Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] про виселення відповідачів з житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. [PERSON], дім № 3 в м. Стебник Львівської області. Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником житлового будинку, а проживання з відповідачем є нестримним. Крім того, позивач зазначив, що [PERSON] відмовляється готувати їжу, а також утримувати будинок в належному стані, а [PERSON] відмовляється вести домашнє господарство. Позивач вказує, що [PERSON] приймала участь в його побитті. У судове засідання 07.03.2017 сторони не зявилися. Позивач та його представник про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Представник [PERSON] [PERSON] подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у відсутності його та його довірителя, зазначивши що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. [PERSON] подав через канцелярію клопотання про проведення судового засідання без його участі, зазначивши, що проти позову заперечує в повному обсязі і іншого приміщення він не має. Присутні в судовому засіданні 02.02.2017 позивач та його представник позов підтримували. Суд дійшов висновку, що неявка сторін в судове засідання відповідно до ст. 169 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні достовірно встановлено, що з 25.05.2005 і на момент ухвалення даного рішення [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованих шлюбних відносинах. На момент ухвалення даного рішення в провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області знаходилася справа про розірвання шлюбу між ними, проте рішення по суті прийнято не було. До укладення шлюбу, позивачу була подарована житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в м. Стебнику Львівської області по вул. Мартовича, 3, що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування житлового будинку від 07.08.2001, який зареєстрований в Дрогобицькому державному комунальному міжміському бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 09.08.2001 під № 1624. Відповідно до домової книги у вищезазначеному будинку зареєстровані позивач та відповідачі. Згідно з ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 05.12.2016 позивач звернувся до Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області з заявою про те, що 03.12.2016 відповідачі організували його побиття та вчинили з ним сварку. Доказів порушення кримінального провадження чи здійснення інших заходів позивач та його представник в судовому засіданні 02.02.2017 суду не надали. Представник позивача просив суд відкласти розгляд справи для подання суду результатів розгляду звернення позивача з вищезазначеною заявою, проте в наступні два судових засідання не зявився та таких доказів не надав. В судовому засіданні 02.02.2017 позивач підтвердив суду, що він тільки один раз звертався до правоохоронних органів щодо протиправної поведінки відповідачів. Інших звернень щодо протиправної поведінки відповідачів від позивача не поступало. Згідно зі ст. 157 ЖК Української РСР членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За розясненням Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України в п. 17 постанови № 2, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином, для застосування цієї норми необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Позивачем не доведено суду факту систематичного порушення відповідачами правил співжиття, вчинення ним аморальних поступків, а також не надано суду доказів на підтвердження того, що до відповідачів застосовувались заходи громадського впливу, які не дали результату, що є обовязковою умовою для застосування норм ст. 116 ЖК Української РСР. Таким чином, судом достеменно встановлено, що між сторонами існує особиста неприязнь, яка переходить у конфлікт, що перешкоджає співмешканцям повноцінно, спокійно та з повагою один до одного проживати в одній квартирі дотримуючись всіх правил добросусідства. Правова оцінка відносин, що склалися між сторонами приводить суд до висновку про неможливість виселення відповідачів з житлового будинку в м. Стебник Львівської області по вул. Мартовича, 3, оскільки їхні дії не входять до переліку підстав для примусового виселення особи з займаного приміщення, що передбачені\~ст. 116 ЖК Української РСР: виселення громадян без надання громадянам іншого жилого приміщення, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним,\~систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або\~використовують його не за призначенням, або\~систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Вказаною нормою Закону передбачено виселення громадян у разі систематичного та грубого порушенням правил порядку проживання у займаному приміщенні. Як зазначалось вище, таких дії з боку відповідача виявлено не було, а виявлено лише факт звернення щодо протиправних дій відповідачів відносно особисто [PERSON] Припинення сімейних відносин з наймачем будинку (квартири) та особиста неприязнь не позбавляє колишніх членів його сімї права користування займаним приміщенням. Тобто, конфліктні відносини співмешканців не є достатньою та самостійною підставою для виселення особи. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Як зазначено у статті 60 ЦПК України обовязки доказування і подання доказів кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві\~пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed