Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 21 вересня 2018 року надійшла позовна заява [PERSON], в якій він просить стягнути з Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на його користь 50\~000 грн. у відшкодування моральної шкоди, судові витрати компенсувати за рахунок Державного бюджету України. На обґрунтування вимог позовної заяви [PERSON] посилається на те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2018 року у справі № 256/6329/17, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року, задоволені позовні вимоги [PERSON] до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про визнання дій протиправними щодо скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Так відповідача зобовязано поновити дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з 22 березня 2017 року, виданої 22 жовтня 2014 року за № [NUMBER] на імя [PERSON], нарахувати та сплатити заборгованість із щомісячної адресної грошової допомоги для покриття витрат на проживання. Позивач вважає, що протиправними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, оскільки він та члени його родини є внутрішньо переміщеними особами, яким законодавчо передбачено виплату щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання. З 2002\~року позивач є непрацездатною особою, єдиним джерелом його доходу є пенсія у звязку з інвалідністю. Внаслідок протиправних дій відповідача з 22 березня 2017 року та до 22 травня 2018\~року, тобто більше року, поки тривав судовий розгляд справи за його позовом та рішення набрало законної сили, його незаконно було позбавлено усіх видів допомоги як тимчасово переміщеній особі. Протиправні дії відповідача викликали у позивача сильне хвилювання, внаслідок чого погіршився стан його здоровя. Крім того, відсутність коштів на покриття витрат на проживання протягом тривалого часу змусило позивача звертатися до знайомих з метою запозичення коштів, необхідних для лікування за призначенням лікарів та для підтримання мінімального рівня життя. Увесь цей час позивач відчував приниження, що він громадянин України, який внаслідок відомих подій на сході України, був вимушений залишити своє постійне місце проживання, та нібито захищений Законом України, вимушений більше року позичати кошти для виживання. Спричинені моральні страждання позивач оцінює у 50\~000 грн., сплата яких можливо хоча б частково допоможе йому їх компенсувати. Посилаючись на указані обставини та положення ст. 23 ЦК України, позивач просив позовні вимоги задовольнити. Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради, не погоджуючись з вимогами позивача, направив в адресу суду письмовий відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи його тим, що рішенням Маріупольської міської ради від 27 вересня 2017 року № 7/21-1883 «Про оптимізацію штатної чисельності виконавчих органів міської ради» рішення від 25 липня 2017 року № 7/20-1724 доповнено п. 14 «визначити, що департамент соціального захисту населення міської ради, який є правонаступником управлінь, здійснює права, обовязки, функції, повноваження управлінь соціального захисту населення щодо соціального захисту населення з 01 січня 2018 року». Положенням про департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради, затвердженим рішенням Маріупольської міської ради від 25 червня 2018 року № 7/32-2853 встановлено, що Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради є Виконавчим органом Маріупольської міської ради, який утворюється, реорганізується, ліквідується на підставі рішення Маріупольської міської ради, входить до її структури. Департамент є правонаступником за всіма правами, обовязками, функціями та повноваженнями щодо соціального захисту, зокрема Управління соціального захисту населення Лівобережного району міської ради, починаючи з моменту відкриття процедури припинення шляхом ліквідації. Рішення упродовж 2017 року приймалися Управлінням соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради самостійно, департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради не мав жодного впливу на прийняття рішень. Позивач обґрунтовує свої вимоги щодо стягнення моральної шкоди виходячи з того, що в Орджонікідзевському районному суді м. Маріуполя дуже довго тривав процес розгляду його адміністративного позову до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, що у свою чергу призвело до погіршення здоровя та відповідно до моральних страждань. З цього приводу департамент зауважує, що тривалість розгляду справи не залежить від будь-якої із сторін, а залежить тільки від головуючого судді, який розглядає справу, жодних механізмів впливу на головуючого суддю у сторони як відповідача, так і позивача не передбачено. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06\~березня 2018 року у справі, на яку посилається [PERSON], його позовні вимоги задоволені частково. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року апеляційні скарги як департаменту, так і [PERSON] залишені без задоволення. Тобто не всі вимоги, які предявлялися позивачем, були обґрунтовані та законні. Щодо посилань позивача про позбавлення усіх виплат соціальної допомоги, то відповідач вказує, що постановою Верховної Ради України від 20 травня 2016 року № 457-VІІІ «Про внесення змін до постанови Верховної Ради України від 11 грудня 2014 року № 32- VІІІ «Про зміни в адміністративно-територіальному устрої Донецької області, зміну і встановлення меж Волноваського, Новоазовського та Тельманівського районів Донецької області» було встановлено, що тимчасово, до переходу під контроль органів державної влади та органів місцевого самоврядування неконтрольованих ними населених пунктів Донецької області, змінити межі міста Маріуполь, Волноваського, Новоазовського та Тельманівського районів, збільшивши територію міста Маріуполь на 2\~282,7 гектара земель за рахунок передачі до його складу 2 282,7 гектара земель Новоазовського та Тельманівського районів, що знаходяться у відданні Виноградненської сільської ради. Пунктом 2 вказаної постанови Кабінету Міністрів України у межах повноважень доручено забезпечити взаємодію центральних і місцевих органів виконавчої влади з органами місцевого самоврядування у вирішенні питань, повязаних із зміною і встановленням меж міста Маріуполь та відповідних меж Волноваського, Новоазовського та Тельманівського районів Донецької області. На виконання даної постанови рішенням Маріупольської міської ради від 05 червня 2015\~року № 6/48-52 тимчасово с. Виноградне віднесено до Орджонікідзевського (Лівобережного) району м. Маріуполь. Згідно з паспортними даними позивач та його дружина, зареєстровані за адресою: [INFO]. Позивач [PERSON] та його дружина [PERSON], перебувають на обліку у Маріупольському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України та отримують пенсії, як мешканці Лівобережного району згідно з адресою реєстрації. Також відповідно до облікових даних [PERSON] як уповноважений представник сімї згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року № 848 з серпня 2015 року отримує субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг за адресою реєстрації: вул.\~Радянська, 71, с. Виноградне, м. Маріуполь. Вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 50\~000 грн. не мають законних підстав, у звязку з тим, що моральною шкодою є втрата немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Наявність у [PERSON] статусу особи з інвалідністю жодним чином не може бути підставою для задоволення позову, оскільки статус отриманий ним у 2008 році, а документ щодо суми коштів витрачених за карткою аптеки «Мрія-Фарм», не вказує, які саме препарати придбавав позивач та чи саме позивачем витрачені кошти на їх придбання. Отже, посилаючись на положення ст. 19 Конституції України, ст. ст. 23, 1167 ЦК України, розяснення постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», недоведеність заподіяної моральної шкоди, відповідач вважав позовні вимоги необґрунтованими. Не погоджуючись із відзивом на позов, позивач 05 листопада 2018 року в адресу суду направив відповідь на відзив, відповідно до якого вказує, що саме рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідач, скасовуючи довідку позивача про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, порушив вимоги законодавства, внаслідок чого його було позбавлено виплат адресної допомоги. Оскільки зазначені обставини встановлені рішенням суду, немає потреби у доказуванні факту протиправних дій відповідача відносно нього та вини відповідача у вчиненні протиправних дій. Наслідок зняття з обліку внутрішньо переміщеної особи є припинення надання особі грошової допомоги. Саме внаслідок позбавлення адресної допомоги позивачу завдано моральних страждань, про які указано у позовній заяві та наявність яких обґрунтовується належними доказами. Тривалість розгляду судом справи № 265/6329/17 дійсно не є провиною відповідача, але саме внаслідок його протиправних дій, позивач вимушений був звернутися з позовом до суду, оскільки іншого способу захисту його порушеного права не було. Той факт, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 06 березня 2018\~року лише частково задоволено вимоги позивача, посилює відповідальність відповідача, оскільки про скасування дії довідки з 22 березня 2017 року відповідач повідомив позивача лиш 16\~серпня 2017 року замість триденного терміну, у звязку з чим позбавив позивача у місячний строк змінити обставину скасування дії довідки та поновити його сімї адресну допомогу, у звязку з чим позивачу і було частково задоволено позовні вимоги, відмовивши у виплаті заборгованості грошової допомоги з 22 березня 2017 року по 19 січня 2018 року. З огляду на викладене, позивач вважає, що встановлено протиправність дій відповідача відносно нього, причинний зв'язок між завданими йому моральними стражданнями та протиправними діями відповідача та вину відповідача у завданні моральної шкоди. 16 листопада 2018 року від Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради до суду надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив, які містять аналогічні аргументи із відзивом на позов, а також указано, що причинний зв'язок між моральною шкодою і неправомірною поведінкою відповідальної за цю шкоду особи є обєктивною умовою, за наявності якої у сукупності з іншими можливе стягнення з винної особи такої шкоди. Встановлення причинного звязку між протиправною поведінкою і моральною шкодою дає можливість визначити субєкта та межі відповідальності, тобто особа несе відповідальність лише за ту шкоду, яка спричинена її поведінкою. У звязку з чим відповідач вважає відповідь на відзив необґрунтованою та безпідставною. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2018\~року відкрито провадження у вказаній справі, вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження, розяснено учасникам справи право та строки на подачу відзиву на позов, відповідь на відзив та письмові заперечення. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті дану цивільну справу, викликано до судового засідання свідка зі сторони позивача. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, з підстав наведених у позові та відповіді на відзив, у подальшому написали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради [PERSON] у судовому засіданні проти вимог позивача заперечив, вважав їх необґрунтованими та просив відмовити у задоволенні позову, у подальшому від представника відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, а також покази свідка, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 22 жовтня 2014 року № [NUMBER] [PERSON] взятий на облік як особа, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Управлінням соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради від 16 серпня 2017 року № 3-1160/2-3 повідомлено [PERSON], що згідно з рішенням начальника управління дія його довідки ВПО від 22 жовтня 2014 року № [NUMBER] скасована 22 березня 2017 року. Підставою прийняття рішення є збільшення території Лівобережного району за рахунок земель Виноградненської сільської ради Новоазовського району, згідно з рішенням Маріупольської міської ради від 05 червня 2015 року № 6/48-5402 «Про збільшення меж Орджонікідзевського району м. Маріуполя». Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06\~березня 2018 року адміністративний позов [PERSON] до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, правонаступником якого є Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради, щодо скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22\~жовтня 2014 року за №1413000053, виданої на імя [PERSON] Скасовано розпорядження начальника Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради від 22 березня 2017 року про скасування довідки про взяття на облік особи переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 22 жовтня 2014 року за № [NUMBER] виданої на імя [PERSON] Зобов'язано Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради поновити дію довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції за № [NUMBER], виданої 22 жовтня 2014 року на імя [PERSON] з 22 березня 2017 року. Скасовано рішення начальника відділу призначення соціальних допомоги та компенсацій Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради у Лівобережному районі від 26 січня 2018 року про відмову [PERSON] у призначенні щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з дня звернення з 19 січня 2018 року. Зобов'язано Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради нарахувати та виплатити [PERSON], як уповноваженому представнику сімї, заборгованість з щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, що виникли у період з дня його звернення, а саме з 19 січня 2018 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року апеляційні скарги [PERSON] та Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2018 року залишені без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до довідки Міжрайонної МСЕК від 27 серпня 2008 року № 093955, [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи. Згідно з витягом з протоколів № № 2, 5, 6, 8 комісії щодо прийняття рішення про надання одноразової матеріальної допомоги непрацюючим малозабезпеченим особам, особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю від 19 лютого 2018 року, 18 травня 2018 року, 13 червня 2018\~року, 27 серпня 2018 року неодноразово переносився розгляд заяви про надання матеріальної допомоги [PERSON] на наступне засідання комісії у звязку з обмеженим фінансуванням. Згідно з листом Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 06 вересня 2018 року № 04-1413-вих. 3614, адресованим [PERSON], за результатами розгляду його звернення департамент повідомив, що 30 травня 2018 року територіальним відділом по роботі з громадянами Лівобережного району отримано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 травня 2018 року, відповідно до якого його довідка ВПО № [NUMBER] від 22 жовтня 2014 року, раніше скасована рішенням начальника управління, була відновлена 01 червня 2018 року. [PERSON] долучені медичні документи, які свідчать про наявність у нього різних захворювань. Також [PERSON] до матеріалів справи долучено фотокопію картки аптеки «Мрія-Фарм» та роздруківку з датами та цінами придбаних ліків за період з 29 травня 2017 року по 17\~вересня 2018 року. У судовому засіданні допитана свідок [PERSON], яка суду пояснила, що до неї звернувся [PERSON] із проханням позичити кошти у розмірі 50\~000 грн., оскільки у нього важкий матеріальний стан, пов'язаний із перевозом на той час дітей до Запорізької області та для лікування [PERSON] та його дружини, на що вона надала згоду та позичила йому указану суму коштів, яких він до цього часу не повернув та не сплатив жодної частини, хоча за розпискою зобовязаний їх повернути до 01 серпня 2019 року. Суд у відповідності до ст. ст. 77, 79, 89 ЦПК України покази свідка [PERSON] вважає неналежним та недостовірними доказами, оскільки факт отримання грошей у позику не може бути підтверджений показами свідка, а суду на підтвердження укладення договору позики та його умов, які б свідчили про отримання грошей саме на зазначені свідком цілі, не представлено розписку позичальника [PERSON] Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок протиправних дій відповідача. За змістом ст. 264 ЦПК України саме на суд покладено обовязок визначити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, які правові норми підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Зокрема за змістом визначення, наведеного у пунктах 1, 2 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї, чи близьких родичів. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). При цьому, незаконність рішення, дій чи бездіяльність завдавача шкоди повинна бути доведена, а вина в цьому випадку презюмується. Суб'єктом відшкодування завданої шкоди є Держава та орган місцевого самоврядування. Тобто шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету, бюджетів органів місцевого самоврядування. Протиправність дій Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, правонаступником якого є Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради, який є органом місцевого самоврядування при здійсненні ним своїх повноважень, встановлено рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року, тому незаконність рішення відповідача доведена у повному обсязі, а вина в цьому випадку презюмується, тому [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому неправомірною бездіяльністю. Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради Маріупольської міської ради відноситься до суб'єктів, відповідальність за спричинену шкоду якими передбачена статтею 1173 ЦК України, та що через дії Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, правонаступником якого є Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради, [PERSON] було завдано моральної шкоди, тому саме Департамент є неналежним відповідачем у справі. Доводи відповідача про те, що протиправні дії вчинені Управлінням соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради як підстава для відмови у задоволенні позову, судом не приймаються, оскільки не ґрунтуються на змісті ст. 104 ЦК України. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ст. 23 ЦК України). Отже, внаслідок протиправної поведінки відповідача позивач зазнав фізичних, психічних та душевних страждань, які призвели до зміни звичайного способу його життя, а тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 3\~000\~грн. Відповідно до підпункту 2) пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, врегульований Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок) (пункт 1 Порядку). У пункті 3 Порядку визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). При цьому боржники в контексті пункту 2 Порядку - це визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства. Завдана позивачу моральна шкода має бути відшкодована винною особою - боржником в контексті пункту 2 вказаного вище Порядку (Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради), а на Державне казначейство України покладається функція з виконання рішення суду щодо стягнення коштів з боржника - Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на підставі виконавчого документу (пункт 3 Порядку). У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 310\\5390/16-ц. Розподіл судових витрат у цивільній справі здійснюється відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» на час звернення до суду з позовом, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. З огляду на викладене,

Outcome: partial