Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про спростування недостовірних відомостей, захист честі, гідності та ділової репутації. Позовні вимоги мотивує тим, що з 30 січня 2014 року він на підставі договору дарування став власником житлового будинку та земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] . Вказує, що раніше це майно належало його діду - [PERSON] , який після оформлення договору залишився проживати разом із позивачем в цьому житловому будинку і користувався ним без будь-яких обмежень. Наголошує на тому, що між ним та дідом - відповідачем по справі були добрі родинні стосунки, проте з початку 2019 року поведінка відповідача раптово змінилась, він став вимагати позивача відмовитись від договору дарування, поводився агресивно, погрожував тим, що відбере житло. При цьому відповідач почав поширювати серед сусідів неправдиву інформацію відносно позивача про те, що він намагається позбавити відповідача житла, обмежує його в їжі, що не відповідає дійсності. Незважаючи на те, що через тривалу агресію позивач залишив належне йому житло та почав орендувати інше, поведінка відповідача не змінилась та у червні 2020 року відповідач, перебуваючи у Генічеському КП «Азовкомунсервіс» заявив його працівнику [PERSON] , що позивач торгує зброєю. Ця неправдива інформація, а також інша неправдива інформація про те, що позивач розповсюджує наркотичні засоби була поширена відповідачем серед знайомих, зокрема, [PERSON] . Позивач наголошує на тому, що він працює водієм та має позитивну характеристику, через що поширення відносно нього недостовірних відомостей завдає йому шкоду та може вплинути на ділову репутацію із позбавленням місця роботи. Таким чином, оскільки поширені відповідачем відомості щодо розповсюдження наркотичних засобів і торгівлю зброєю не відповідають дійсності, завдають шкоду його немайновим права та є такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію, просить суд визнати поширені [PERSON] відомості про те, що [PERSON] торгує зброєю та розповсюджує наркотичні засоби такими, що не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Пояснили, що наразі між сторонами існує спір стосовно житлового будинку, що був подарений відповідачем позивачу та позивач має намір використати рішення, ухвалене в цій справі на свою користь у справі з приводу нерухомого майна. Відповідач [PERSON] був повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином шляхом оголошення на веб-сайті «Судова влада України», проте до судового засідання не з`явився, від нього не надійшло повідомлення про причину неявки та відзив, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, його представника, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності вважає, що в задоволені позову слід відмовити, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (стаття 3, 28). Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони порядку з метою запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. За правилами частини першої статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Аналогічний правовий висновок зазначено в постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19). Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункт 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). З урахуванням наведених норм права, суд вважає, що в ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт розповсюдження недостовірних відомостей. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він знайомий з обома сторонами по справі. Вказав, що одного разу до нього підійшов [PERSON] та задав питання чи не зникали в [PERSON] якийсь речі, на що останній відповів, що ні. Після цього [PERSON] сказав, що [PERSON] у своєму дворі [PERSON] знайшов патрони, які вважає, що заховав [PERSON] . Проаналізувавши вказані покази суд приходить до висновку, що викладена свідку інформація від відповідача є його оціночними судженнями та суб`єктивною думкою відповідача, пов`язана із взаємовідносинами, що склались між ними, у зв`язку із чим, викладена відповідачем інформація не містить фактичних даних, в тому числі щодо вчинення позивачем будь-яких конкретних дій та інформації щодо того, чому відповідач вважає його крадієм та чому вважає, що саме він сховав у дворі патрони, чи є цьому підтвердження, зокрема, чи підтвердились ці обставини правоохоронними органами, тощо. Натомість вказані слова можна розцінити як оціночні судження відповідача - оцінка особистості позивача, що не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані. Розмова між [PERSON] та свідком [PERSON] , на думку суду, лише підтверджує факт усталених неприязних стосунків між сторонами, внаслідок яких відповідач надає характеристику позивачу, що є оцінкою його особистості зі свого боку, що в умовах існуючого між сторонами конфлікту та цивільно-правового спору за своєї суттю є думками та переконаннями відповідача. Крім того, право висловлювати судження, оцінки, думки закріплене у ст. 34 Конституції України, а також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства та не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Також слід зазначити, що допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює у кадровій службі КП «Азовкомунсервіс» та одного разу, вона зайшовши до абонентського відділу підприємства побачила там відповідача - [PERSON] , який наголосив, що у будинку, в якому він проживає зареєстровано п`ять осіб, проте оплачувати послуги він буде лише за себе. Крім того він повідомив, що у будинку зареєстрований [PERSON] , у відсутність якого якійсь сторонні особи торгують зброєю, а коли [PERSON] повертається додому, то також торгує зброєю та наркотиками. Свідок пояснила, що у відповідь на вказане повідомлення [PERSON] наголосили, що КП «Азовкомунсервіс» не є органом, до якого слід звертатись з такими повідомленнями. Надаючи оцінку вказаним показам суд вважає, що в даному випадку звернення [PERSON] до підприємства із інформацією є реалізацією особою конституційного права на звернення, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Суд вважає, що інформація повідомлена відповідачем працівникам КП «Азовкомунсервіс» не містить фактичні данні, а є оціночним судженням поведінки позивача, фактичних даних, є лише оцінкою дій, припущеннями, особистим баченням обставин ситуації особи, що її висловлює, вказана фраза, сказана в конкретній ситуації, не може бути перевірена на предмет її відповідності, тому на підставі частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» зазначені висловлювання є оціночними судженнями, а також є формою реалізації конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів. На думку суду, звернення відповідача до підприємства не підтверджує мету доведення такої інформації до громадськості чи окремих громадян, а спрямовано на здійснення перевірки такої інформації уповноваженими особами. Окремо слід зазначити, що надана позивачем до суду заява до Генічеського ВП ГУНП в Херсонській області не може слугувати доказом на підтвердження розповсюдження відповідачем недостовірної інформації, що завдає шкоду немайновим правам, оскільки вказана заява лише підтверджує звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про повідомлення про злочин щодо погрози фізичною розправою та вбивством, а також погрози фальсифікації справ та неправдивих звинувачень задля заволодіння майном. Вказана заява, на думку суду, лише підтверджує наявність між сторонами конфлікту та наявність цивільно-правового спору з приводу нерухомого майна. Також слід зазначити, що надана позивачем характеристика з місця роботи та проживання підтверджує наявність в нього позитивної характеристики, як особи, шо користується повагою серед співробітників та особи, що не має зауважень від сусідів, що в свою чергу, на думку суду, підтверджує відсутність негативних наслідків та відсутність завдання шкоди його немайновим правам, внаслідок розповсюдження відповідачем оціночних суджень та його звернень до органів влади. Враховуючи встановлені обставини та наведені вимоги закону, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, ст. ст.15, 16, 23, 277, 297, 299 ЦК України, Закону України «Про інформацію», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод,

Outcome: dismissed