Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вказаним позовом про захист прав споживачазвернувся [PERSON] та просив суд: ●визнати недійсним з моменту укладення договір фінансування нових автомобілів від 25 липня 2016 року №720573, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО»; ●стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 23 018 гривень 01 копійку; ●визнати недійсним з моменту укладення договір доручення № 720573 від 25 липня 2017 року укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс»; ●стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» на користь [PERSON], грошові кошти у розмірі 6 732 гривні. Свої вимоги мотивував тим, що 25 липня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» і ним укладено зазначені договори з метою придбання автомобіля марки «ZAZ FORZA», вартістю 187 000 гривень. На виконання умов цих договорів він сплатив 23 018 гривень 01 копійку Товариству з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» та 6 732 гривні Товариству з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс», однак автомобіль не отримав. Вважає, що при укладені вказаних договорів відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» умисно ввело його в оману щодо умов отримання автомобіля і обставин, які мають істотне значення, а саме щодо ціни на автомобіль, який він бажав придбати, збільшуючи в односторонньому порядку його вартість. При збільшенні ціни на автомобіль відповідач у встановленому договором порядку про це його не повідомляв. При цьому вважає, що в діях Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» наявні ознаки нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману, так як виплати ним грошових коштів не створюють для відповідача будь-яких обов'язків. У зв'язку з цим, кошти сплачені ним за такими договорами, підлягають стягненню відповідно до ст. 216 Цивільного Кодексу України. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» проти задоволення позову заперечив, свої заперечення мотивував безпідставністю позову, а також тим, що позивач, підписуючи спірний договір, розумів та погодився на виконання його умов. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «АТ СЕРВІС» на судове засідання свого представника не делегувало, клопотання про відкладення розгляду справи не надало. Згідно з ст. 169 ЦПК України неявка в судове засідання належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи відповідача, не є перешкодою для розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши позовну заяву, додані до неї документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» 25 липня 2016 року укладено договір, предметом якого є надання Учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об'єднання грошових коштів учасників через систему «Авто Так». Крім того, між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» підписано Додатки № 1 та № 2 до вказаного договору, які є невід'ємною його частиною. Дана Угода укладена в рамках створеної позивачем системи надання послуг з придбання автомобіля «Авто Так». Згідно умов укладеного договору, а також п. п. 3, 17, 19, 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач виступає виконавцем певних послуг, зазначених у ст. 1 угоди, а позивач є їх споживачем. На виконання угоди позивачем на користь відповідача було сплачено 29018 гривень 01 копійку, що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями квитанцій (а.с. 22-28). Відповідно до ст. 2 Договору та загального комплексного аналізу інших положень Договору Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» зобов'язаний вчинити дії щодо організації і створення умов для придбання автомобілів учасниками системи, здійснення адміністративних процедур, необхідних для передачі автомобіля учаснику системи, який одержав право на отримання автомобіля, зокрема відповідач формує групу учасників для придбання автомобіля, до якої включає позивача, створює фонд учасників за рахунок сплачених ними щомісячних платежів, здійснює оплату автомобілів виробнику чи дистриб'ютору за рахунок коштів, сплачених учасниками системи, складає асигнаційні акти, здійснює адміністративні процедури щодо передачі автомобіля учаснику системи, який одержав таке право, здійснює адміністрування груп. Розділом 2 Договору визначено правила функціонування системи придбання в групах «Авто Так», а саме - передбачено порядок надання права учаснику системи на отримання автомобіля через механізми накопичення внесків та пропозиції авансових внесків шляхом складання асигнаційних актів. Аналізуючи умови укладеної угоди між сторонами та додатків до неї, суд дійшов висновку, що в їх умовах наявне відображення дії пірамідальної схеми під назвою «система придбання в групах Авто Так». Таким чином, за умовами договору право отримати товар позивачем залежить від внесення коштів іншими учасниками системи «АвтоТак», а розподіл фонду групи учасників системи проходить по пірамідальній схемі, коли отримання товару одним із учасників групи можливе лише в разі накопичення достатніх фінансових ресурсів шляхом залучення коштів інших учасників групи без інвестування товариством власних коштів. В подальшому учасник системи, який отримав товар, продовжує сплачувати внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам системи, тобто один учасник програми за свої власні кошти оплачує товар іншому учаснику програми. Крім того, виплати грошових коштів, здійснені позивачем, не створюють для відповідача будь - яких обов'язків. При цьому, позивач сплачує відповідачу не за одержання товару чи послуги, а фактично лише за можливість одержання права на купівлю товару, яке надається не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж схеми. Таким чином, в діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» наявні ознаки нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману. Отже, наведений вид нечесної підприємницької практики, що вводить споживача в оману, містить ознаки пірамідальної схеми, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції, включено в умови спірної угоди. Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено нечесну підприємницьку практику, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняється утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Тому, на підставі викладеного суд вважає, що договір «Фінасування нових автомобілів» від 25 липня 2016 року, укладений між сторонами у справі, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики та спрямований на утворення, експлуатацію, сприяння розвитку пірамідальних схем, а діяльність відповідача підпадає під ознаки п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначена правова позиція повністю співпадає з правовими висновками суду касаційної інстанції, які викладені в листі Вищого спеціалізованого суду України від 28.05.2012 року № 10-729/0/4-12 щодо деяких спірних питань судової практики при вирішенні спорів про визнання недійсними (розірвання) договорів по адмініструванню фінансових активів для придбання товарів у групах. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних відносинах (справа № 6-35цс12), яка є обов'язковою для всіх судів і суди зобов'язані привести свою практику у відповідність з цим рішенням (ст. 360-7 ЦПК України), зазначено, що сплата коштів не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, формування особою без залучення власних коштів групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи,є такою, що вводить споживача в оману. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. Суд вважає, що оскільки позивач сплачував кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, відповідач без залучення власних коштів формував групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи «Авто Так», то спірний договір «Фінасування нових автомобілів» від 25 липня 2016 року № 720573 порушує права позивача, а діяльність відповідача з реалізації системи «Авто Так» є такою, що дійсно вводить споживача в оману. Крім того, суд вважає, що згідно із ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України встановлені судом обставини є підставою для визнання договору не дійсним. Згідно ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов в частині вимоги про визнання недійсним з моменту укладення договору «фінансування нових автомобілів» від 25 липня 2016 року №720573, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» ґрунтується на вимогах законодавства, а тому підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», на користь позивача грошових коштів у розмірі 23 018 гривень 01 копійки, суд також вважає, що вона обґрунтована та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Із доданих до матеріалів справи копій квитанцій (а.с. 22-28) вбачається, що позивач на виконання договору «фінансування нових автомобілів» від 25 липня 2016 року №720573, сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» 23 018 гривень 01 копійки щомісячних платежів. Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» отримало від позивача на виконання недійсного правочину грошові кошти в розмірі 23 018 гривень 01 копійки, які відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, підлягають поверненню позивачу. Позовні вимоги про визнання недійсним з моменту укладення Договору доручення № 720573 від 25 липня 2016 року, укладеного між [PERSON] і Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» та стягнення з останнього грошових коштів у розмірі 6 732 гривні, задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи справу, суд повинен звертати особливу увагу на наявність у позовній заяві обставин, передбачених пунктами 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК, а саме виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину. Позивач має обґрунтувати кожну свою вимогу належними доказами згідно ст. 58 ЦПК України. Під час розгляду справи судом встановлено, що між позивачем та Товариствомз обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» 25 липня 2016 року під № 720573 укладено «Договір доручення», предметом якого є надання позивачем цьому товариству права від його імені вчиняти дії, визначені цим договором. Відповідно до ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору. Суд відхиляє доводи позивача про недійсність «Договору доручення» від 25 липня 2016 року №720573, оскільки ні в позовній заяві, ні в інших матеріалах справи не зазначено, чому та на підставі яких норм матеріального права він є недійсним. Позовна заява містить лише обґрунтування недійсності договору «Фінасування нових автомобілів» від 25 липня 2016 року № 720573. За таких обставин, суд позбавлений можливості дійти висновку про обґрунтованість та законність вказаних позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. За правилами ст. 88 ЦПК України та згідно ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1280 грн. (0,4 розміру мінімальної заробітної плати, яка станом на 01.01.2017 року становить), оскільки позовна вимога про визнання недійсності договору має немайновий характер, а вимога про стягнення коштів за спірним договором є наслідком визнання договору недійсним. Зважаючи на те, що позивач був звільнений від сплати судового збору за подання позову в частині визнання недійсним договору доручення № 720573 від 25 липня 2016 року укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс», у задоволенні якої судом відмовлено, то суд вважає, що судовий збір за цією позовною вимогою в розмірі 1280 грн. (0,4 розміру мінімальної заробітної плати, яка станом на 01.01.2017 року становить) підлягає стягненню в дохід держави Україна з позивача.

Outcome: partial