Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області 08 червня 2017 року із вказаним позовом звернулися позивачі та просили суд визнати за ними право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовували тим, що вони є племінниками померлого [INFO] [PERSON] та єдиними спадкоємцями за законом, що прийняли його спадщину. Однак державний нотаріус Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, оскільки померлий не мав правовстановлюючого документу на нього. У судове засідання позивачі та їх представник не з'явилися, подали до суду заяви, в яких просили суд розгляд справи проводити у їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача Кипячківської сільської ради Миронівського району Київської області в судове засідання не з'явився. В надісланій до суду заяві сільський голова Коломієць С.П. просила слухати справу у відсутності представника сільської ради, вказала, що проти задоволення позову не заперечує. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 03 квітня 2014 року виконавчим комітетом Кипячківської сільської ради Миронівського району Київської області, актовий запис № 4 (а.с. 18). Позивачі доводяться племінниками померлому [PERSON], що підтверджується: -свідоцтвом про народження [PERSON] серія [NUMBER] від 10 грудня 1980 року, із якого вбачається, що її батьком був [PERSON] (а.с.13); -свідоцтвом про народження [PERSON] серія [NUMBER] від 10 лютого 1923 року, із якого вбачається, що його батьком був [PERSON] (а.с.12); -свідоцтвом про народження [PERSON] серія [NUMBER] від 29 березня 1982 року, свідоцтва (повторного) про народження [PERSON] серія [NUMBER] від 23 червня 1988 року, записом акту про народження [PERSON] № 17 від серпня 1960 року, із яких вбачається, що їх батьком був [PERSON] (а.с.10, 11, 34). Таким чином, під час розгляду справи судом встановлено, що позивачі є племінниками померлого [INFO] [PERSON]. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є визнання судом цього права. Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання права на власність, особа право якої порушується, оспорюється чи не визнається має право звернутися до суду по його захист шляхом визнання такого права. Згідно з ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до пункту 4.15 ч. 1 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 Цивільного кодексу України). Спадкоємцями за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1222-1223 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 1265 Цивільного кодексу України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Таким чином, позивачі є спадкоємцями померлого [PERSON] п'ятої черги за законом. Згідно з ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивач [PERSON] 18 липня 2014 року звернулася до Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини померлого дядька [PERSON]. Позивач [PERSON] 02 вересня 2014 року звернувся до Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини померлого дядька [PERSON]. Спадковим майном після смерті [PERSON] є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 Цивільного кодексу України). Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Кипячківської сільської ради Миронівського району Київської області від 11 травня 2017 року № 121, згідно запису в погосподарських книгах виконкому сільської ради в житловому будинку по [ADDRESS] проживали, зокрема, з 1971-1973 рр., з 1974-1885 рр., з 1991 р. [PERSON] як син по відношенню до голови двору [PERSON] (помер [INFO]), з 1996 р. як син голови двору [PERSON] (померла [INFO]) та проживав у даному будинку до дня смерті [INFO] (а.с. 22). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Кипячківської сільської ради Миронівського району Київської області від 06 червня 2017 року №157, згідно запису в по господарській книзі у користуванні [PERSON] перебувала земельна ділянка площею 0,25 га за призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій розташований житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24). Запис в погосподарській книзі може бути доказом права власності на будинок, якщо він зроблений до 19 січня 1996 року. Оскільки саме в цей день втратила чинність Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства УРСР. Відповідно до цієї інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. При вирішенні цього спору суд керується законодавством, яке регулювало виникнення у спадкодавця права на житловий будинок, зокрема, положеннями Закону СРСР «Про власність в СРСР» від 1990 року, Законом України «Про власність» від 1991 року, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Згідно з ст. 3 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності можуть бути земля, будівлі, споруди та інше майно. Статтею 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» встановлено, що у власності громадян можуть бути жилі будинки. Статтю 6 Закону СРСР «Про власність в СРСР» передбачено, що власність громадян створюється і примножується за рахунок інших трудових доходів. Для ведення селянського й особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилих будинків і задоволення інших потреб, передбачених законом, громадянам надається земля в довічне успадковуване володіння. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Отже, запис померлого [PERSON] в книгах погосподарського обліку в якості володільця домоволодіння [ADDRESS] підтверджує факт належності спірного будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами саме йому. У матеріалах справи відсутні докази того, що спадкодавець [PERSON] втратив право власності на вказану нерухомість. Виникнення у спадкоємців права на спадщину зумовлює його входження до складу спадщини після смерті спадкодавця. Позивачі звернулися за судовим захистом у зв'язку із невизнанням державним нотаріусом їх права на отримання в порядку спадкування права власності на спірний будинок (а.с. 21, 23). Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 Цивільного кодексу України). Частиною 1 статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна. Відповідно до копії спадкової справи померлого [INFO] [PERSON], позивачі є єдиними спадкоємцями за законом, які в строк, передбачений ст. 1270 Цивільного кодексу України, прийняли його спадщину. Інша спадкоємиця - [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь позивача [PERSON]. Частиною 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 Цивільного кодексу України). Таким чином, позивачі відповідно до ст. ст. 1216, 1218, 1222, 1223, 1265, та ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України набули право власності на майно спадкодавця, в тому числі і право власності на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON]. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивачів є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 3, 6, 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР», ст. 12 Закону України «Про власність», ст. ст. 16, 328, 392, 1216, 1217, 1218, 1222, 1223, 1265, 1268, 1270, 1296, 1297 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved