Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

До Канівського міськрайонного суду Черкаської області звернулася із позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Свій позов мотивує тим, що вона була в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , шлюб зареєстрований 22 січня 2019 року у Канівському міськрайонному відділі ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. До реєстрації шлюбу вони співмешкали більш як 19 років, а саме з вересня 2000 року. [INFO] [PERSON] помер. Відповідач [PERSON] є його рідною дочкою від першого шлюбу. 02.07.2006 нею було укладено кредитний договір з ПАТ КБ «Приватбанком», кредитний ліміт склав 2400 грн., дані кошти потрібні були відповідачці на весілля. Термін погашення кредиту - травень 2008 року, але вона особисто повернула кредит банку значно раніше, за 10 місяців. Кінцева сума повернутого кредиту разом з відсотками становила 2977 грн., які сплачено з її особистих коштів, оскільки була працевлаштована. У чоловіка не було постійного заробітку, працював періодично, а тому саме нею було укладено кредитний договір з КБ «Приватбанком» на вищевказану суму. На той час дані кошти були вкрай необхідні для відповідачки. Таким чином, вважає, що у відповідача [PERSON] виникла заборгованість перед нею. Крім того, відповідачу відомі достовірні обставини, при яких на лікування [PERSON] необхідні були кошти для придбання імплантати за 17000 грн., який було придбано за кошти відповідача. Але в подальшому вона знову з особистих коштів повністю повернула їх протягом 2017- 2018 років, а саме: 10000 грн. відправлено переказом, а 7000 грн. передано особисто. У 2016 році матеріальне становище її сім`ї було дуже тяжке, пенсійне забезпечення чоловіка було невелике, він хворів, а тому вона змушена була працювати за межами України в Польщі, її заробітна плата складала близько 18000 грн. в місяць, які витрачалися на лікування чоловіка. Вважає, що строк позовної давності нею при зверненні з позовом не пропущений, так як вона сподівалась, що ці борги відповідачка поверне добровільно, адже обіцяла їх повернути до травня 2019 року. На даний час [PERSON] категорично відмовляється від повернення коштів, зобов`язання нею не виконані. Просить суд стягнути з відповідача на її користь борг в сумі 19977 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. У ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії: Ухвалою суду від 27.02.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судовий розгляд по суті на 30.03.2020. 20.03.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на позов (а.с.33,34). Ухвалою суду від 30.03.2020 судовий розгляд по справі було відкладено на 20.05.2020 у зв`язку з неявкою позивача у судове засідання. 31.02.2020 позивачем до суду подано відповідь на відзив на позов (а.с.43). Ухвалою суду від 20.05.2020 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Кутова Є.Е., яка діє на підставі ордеру серії ЧК №006294 від 19.05.2020 (а.с.65) позов підтримали повністю, просили його задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача борг у розмірі 19977 грн. та судові витрати понесені позивачем по справі. Представник відповідача [PERSON] , який діє на підставі довіреності від 13.11.2019 (а.с.38,39) в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просить відмовити повністю з підстав, викладених у відзиві на позов. Суд, вислухавши позивача, її представника та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 02.07.2006 нею було укладено кредитний договір з ПАТ КТ «ПриватБанк» з метою отримання кредитних коштів у розмірі 2400 грн., які були необхідні відповідачу [PERSON] на весілля. З квитанцій, наданих позивачем, що містяться в матеріалах справи (а.с.6-10, 19-27) вбачається, що [PERSON] сплачувала грошові кошти до ПАТ КБ «ПриватБанку», призначенням платежів є - надходження готівки за платіжними картками [NUMBER] . Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Як в договорі позики, так і у розписці повинні міститься істотні умови укладеного договору. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Беручи до уваги вище викладене, суд, критично оцінює надані позивачем докази на підтвердження існування між сторонами боргових зобов`язань, оскільки вони не містять в собі даних на підтвердження цього факту, зокрема, отримання відповідачем [PERSON] коштів, які позивачем було узято в кредит, а також зобов`язанні їх повернення. Крім того, позивач [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що боргових розписок між нею та відповідачем укладено не було, факт передачі грошових коштів відповідачу свідки також підтвердити не можуть. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем в суді не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання договору позики, а отже підстав для стягнення з відповідача [PERSON] грошових коштів на користь [PERSON] судом не встановлено, тому в задоволенні позову необхідно відмовити за необґрунтованістю. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, те, що у позові [PERSON] відмовлено повністю, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed