Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом звернувся [PERSON] та просив ухвалити рішення, на підставі якого визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою [ADDRESS] , а також зняти його з реєстраціїмісця проживання . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він, та члени його сім`ї [PERSON] (син), [PERSON] (син), [PERSON] (колишня дружина) є власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вищевказана квартира приватизована згідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та зареєстрована у ХМ БТІ на праві спільної (сумісної) власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] та записана у реєстрову книгу 15.12.1997 за №П-6-6539 . В даній квартирі зареєстрований [PERSON] та [PERSON] , але фактично проживає лише позивач. Відповідач, хоча і зареєстрований у даній квартирі за вищевказаною адресою, але з січня 2014 року проживає на території Російської Федерації. За місцем своєї реєстрації не з`являється, не проживає, комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі його немає. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу ані позивач, ані інші члени сім`ї не чинили та не чинять. Вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.12.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації. Призначено судове засідання. 08 січня 2020 року на адресу суду, від відповідача по справі, надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив суд позовну заяву задовольнити у повному обсязі, визнати його, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та зняти з реєстрації. Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.01.2020 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов підтримав, дав пояснення посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, зазначивши у візиві на позов про розгляд справи у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача, та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У судовому засіданні було встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.12.1997 року квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] дійсно належить на справі спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та записана у реєстрову книгу 15 грудня 1997 року за № П-6-6539. (а.с.5) Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 26.11.2019 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.14) Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Конституція України закріпляє право громадян на житло як найважливіше соціально-економічне право. При цьому, право на житло, як суб`єктивне право, тобто таке, що належить конкретній особі на конкретне жиле приміщення в будинку відповідного житлового фонду, виникає в силу передбачених у житловому законодавстві юридичних фактів і отримує свою конкретизацію та деталізацію у відповідних правовідносинах. Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 6 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа може мати кілька місць проживання. В судовому засіданні позивач пояснив, що відповідач [PERSON] є його сином, який зареєстрований у спірній квартирі, та з січня 2014 року виїхав за межі України до Російської Федерації. Особисті речі відповідача в квартирі відсутні. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разу відсутності члена сім`ї без поважним причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи те що, відповідач [PERSON] є співвласником спірної квартири, а власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, суд приходить до висновку, що не проживання відповідача, як співвласника квартири не впливає зміст права власності позивача. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язання по утриманню спільного нерухомого майна, позивач має право обрати інший спосіб захисту. Порядок та підстави зняття з реєстрації визначені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (далі -Закон). Статтею 3 Закону визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Повноваження органів, що здійснюють реєстрацію, визначені ст. 11 Закону. До повноважень суду не входить зняття з реєстрації місця проживання осіб. На підставі вищезазначеного, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Оскільки у задоволені позову [PERSON] відмовлено, у відповідності до вимог п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed