Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

До Новгород-сіверського районного суду Чернігівської області звернувся позивач [PERSON] з позовом до ДП «Новгород-Сіверськрайагролісгосп», в якому просив суд скасувати Наказ про його переведення верстатником деревообробних станків та звільнення його з роботи, згідно ст.40 п.3 КЗпПУ, поновити його сортувальником матеріалів та виробів з деревини в ДП «Новгород-Сіверськрайагролісгосп» та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.04.2017 року до часу ухвалення судового рішення по справі. В судове засідання позивач ні його представник жодного разу не з'являлись , надававши численні клопотання про відкладення судового розгляду, в подальшому позивач надав клопотання про розгляд справи за його відсутності та задоволення його вимог. Представник відповідача позову не визнав, заперечував проти його задоволення зазначивши, що правові підстави для його задоволення відсутні, більше того, просив позов залишити без розгляду в зв'язку з пропущенням строків звернення до суду. Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. З 11.02.2016 року позивач [PERSON] прийнятий на роботу в ДП «Новгород-Сіверськрайагролісгосп» на посаду сортувальника матеріалів та виробів з деревини. 01.06.2016 року [PERSON] відповідно до Наказу №146-9, переведений верстатником деревообробних верстатів на підставі його заяви від 30.05.2016 року. Так, Наказ ДП «Новгород-Сіверськрайагролісгосп» № 146-9 від 01.06.2016 року про переведення [PERSON] прийнятий за згодою Позивача, на підставі його особистої заяви, отже є цілком законним. З часу переведення [PERSON] на посаду верстатника деревообробних верстатів до лютого 2017 року, він належним чином виконував покладені на нього посадові обов'язки та отримував заробітну плату, що підтверджується копією довідки про заробітну плату і інші доходи за 2016 рік. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому належними, в розумінні ст. 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Так, Позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував факт отримання ним травми 18 березня 2016 року у вигляді перелому, звернення за медичною допомогою до Шосткінської ЦРЛ м. Шостка та КЗ «Новгород-Сіверської ЦРЛ» та у зв'язку із цим відсутністю на роботі. Відповідно до Листа КП «Шосткінська ЦРЛ» №01-21/7/1065 від 28.04.2017 року. Листа КЗ «Новгород-Сіверської ЦРЛ» № 16-21/735 від 13.04.2017 року, [PERSON], [INFO], мешканець [ADDRESS], у період з 18.03.2016 по 07.04.2017 року по медичну допомогу не звертався. Як вбачається з матеріалів справи в період з 18 березня 2016 року по лютий 2017 року Позивач перебував на робочому місці та виконував свої посадові обов'язки, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу за період з березня 2016 року по лютий 2017 року. З лютого 2017 року [PERSON] на роботу не з'являвся, що призвело до оголошення йому відповідно до Наказу ДП «Новгород-Сіверськрайагролісгосп» № 83 від 28 лютого 2017 року догани, у зв'язку з відсутністю на роботі з 01 лютого по 28 лютого 2017 року включно, за порушення трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку. Вищевказаний Наказ № 8.3 від 28 лютого 2017 року був надісланий Позивачу поштою за місцем його проживання. Наказ про оголошення догани позивачем у встановленому законом порядку не оскаржувався. Про причини своєї відсутності [PERSON] керівництво підприємства не повідомляв, на телефонні дзвінки не відповідав, на роботі був відсутній, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу за період з лютого 201 7 року по квітень 2017 року. З метою з'ясування причин відсутності на роботі [PERSON] до застосування до нього заходів стягнення у вигляді звільнення, йому було надіслано лист від 28 березня 2017 року № 183, відповідно до якого Позивача запрошено протягом двох днів з моменту його отримання прибути до ДП «Новгород-Сіверськрайагролісгосп» для дачі пояснень, а також попереджено, що в разі чергового нез'явлення на роботі без поважних причин до нього буде застосовано дисциплінарне стягнення, а саме: звільнення згідно ст. 40 п.3 КЗпП України. Вищевказаний Лист направлявся Позивачу за Зареєстрованим (смт. Угли. Семенівський р-н) та фактичним місцем проживання (м. Новгород-Сіверський), що підтверджується копією конверту, рекомендованого повідомлення, опису та чеків Укрпошти, які додані до матеріалів справи представником відповідача. Отже, вимоги ст.149 КЗпП України відповідачем були дотримані, однак від будь-яких пояснень Позивач відмовився, що підтверджується Актом фіксації відмови від надання письмових пояснень від 05.04.2017 року. У зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, [PERSON] було звільнено з роботи згідно ст.40 п. 3 КЗпП України на підставі Наказу ДП «Новгород-Сіверськрайагролісгосп» № 152 від 05 квітня 2017 року. Вищевказаний Наказ про звільнення, Позивач отримав 08.04.2017 року, про що міститься відповідна відмітка на рекомендованому повідомленні. Підстави для скасування Наказу ДП «Новгород-Сіверськрайагролісгосп» № 152 від 05 квітня 2017 року відсутні, адже він є законний та винесений з дотриманням вимог діючого трудового законодавства. Окрім цього, відповідно до Акту Перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 25- 16-018/0473, Управління Держпраці у Чернігівській області встановило, що за період 2016 - серпень 2017 року порушень з боку ДП «Новгород-Сіверськрайагролісгосп» під час звільнення працівників не встановлено. Згідно ч.1 статті 233 КЗпП України якою визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що з моменту вручення [PERSON] Наказу ДП «Новгород- Сіверськрайагролісгосп» № 146-9 від 01.06.2016 року про його переведення минуло більше року, а з моменту отримання Позивачем Наказу ДП «Новгород-Сіверськрайагролісгосп» № 152 від 05 квітня 2017 року про звільнення - шість місяців, строк на оскарження, встановлений ст. 233 КЗпП України пропущений, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Пунктом 4 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, визначено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Таким чином, позивачем пропущений строк звернення до суду про вирішення трудового спору. Оскільки, позивач та його представник в судове засідання не з'являлись, для з'ясування обставин вищезазначених правовідносин, позивачем доказів поважності причин пропуску вказаного строку, суду не надано, тому враховуючи наведене, у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed