Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом звернувся позивач та просив суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право на користування житловим будинком [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтував тими обставинами, що йому на праві власності належить будинок [ADDRESS]. В цьому будинку зареєстрована його колишня дружина [PERSON], яка з 2012 року в будинку не проживає, проте залишається зареєстрованою в ньому. В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, не заперечує проти прийняття заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України Миронівського районного суду Київської області, причини неявки до суду не повідомила. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з'явилася до суду, причин неявки в судове засідання не повідомила, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надала, враховуючи правила ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Відповідно до правил ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 25 березня 2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 травня 2008 року № 18688474 (а.с. 8-9). Частиною 1 ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі ст. 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення осіб у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до довідки Маслівської сільської ради Миронівського району Київської області від 23 травня 2018 року № 02-33/299 [PERSON], 1972 року народження зареєстрована за адресою: [ADDRESS], проте з жовтня 2016 року фактично в будинку не проживає (а.с. 34). Згідно актів обстеження від 22 грудня 2016 року, 17 січня 2017 року, 21 лютого 2017 року, 16 березня 2017 року, 20 квітня 2017 року, 21 травня 2017 року, 27 червня 2017 року, 17 липня 2017 року, 20 серпня 2017 року, 25 вересня 2017 року, 20 жовтня 2017 року, 05 листопада 2017 року, 20 грудня 2017 року, 14 січня 2018 року, 22 лютого 2018 року, 26 березня 2018 року, 24 квітня 2018 року та 23 травня 2018 року вбачається, що відповідач [PERSON]у будинку [ADDRESS] проживає, особистих речей її не виявлено (а.с. 15-32). Таким чином судом встановлено, що відповідач понад рік (з жовтня 2016 року по час розгляду справи 19 вересня 2018 року) відсутня без поважних причин за місцем своєї реєстрації в будинку [ADDRESS]. Частиною 2 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права розпорядження своїм майном. Відповідач, яка без поважних причин була відсутня понад один рік у будинку за вказаною адресою втратила право на користування ним, а тому у позивача, як власника будинку, виникло право на звернення до суду з позовом про визнання [PERSON]такою, що втратила право на користування житловим будинком [ADDRESS], який належить позивачу на праві власності. Цим правом позивач правомірно скористався у спосіб, передбачений ст. 405 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 704 гривні 80 копійок, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією № 23 від 31 травня 2018 року. Понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на його користь. На підставі ст. ст. 319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved