Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

До Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Раніше зазначена квартира належала на праві приватної власності [PERSON] з яким, позивач мешкала разом однією сім`єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу з 14.11.2014 року по [INFO]. Вони з цивільним чоловіком мали спільний бюджет, несли спільні витрати по господарству, сплаті комунальних послуг, мали взаємні права та обов`язки. [INFO] цивільний чоловік позивача помер. У цивільного чоловіка від попереднього шлюбу є син [PERSON] , який зареєстрований у належній позивачу квартирі, проте ніколи у ній не мешкав, його особистих речей в квартирі не має. Відповідач мешкає разом зі своєю матір`ю, з першого дня розлучення батьків. Реєстрація відповідача у зазначеній квартирі порушує право позивача на вільне володіння, користування і розпорядження належним їй майном, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Пояснила, що зі своїм цивільним чоловіком, який помер [INFO] , вони проживали з 14.11.2014 року однією сім`єю, вели спільне господарство, у них був спільний бюджет, вони проживали як родина. З моменту проживання з чоловіком ніхто інший, окрім них в квартирі не проживав. 05.06.2019 року між нею та [PERSON] було укладено спадковий договір, відповідно до якого [PERSON] передав їй право набуття на належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , право власності на яку вона повинна набути після його смерті. До цього, приблизно в 2019 році її цивільний чоловік просив свого сина знятися з реєстрації місця проживання у добровільному порядку. Відповідач пообіцяв, що зніметься з реєстрації, проте так цього і не зробив. Відповідач з літа 2012 року не проживає в зазначеній квартирі, його речей в квартирі не має, претензій щодо проживання в квартирі він не пред`являв. Представник позивача - адвокат Тимцясь Р.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Також зазначив, що колишній власник квартири [PERSON] , 27.12.2015 року звертався до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що на момент звернення до суду 27.12.2015 року [PERSON] був неповнолітнім, [PERSON] були уточнені позовні вимоги та рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14.04.2016 року такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] було визнано лише [PERSON] . На час укладення спадкового договору, а саме на 05.06.2019 року відповідач вже був повнолітнім. На час його повноліття, приблизно в 2019 році, [PERSON] просив свого сина знятися з реєстрації місця проживання у добровільному порядку. Відповідач обіцяв, що зніметься з реєстрації, проте так цього і не зробив. В теперішній час реєстрація місця проживання відповідача в належній на праві власності позивачу квартирі, перешкоджає належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися вказаною квартирою. Відповідач в судові засідання, призначені на 17.03.2020 року на 10.30 годину, 08.04.2020 року на 10.00 годин, 21.05.2020 року на 10.00 годин та 10.06.2020 року на 14.00 годин не з`явився з невідомої суду причини, конверти разом з судовими повістками та іншими документами, направлені за адресами його зареєстрованого та фактичного місця проживання повернулись до суду, причина повернення - «за закінченням встановленого строку зберігання», про що зазначено в довідках поштового відділення. У відповідності до ч.10 ст. 130 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказі за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] , з урахуванням вимог діючого ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки, відзив на позовну заяву не подавав, позивач та її представник не заперечували проти ухвалення по справі заочного рішення, тому суд, з урахуванням вимог ст. 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] , ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши доводи позовної заяви, матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення позивача, її представника, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що заява підлягає повному задоволенню за наступних підстав. Як вбачається з вимог ст.ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] мешкала разом однією сім`єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу з 14.11.2014 року по [INFO] з [PERSON] , колишнім власником квартири [ADDRESS] . На підставі спадкового договору від 05.06.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] після смерті [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] /а.с.7-8/. Вказана інформація підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.02.2020 року /а.с.9/. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] є сином цивільного чоловіка позивача [PERSON] , який помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 28.01.2020 року /а.с.10/. Згідно довідки старшої по будинку по [ADDRESS] від 05.02.2020 року, [PERSON] , 2001 року народження зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте не проживає за вказаною адресою з 01.06.2013 року. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] цивільний чоловік позивача [PERSON] , також був другом її чоловіка. Після розлучення [PERSON] мешкав один. Вони ходили у гості до нього разом з чоловіком. Син [PERSON] - [PERSON] після розлучення батьків мешкав з матір`ю, оскільки на той час був неповнолітнім. Коли вона з чоловіком приходили в гості до [PERSON] ніяких речей в квартирі ні його колишньої дружини, ні його сина не було. З 2014 року [PERSON] почав проживати з [PERSON] . Вони підтримували відносини із новою цивільною дружиною [PERSON] - [PERSON] . У сім`ї [PERSON] та [PERSON] ніколи розмов з приводу проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає в будинку, який знаходиться напроти будинку [ADDRESS] . Її вікна виходять на вікна квартири [PERSON] , а тепер вже [PERSON] . У них на вікнах ніколи не було штор, тому завжди все було добре видно, оскільки відстань між вікнами не велика. Знає, що раніше в квартирі [ADDRESS] проживав [PERSON] з жінкою та дитиною. Починаючи з 2012 року [PERSON] проживав сам, а в подальшому став проживав із [PERSON] . Їй відомо, що відповідач [PERSON] зараз проживає у військовому містечку в гуртожитку. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З вимог ч.1 ст. 317 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В частинах 1,2 ст. 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Однак, у зв`язку з реєстрацією відповідача у належній позивачу квартирі, остання не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник квартири /будинку/ має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. З вимог ч.2 ст. 386 ЦК України вбачається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , зареєстрований у належній на праві власності позивачу квартирі, проте з 01.06.2013 року в квартирі не проживає, його речей та іншого майна в квартирі немає, до квартири він не з`являється, претензій щодо проживання в квартирі не пред`являє. Статтею 398 ЦК України передбачено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Надані позивачем до суду правовстановлюючі та реєстраційні документи, що засвідчують набуття права власності на квартиру [ADDRESS] , підтверджують той факт, що позивач [PERSON] є єдиним законним власником даного об`єкту нерухомості, так як мала на час укладення і виконання спадкового договору від 05.06.2019 року та на час судового розгляду справи повний обсяг цивільної дієздатності та повноважень в реалізації свого права володіння, розпорядження і користування квартирою. Укладений спадковий договір ніким не оспорений, його недійсність прямо не встановлена законом, він не визнаний судом недійсним, а тому, з урахуванням вимог ст. 204 ЦК України, є правомірним. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права вбачається, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В даному випадку, судом встановлено, що [PERSON] не є членом сім`ї власника житла [PERSON] , а був зареєстрований у квартирі зі згоди колишнього власника [PERSON] , членом сім`ї якого він був. Права відповідача, який не є членом сім`ї власника спірної квартири, та право його користування квартирою були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а припинення права власності у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 638/13030/13-ц (провадження № 61-20713св18). Судом не встановлено наявності будь-якої домовленості між сторонами щодо строку відсутності відповідача у вказаній квартирі. Статтею 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, на підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд визнає позов [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються зі сплаченого позивачем судового збору у сумі 840,80 грн. 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій, у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 20 березня 2020 року №540-IX». За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закону №540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170,178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407,424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Outcome: approved