного. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Ні підтвердження розміру судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем до позовної заяви доданий договір про надання правничої допомоги від 28 травня 2019 року, додатком 1 до цього договору, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1080, виданим Донецькою об`єднаною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури 02 квітня 2002 року, ордером на надання правової допомоги серії ЗП N 096165, актом прийому надання адвокатом правничих послуг за договором від 17 липня 2019 року, квитанцією № 8-1620К від 17 липня 2019 року на суму 5000 грн. (призначення платежу: за надання правничої допомоги дог. б/н від 28 травня 2019 року від [PERSON] ). Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, ціною позову, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. на користь позивача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує із відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 22, 1166, 1173, 1176 ЦК України, постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», ст. ст. 82, 141, 258-265, 352-356, ЦПК України, суд ,-

Outcome: approved