Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа ПАТ «ОТП Банк» про визнання житлового приміщення особистою приватною власністю. Свої вимоги вмотивовує тим, що 05.08.2005 р. між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, який за рішенням суду від 22.11.2010р. було розірвано, однак фактичні шлюбні відносини припинилися ще у 2007р. 22.12.2005р. ним було придбано квартиру № [ADDRESS], дану квартиру він вважає його особистою приватною власністю, оскільки 22.12.2005р. він з АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») уклав кредитний договір № ML-501/246/2005, відповідно до умов кредитного договору, йому було передано грошові кошти з цільовим призначенням для придбання нерухомості, та саме за рахунок даних кредитних коштів було придбано вищезазначену квартиру, крім того, вказував, що з метою забезпечення виконання грошового зобовязання за кредитним договором було укладеного договір іпотеки № РML-501/246/2005, в іпотеку було передано квартиру № [ADDRESS]. Крім того, зазначає, що він з моменту придбання спірної квартири так і до сьогоднішнього дня, за рахунок власних коштів сплачує наявну заборгованість, яку намагається погасити і досі, в свою чергу відповідачка не приймала участі у виконанні зобовязань за кредитним договором та у шлюбі доходу не мала. Зважаючи на вищевикладене, спірна квартира була придбана за кредитні кошти та за рахунок власних коштів відбувається погашення кредитної заборгованості, тому просить суд визнати дану квартиру його особистою приватною власність, та у звязку з чим, він вимушений звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач у судове засідання не зявився, однак надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечував. Відповідач неодноразово повідомлялася про розгляд справи належним чином, однак жодного разу в судове засідання не зявилася, з заявами та клопотаннями до суду не зверталася. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, повідомлявся заздалегідь належним чином, однак надав до суду клопотання про розгляду справи за його відсутності, а також надав до суду письмові пояснення по справі, в яких зазначає, що 22.12.2005р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-501/246/2005, відповідно до якого позичальнику були надані грошові кошти з цільовим призначенням для придбання нерухомого майна. За рахунок кредитних коштів позивачем була придбана квартира № 5, що розташована по вул. Поштова, 70 у м. Одесі. Також 22.12.2005р. з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між АКБ «РАйффайзенбанк Україна» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № РML-501/246/2005, відповідно до якого в іпотеку була передана квартира № 5, розташована по вул. Поштова, 70 у м. Одесі. За весь час користування кредитними коштами, саме позивач за рахунок власних грошових коштів сплачує заборгованість за кредитним договором та намагається погасити заборгованість. На сьогоднішній день заборгованість позивача за кредитним договором становить 17834 доларів США та переговори щодо врегулювання простроченої заборгованості здійснюється позивачем. Враховуючи, що позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд вважає розгляд справи проводити в заочному порядку за наявними документами, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розглянувши справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих позивачем доказів письмових пояснень третьої особи, та за відсутності заперечень та відзиву від відповідача, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.11.2010р. шлюб, який зареєстровано 05.08.2005р. між [PERSON] та [PERSON] розірвано, та прізвище [PERSON] змінено на дошлюбне - [PERSON]. (а.с. 31) 22.12.2005р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-501/246/2005, відповідно до якого позичальнику були надані грошові кошти в розмірі 29800 доларів США з цільовим призначенням для придбання нерухомого майна. (а.с. 5-14) Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.12.2005р. [PERSON], під час перебування в шлюбі з [PERSON], придбав за 36000 доларів США у [PERSON] квартиру № [ADDRESS], однак за особисті кошти та за кошти, які було отримано за вищезазначеним кредитним договором. Вказана квартира була оформлена особисто на позивача. (а.с. 27-30) З метою забезпечення виконання вищезазначених кредитних зобовязань, 22.12.2005р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] був укладений договір іпотеки № РML-501/246/2005, відповідно до якого в іпотеку була передана квартира № 5 розташована по вул. Поштова, 70 у м. Одесі. (а.с. 15-26) Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Засадами ст. 15 ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Згідно з п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1 ст. 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Відповідно до ст. 60 СК України (2004 р.), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов'язаний з'ясувати, чи це майно може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Після всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної заяви, так як це підтверджується зібраними по справі письмовими доказами, відсутності заперечень відповідача та поясненнями третьої особи, та іншими доказами, що наявні в матеріалах справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved