Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , про визнання заповіту, від 12 червня 2008 року, складеного [PERSON] , 1938 року народження, удаваним правочином, з метою приховати інший правочин; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , 1938 року народження, яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав, що з відповідачем [PERSON] він перебував у шлюбі з 28.09.2001 року до 03.05.2019 року, що підтверджується Після укладення шлюбу з відповідачкою, в період їх сумісного проживання у шлюбі, з метою поліпшення житлових умов, вони стали допомагати у побутових питаннях одиноким особам похилого віку, які самостійно не можуть цього зробити, за що останні пропонують передати у власність свої квартири після своєї смерті. Так, влітку 2008 року вони з дружиною (відповідачкою) познайомилися із [PERSON] , 1938 року народження, яка проживала самотньо у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Із вказаною особою ними була досягнута домовленість про те, що вони з дружиною (відповідачкою) зобов`язались виконувати всі розпорядження [PERSON] , пов`язані з її побутом, у тому числі дрібні доручення, особисті прохання, тощо, за що остання зобов`язується передати їм у власність свою квартиру після її смерті. Після укладення вищенаведених домовленостей і до моменту смерті [PERSON] , ними виконувались всі розпорядження [PERSON] , її доручення, прохання у повному обсязі. Крім того, як вказує позивач, похорони [PERSON] було здійснено за їх спільні кошти, оскільки у той час вони ще перебували у шлюбі, разом проживали, вели спільне господарство і мали взаємні сімейні права та обов`язки один до одного. Також позивач вказав, що, оформлюючи їх домовленості, [PERSON] посилалась на те, що вона не розуміє поняття та природу спадкового договору, яке виникло з 2004 року, тому погоджується оформити їх правовідносини тільки шляхом складення заповіту на свою квартиру на їх користь, оскільки така нотаріальна процедура оформлення її волевиявлення є для неї більш простою, зручною, зрозумілою та набагато дешевшою ніж інші. Приймаючи до уваги, що на момент оформлення цих правовідносин вони вже деякий час фактично надавали допомогу померлій і виконували її розпорядження та доручення, то вони з відповідачкою погодились оформити всі їх домовленості, шляхом складання [PERSON] заповіту. Внаслідок розподілу між ними з відповідачкою обов`язків щодо виконання розпоряджень [PERSON] , ними було вирішено, що більшу частину спілкування з ними буде здійснювати відповідач, оскільки вони однієї статі і останнім буде зручніше висловлюватись щодо своїх побутових побажань. Тому питаннями оформлення документів (заповітів) займалась відповідач. Після смерті [PERSON] , відповідач, на підставі заповіту [PERSON] , від 12 червня 2008 року (реєстровий № 3-816) оформила у нотаріуса на своє ім`я свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає, що справжнім волевиявленням [PERSON] було передання своєї квартири у їх власність після її смерті, оскільки вони виконували її розпорядження і ні він, ні відповідачка не мали будь-яких родинних зв`язків з померлою та не проживали з нею однією сім`єю, не знаходились на її утриманні. Крім того, до укладення домовленостей, вони взагалі не були знайомі з померлою. З урахуванням викладеного, позивач просив: - Визнати заповіт, від 12 червня 2008 року, складений [PERSON] , 1938 року народження, яка померла [INFO] , посвідчений державним нотаріусом П`ятої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 3-816, удаваним правочином, з метою приховати інший правочин; -Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом П`ятої Одеської державної нотаріальної контори Сусловою О.М. 19 вересня 2013 року, зареєстроване в реєстрі за № 3-1645 про право [PERSON] , на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , 1938 року народження, яка померла [INFO] (а.с.1-6) Представник позивача в судове засідання не з`явився, позивач надав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити та справу розглянути за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не прибув, відповідач надала до суду заяву, в якій заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строків звернення до суду та справу розглянути за її відсутності. Також, відповідачем до суду надано відзив, в якому остання зазначила наступне. Після укладення шлюбу, 28.09.2001 року, позивач разом із відповідачкою стали постійно проживати у квартирі його батьків за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка із сім`ї з невеликим достатком, свого житла у місті Одесі на час укладення шлюбу не мала. В сім`ї позивача до неї відносились без належної поваги та зневажливо, незважаючи на те, що вона готувала їжу на всю родину, прибирала в квартирі, працювала, виховувала дітей. Їй постійно дорікали, що вона «село» і її голос не має ніякої ваги для родини чоловіка і його самого. Крім того, позивач постійно зловживав спиртними напоями, проходив лікування від алкогольної залежності у відділенні № 3 Одеської обласної психіатричної лікарні на вул. Ак. Воробйова, 9. Відповідачка також вказала, що вона прийшла до висновку, що збереження сім`ї в подальшому буде неможливим. Після чого вона вирішила підшукати особу похилого віку, якій була потрібна стороння допомога та догляд, з можливістю отримати нерухоме майно у спадкування в подальшому. З цією метою відповідачка розмістила об`яви, почала розпитувати осіб похилого віку та своїх знайомих про осіб, які потребують такого піклування. Через деякий час вона познайомилась з [PERSON] , яка самотньо проживала за адресою: [ADDRESS] . Остання страждала на ожиріння 3-го ступеню та мала вагу більше ніж 160 кг. За домовленістю між ними, відповідачка здійснювала догляд та надавала сторонню допомогу цій хворій жінці похилого віку. Відповідачка особисто піклувалася про [PERSON] : готувала їй їжу, прибирала в її квартирі, купала її, купувала та приносила до квартири їжу і медикаменти, сплачувала комунальні платежі. Також, відповідачка зазначила, що кошти надавала їй сама [PERSON] , бо мала пристойну пенсію, за рахунок її коштів також було здійснено її поховання. Окрім того, Відповідачка вказала, що вона періодично проживала разом із [PERSON] у її квартирі, де також працювала швачкою, виконуючи замовлення, щоб мати особисті кошти на життя. Між відповідачкою та [PERSON] склались довірчі відносини. Після того, як [PERSON] стала свідком неадекватної поведінки позивача, який у нетверезому стані ображав відповідачку, вона свідомо наполягла на складенні заповіту на ім`я відповідачки, який був нотаріально посвідчений 12 червня 2008 року державним нотаріусом. Таким чином, відповідач вважає, що позивач не мав ніякого відношення до життя [PERSON] , не надавав їй ніякої допомоги, не підтримував її ні матеріально, ні морально. Ніякої домовленості про укладення спадкового договору між ним та [PERSON] не було, а заповіт на її ім`я, [PERSON] залишила свідомо і її волевиявлення було перевірено нотаріусом. Більш того, заповіт був складений 12.08.2008 року і не був скасований нею самою до самої її смерті, яка настала [INFO] . Вказане, на думку відповідачки, свідчить про усвідомлений вибір [PERSON] передати своє майно після смерті, шляхом складання заповіту саме їй - [PERSON] , яка своєю працею та своїм добрим серцем допомогла [PERSON] достойно прожити останні роки її нелегкого життя. Відповідачка вважає, що доводи позивача не відповідають фактичним обставинам справи і позивач [PERSON] не надав до суду належні та допустимі докази на підтвердження доводів позовної заяви про те, що заповіт [PERSON] є удаваною угодою, а саме: спадковим договором. Посилаючись на норми статті 256 ЦК України, згідно до якої, позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, або інтересу та, що у відповідності до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідач вказала, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, а тому, на підставі викладеного та зазначених норм закону, просила відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.28-30). Також, представником відповідача було надано до суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій було вказано, що предметом позову є вимога про визнання заповіту від 12.06.2008 року удаваним правочином та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, отриманого відповідачкою на підставі зазначеного заповіту. На думку заявника, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду (а.с.59-60). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані учасниками справи докази в їх сукупності, приймаючи до уваги відзив відповідача та його заяву, встановивши обставини, якими обґрунтовуються доводи і заперечення, з`ясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, приходить до наступного. У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Судом встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 28.09.2001 року до 03.05.2019 року, що сторонами не заперечується. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, від 02.04.2019 р. у справі №521/21207/18, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с.7-9). Згідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , П`ятою Одеською державною нотаріальною конторою зареєстровано 12.01.2013 року спадкову справу (а.с.50). 19.09.2013 року [PERSON] отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] (а.с.9). Згідно до вказаного Свідоцтва, воно видано на підставі Заповіту, посвідченого державним нотаріусом 12.06.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-816, спадкоємцем зазначеного в заповіті [PERSON] , 1938 року народження, яка померла [INFO] , є [PERSON] , 1978 року народження (а.с.9) Отже, як вбачається з наведеного, [PERSON] , 1938 року народження, склала Заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом 12.06.2008 року. Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Отже, заповімт, це - правовий документ, зроблений у встановленій законом формі розпорядження дієздатного громадянина (заповідача) на випадок смерті про належне йому майно. За змістом ст 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ч.1 ст. ст 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб. Згідно ст. 56 Закону «Про нотаріат», нотаріуси, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних фізичних осіб, складені відповідно до вимог законодавства України. Скасування заповіту є особистим правом заповідача. У відповідності до ч.1 статті 56 Закону «Про нотаріат», посвідчення заповіту через представника, а також одного заповіту від імені кількох осіб не допускається. Приписами ст. 57 Закону «Про нотаріат», законодавцем врегульовано порядок зміни і скасування заповітів. Так, згідно до частини першої вказаної статті, нотаріус, завідуючий державним нотаріальним архівом, посадова особа органу місцевого самоврядування при одержанні заяви про скасування чи зміну заповіту, а також при наявності нового заповіту, який скасовує чи змінює раніше складений заповіт, роблять про це відмітку на примірнику заповіту, що зберігається в державній нотаріальній конторі, у приватного нотаріуса. Частиною першою ст. 1254 ЦК України, встановлено право заповідача у будь-який час скасувати заповіт. Заповідачка [PERSON] померла - [INFO] . Проте, з часу складення заповіту до дня своєї смерті, складений [PERSON] заповіт, нею не було скасовано. Відповідно до ч. 4 ст. ст 1236 ЦК України, чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Частиною шостою ст. 1254 ЦК України встановлено, що скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Отже, складений [PERSON] в 2008 році заповіт, скасувати могла лише вона. Підстави для визнання його удавним правочином, також у суду відсутні. Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня, після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 267 ЦК України, передбачено наслідки спливу позовної давності. За приписами частини третьої вказаної статті, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачем надано до суду таку заяву до винесення судом рішення у справі. Частиною четвертою ст.267 ЦК України, встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, позивач жодних доказів на підтвердження строку звернення до суду з зазначеними позовними вимогами, до суду не надав. Більш того, в описовій частині позову позивач вказав, що, оформлюючи їх домовленості, [PERSON] посилалась на те, що вона не розуміє поняття та природу спадкового договору, яке виникло з 2004 року, тому погоджується оформити їх правовідносини тільки шляхом складення заповіту на свою квартиру на їх користь, оскільки така нотаріальна процедура оформлення її волевиявлення є для неї більш простою, зручною, зрозумілою та набагато дешевшою ніж інші. Отже, про зазначений заповіт, виходячи з викладеного самим позивачем у його позові, він дізнався щонайменше в 2008 році. До суду з позовними вимогами про визнання заповіту, від 12 червня 2008 року, складеного [PERSON] , 1938 року народження, яка померла [INFO] , посвідченого державним нотаріусом П`ятої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 3-816, удаваним правочином, позивач звернувся 09.12.2020 року, тобто, у строк більше ніж через дванадцять років з дати складення заповіту. Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин, встановлених судом, оскільки позивачу було відомо про заповіт, як він сам вказує, ще до його складення в 2008 року, то з цього часу до 2012 року, у нього виникло право на пред`явлення позову до суду за першою вимогою його позову. Також, як слідує з матеріалів справи, позивачу було відомо про отримання відповідачкою в 2013 році Свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , то з цього часу у нього виникло право на пред`явлення позову до суду за вимогою про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 19 вересня 2013 року державним нотаріусом П`ятої Одеської державної нотаріальної контори Сусловою О.М. Проте, правом звернення до суду, позивач своєчасно не скористався. Протягом трьох років (загального строку позовної давності), право звернення до суду позивачем також не було реалізовано. При зверненні 09.12.2020 року до суду з позовом, позивач не надав доказів того, чому він не міг звернутися до суду своєчасно, а звернувся лише після спливу 3-х річної давності та вказав лише, що між відповідачем та померлою було укладено спадковий договір. З указаним суд не може погодитись, оскільки позивачем не було надано на підтвердження вказаного ним, доказів та заявлене ним спростовується матеріалами справи. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при зверненні з позовом до суду позивачем пропущено 3-річний строк позовної давності до обох вимог. Підстави для поновлення строку позовної давності, відсутні. Отже, заява відповідача про застосування строку позовної давності є гарантованим правом, що спрямовано на захист власного майнового інтересу, а при відсутності підстав для поновлення строку позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки позивач про порушення своїх прав дізнався: за першою вимогою позову - в 2008 році, за другою вимогою позову - в 2013 року, до суду з позовом звернувся поза межами строку, встановленого Законом, підстав для поновлення строку позовної давності, судом не встановлено, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Отже, розглянувши матеріали цивільної справи та докази надані сторонами, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову за пропуском строків позовної давності, так як, у відповідності до ст.257 ЦК України, строки позовної давності у межах яких особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права становить три роки. Враховуючи те, що відповідач просить застосувати позовну давність, суд, з урахуванням того, що строк позовної давності за даним позов сплинув, вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні позову в зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Outcome: dismissed