Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до державної установи «Держгідрографія» (надалі за текстом - ДУ «Держгідрографія»), про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 05.03.2020 року його було звільнено з посади заступника начальника ДУ «Держгідрографія» у зв`язку з припиненням повноважень відповідно до п. 5 ст. 41 Кодексу законів про працю України. На думку позивача наказ є незаконним, оскільки правовий статус ДУ «Держгідрографія» та невизначеність поняття «посадова особа» унеможливлює застосування до нього як до заступника начальника такої підстави розірвання договору як «припинення повноважень посадової особи», а відтак, наказ про його звільнення підлягає скасуванню, у зв`язку з чим, позивач просить поновити його на посаді заступника начальника державної установи «Держгідрографія», стягнути з установи середній заробіток за час вимушеного прогулу, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12.05.2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання та встановлено строк для надання відзиву. В подальшому, позивач збільшив позовні вимоги в частині стягнення суми середнього заробітку та просив стягнути 1 018 310,37 гривень за період вимушеного прогулу з 06.03.2020 року до 02.11.2020 року. Представник відповідача подав відзив, у якому заперечив проти позовних вимог позивача, вважаючи їх необгрунтованими, оскільки, на його думку, позивач неправильно тлумачить зміст пункту 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, поширюючи його виключно на господарські товариства, в яких створені і діють такі органи управління, як голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор, голова та член іншого органу товариства, передбаченого статутом. Натомість, на думку відповідача, вказана норма закону також поширюється і на ДУ «Держгідрографія», яка є юридичною особою публічного права і має право на здійснення підприємницької діяльності. Оскільки, на думку представника відповідача, виконавчим органом ДУ «Держгідрографія» є начальник установи та заступники начальника установи, то посада, яку займав позивача, належить до категорії керівних посад в частині особливого порядку введення такої посади до складу керівництва, а відтак, розірвання договору відповідно до пункту 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є правомірним. Також, на думку представника відповідача, позивач є посадовою особою, оскільки мав спеціальні повноваження з організаційно-розпорядчих функцій. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, представник відповідача також заперечив проти вказаних позовних вимог, оскільки, на його думку, з позивачем було проведено повний розрахунок, з урахуванням виплати йому вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітки та погашення позики, наданої ДУ «Держгідрографія» позивачу. Відтак, позовні вимоги можуть бути задоволені лише з урахуванням факту отриманих позивачем 763 149,36 грн при звільненні. Представник позивача надав відповідь на відзив, у якому заперечив проти доводів відповідача, вважаючи їх безпідставними. Оскільки за своєю організаційно-правовою формою ДУ «Держгідрографія» не є підприємством, то на неї не можуть поширюватися положення пункту 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. В державній установі відсутні як правління, так і наглядова рада, позивач не був членом вказаних органів, і його повноваження не припинялися загальними зборами товариства або іншим органом, уповноваженим призначати членів правління або іншого виконавчого органу. Щодо виплати середнього заробітку представник позивача зазначив, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, і законодавство не містить будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Представник відповідача надав заперечення на відповідь на відзив, у яких не погодився з доводами сторони позивача. Зазначив, що фактично ДУ «Держгідрографія» наділено правами та обов`язками державного комерційного підприємства, а відтак, до його посадових осіб можуть бути застосовані такі підстави для звільнення як припинення повноважень. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Наказом від 21.11.2019 року № 293-к позивача було призначено заступником начальника ДУ «Держгідрографія» за погодженням з Державною службою морського та річкового транспорту України (а.с. 32). Відповідно до п. 1 наказу ДУ «Держгідрографія» від 05.03.2020 року № 71-к позивача було звільнено з посади заступника начальника установи 05.03.2020 року у зв`язку з припиненням повноважень відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України (а.с. 8). Згідно з положенням ДУ «Держгідрографія», затвердженим наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 30.05.2019 року № 224 державна установа заснована на державній власності і належить до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту України, який є уповноваженим органом управління. Відповідно до п. 6.1, 6.2 положення управління установою здійснює начальник установи (керівник установи), якого призначає та звільняє з посади уповноважений орган управління відповідно до законодавства. Керівник установи самостійно, в межах своєї компетенції, вирішує усі питання діяльності установи за винятком тих, що віднесені положенням до компетенції уповноваженого органу управління. Відповідно до пункту 6.5 положення всі заступники керівника установи, головний бухгалтер та начальник юридичної служби призначаються керівником установи за погодженням з уповноваженим органом управління (а.с. 9-22). Відповідно до листа від 21.11.2019 № 5533/05/15-19 Державна служба морського та річкового транспорту України погодила призначення позивача на посаду заступника начальника ДУ «Держгідрографія» (а.с. 106). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 40 КЗпП України Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Крім підстав, передбачених ст. 40 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: 1) одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; 1-1) винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати; 2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу; 3) вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи; 4) перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи; 4-1) наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції»; 5) припинення повноважень посадових осіб. Аналіз положень ст.41 КЗпП України свідчить про те, що додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу встановлено для окремих категорій працівників, зокрема, пункт 5 частини 1 цієї статті передбачає припинення повноважень посадових осіб. Норму ч. 1 ст. 41 КЗпП України було доповнено п. 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року1255-VII, який набрав чинності 01 червня 2014 року (далі Закон 1255 - VII), і зміни, що були внесені Законом № 1255-VII до ч.1 ст. 41 КЗпП, стосуються реалізації трудових відносин винятково із такою окремою категорією працівників, як посадові особи господарських товариств. У пункті 15 статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17 вересня 2008 року міститься визначення уточненого поняття «посадові особи органів акціонерного товариства». Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, головний бухгалтер, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Оскільки Законом № 1255-VII були внесені зміни у тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», то, розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв`язку, можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів, що в свою чергу підтверджує неможливість застосування відповідної норми пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України до заступника начальника державної установи, яким є позивач. У пункті 5 частини першої статті 41 КЗпП України однією з підстав звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу зазначено припинення повноважень посадових осіб. Як у назві вказаної вище норми, зокрема статтю 41 КЗпП України «Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов», так і у її зміст закладені певні особливості розірвання трудового договору з працівником, який є посадовою особою. Вказівка на звільнення «за певних умов» у пункті 5 цієї норми закону такою умовою вказує «припинення повноважень». Тобто, розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи. Отже, поняття «розірвання трудового договору з посадовою особою» і «припинення повноважень посадової особи» не є ідентичними. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у справі № 753/1150/17 (Постанова від 13.06.2018 року). Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що розірвання трудового договору з позивачем відбулося внаслідок припинення його повноважень як посадової особи, в той час як дотримання процедури припинення повноважень посадової особи є гарантією дотримання прав і інтересів працівника. Матеріали справи не містять посилань на те, з яких підстав було припинено повноваження позивача та яким органом. Відтак, видання наказу щодо звільнення позивача з посади у зв`язку з припиненням повноважень є безпідставним та таким, що не грунтується на вимогах закону. Суд критично сприймає доводи сторони відповідача щодо того, що позивача було звільнено з посади законно, у зв`язку з припиненням його повноважень як посадової особи, оскільки вказані доводи не підтверджуються матеріалами справи, а крім того, державна установа за своєю організаційно-правовою формою не юридичною особою, посадові особи якої можуть бути звільнено внаслідок припинення повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника державної установи «Держгідрографія» підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за вимушений прогул суд зазначено наступне. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивачем надано довідку про доходи, відповідно до якої його середньогодинна заробітна плата складає 777,93 грн (а.с. 76). Кількість робочих днів за період з 06.03.2020 року по 02.11.2020 року складає 164 дні. Кількість робочих годин, з урахуванням восьмигодинного робочого дня та трьох семигодинних робочих днів за цей період, складає 161*8+3*7=1309 робочих годин. Відтак, сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню, становить 777,93 * 1309 = 1 018 310,37 гривень. Суд критично ставиться до доводів сторони відповідача щодо необхідності врахування та взаємозаліку наявності непогашених боргових зобов`язань позивача перед підприємством та виплати йому шестимісячного середнього заробітку під час звільнення, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-511цс16 (Постанова від 25.05.2016 року). Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за вимушений прогул підлягають задоволенню. Відповідно до принципу диспозитивності, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 10 183,10 гривень. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Стороною позивача було надано договір про надання правової допомоги № 30/2020 від 18.03.2020 року, додаток № 1 до вказаного договору, квитанція № 3_5 від 26.03.2020 року на суму 13 608 грн, квитанція № 2_5 від 30.03.2020 року на суму 12 000 гривень, акт наданої правової допомоги від 09.10.2020 року на суму 25 608 гривень. Стороною відповідача наданий позивачу обсяг правничої допомоги не було спростовано. Відтак, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 25 608 гривень. З огляду на викладене,

Outcome: approved