Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовною заявою до виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності на частину побудов. В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що йому на праві власності належить домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], яке знаходиться на земельній ділянці, розміром 0,0494 га, яка належить також йому на праві власності на підставі державного акту. На території домоволодіння, в тому числі знаходяться і гаражі під літерами Г та Д. Позивачем зазначено, що він збільшив розміри гаражів, відповідно з 16,4 кв. м. до 20,5 кв. м. і з 15,9 кв.м. до 19,8 кв.м. У зв'язку з чим, він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав, та посилаючись на ст. 16, 375, 376 ЦК України просить суд визнати за ним право власності на частину гаражу, літера Г - площею 4,1 кв.м. та частину гаражу літера Д - площею 3,9 кв. м., які розташовані за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання не з'явився позивач, подав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не подавав, в зв'язку з чим, суд, враховуючи заяву представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 224 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. [PERSON] належить на праві власності жилий будинок з належними господарськими будівлями по [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 27 жовтня 2001 року та зареєстрованим в реєстрі за № 4844. Домоволодіння, розташоване на земельній ділянці, розміром 497 кв. м. Державний акт про право власності на землю серії ІІІ-ДП № 009536, виданий [PERSON] в тому, що на підставі рішення договору купівлі-продажу земельної ділянки 14.06.2002 року № 1696 йому передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0497 гектарів в межах згідно плану для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради від 16.08.2002 року № 604 дозволено [PERSON] реконструкцію житлового будинку з прибудовою житлових приміщень, будівництво сараю та басейну на території домоволодіння [ADDRESS]. Технічний паспорт, виданий Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 22 листопада 2002 року має примітку про побудоване самовільно частину гаражу Г - 4,1 кв. м, частину гаражу Д - 4,0 кв. м. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Відповідно до ч.2 чт.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). Крім того, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Тому звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. У пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 роз'яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Виходячи з наведених норм матеріального права, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено,що споруди,на яке судом визнано право власності є самовільним будівництвом і підстави, визначені законом про можливість визнання права власності на таке будівництво, відсутні. Позивач не отримував дозвіл на будівництво прибудов до гаражу, а також йому не виділялась земельна ділянка під вже збудовані споруди. Позивач не звертався до компетентних органів з питання прийняття до експлуатації побудованих споруд не звертався, відмову не отримував. Вказане свідчить про відсутність спору між позивачами та виконавчим комітетом Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, що в свою чергу,виключає можливість захисту права в порядку ст.3 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed