Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 07.08.2017 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON]\~ про визнання особи такою, що втратило право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації. Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. Позивач є власником будинку №5 по провулку Тополиний у м. Одесі, відповідачка колишньою дружиною позивача, а [PERSON] та [PERSON] дітьми [PERSON]. Позивач посилався на те, що відповідачі зареєстровані у будинку, власником якого є він, проте фактично з моменту реєстрації за даною адресою (у 2009 році) по теперішній час вони у зазначеному будинку не проживають та не зявляються. Зазначив, що дане підтверджується відомостями, наданими органом самоорганізації населення Комітету мікрорайону «Приморський» у м. Одесі та свідченнями громадянки [PERSON], яка з листопада 2015 року проживає у вказаному будинку на підставі договору від 18.11.2015 року. За вказаних обставин вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням. Як правові підстави позову зазначив положення ст. 391, ч.2 ст. 405 ЦК України, ст. 72 ЖК України. Дана справа, в порядку ст. 11-1 ЦПК України, передана судді Свяченої Ю.Б., для розгляду та ухвалою суду від 09.08.2017 року було відкрито провадження у справі. На підставі Рішення Першої Дисциплінарної палата Вищої ради правосуддя № 3723/3дп/15-17 від 2.11.2017 до ухвалення Вищою радою правосуддя рішення про звільнення з посади або скасування рішення Дисциплінарної палати у\~ відношенні судді Свяченої Ю.Б., відповідно до наказу керівника апарату суду № 218/а від 08.12.2017р., та на підставі службової записки помічника судді Діденко К.В., з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, здійснено повторний авторозподіл справи. Справа надійшла\~до провадження\~судді Домусчі\~Л.\~В.\~та ухвалою суду від 22.02.2018 року її\~ прийнято до провадження та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 19.03.2018 року. 19.03.2018 року розгляд справи був відкладений на 02.05.2018 року через відсутність у суду підтверджуючих документів щодо належності сповіщення відповідачів по справі. Ухвалою суду від 02.05.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 27.06.2018 року. 27.06.2018 року суд протокольно задовольнив клопотання представника [PERSON] та на підставі ст. 127 ЦПК України встановив стороні відповідачі строк в 20 днів для надання відзиву. Розгляд справи був відкладений на 10.10.2018 року. До суду 26.07.2018 року надійшов письмовий відзив на позов від представника [PERSON] (а.с.126-130), згідно якого зазначили, що шлюб між позивачем та [PERSON] розірваний 06.10.2017 року, що визнається і позивачем. Із моменту розірвання шлюбу [PERSON] чинить самоправство, він забороняє будь-яким чином зявлятись відповідач у спірному будинку, мотивуючи тим, що він є власником майна та має право одноособово позбавити її право користування майном. Із цих підстав [PERSON] звернулась до правоохоронних органів, а саме до Шевченківського ВП ГУНП в м. Одесі про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 365 КК України. Вважає, що такі дії позивача порушують вимоги ст. 64 ЖК України щодо прав члена сімї наймача. Додатково посилались на те, що орган самоорганізації населення Комітету мікрорайону «Приморський» у м. Одесі не є належним органом, який надає дійсну та діючу інформацію про місце проживання/ перебування осіб, також даний орган не має право на складання «Акту обстеження житлового будинку» (такими повноваженнями були наділення експлуатуючими організаціями). Стверджували, що поданий позивачем «акт обстеження житлового будинку» ОСН КМ «Приморський» не відповідає вимогам постанови Ради Української РСР від 26.04.1984 р. №189, також вважає що даний акт засвідчує факт відсутності відповідачів у будинку лише на день його складання (тобто станом на 03.08.2017 року). Інших належних та допустимих доказів щодо не проживання відповідачів з 2009 року по 2017 рік у вказаному будинку позивачем не надано. Причиною ж того, що відповідачі з 2017 року не проживають в даній оселі є те, що позивач сам вчиняє дії, які не дозволяють їм жити за вказаним місцем реєстрації, а тому причина їх не проживання є поважною. Посилались на те, що припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За викладених обставин просили відмовити у задоволенні позову. 10.10.2018 року розгляд справи був відкладений на 03.12.2018 року у звязку з перебуванням судді у відпустці. 03.12.2018 року за клопотанням сторін розгляд справи був відкладений на 29.01.2019 року. У судове засідання 29.01.2019 року сторони не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Від представника позивача [PERSON] (по ордеру серії ОД №102818 віл 29.01.2019 року) до суду надійшла заява, згідно якої просила справу розглядати за її відсутності та наполягала на задоволенні позову. У минулих судових засідання представник позивача [PERSON] наполягав на обставинах, викладених у позові, надав суду для огляду оригінал домової книги, згідно якої відповідачі зареєстровані у спірному будинку №5 по провулку Тополиний у м. Одесі. Пояснив, що позивач у будинку не зареєстрований, проте він є власником 1/2 частини будинку на підставі договору дарування. Відповідачі ж із моменту їх реєстрації (2009 року) до теперішнього часу в будинку не проживали. Посилався, що сама відповідачка не заперечує факт їх не проживання протягом 2017 року (тобто більше 1 року), що вже є підставою для визнання їх втратившими право користування, реєстрації відповідачів їх не хвилює, їм важливе лише встановити факт втрати відповідачами права користування спірним приміщення. Спірним будинком користується інша особа. Представник [PERSON] [PERSON] (по ордеру серії ОД №334055 від 11.05.2018 року) надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за їх відсутності та заперечував проти задоволення позову, просив відмовити із врахуванням їх пояснень, наданих у відзиві. Пояснив, що сторони були однією сімєю і право користування у відповідачки виникло як члена сімї, інші ж відповідачі користуються таким ж правам та обовязками як і наймач. Після розірвання шлюбу 06.10.2017 року їх стосунки погіршились, позивач фактично вигнав відповідачку з дітьми із будинку (з цього приводу вони звернулися до правоохоронних органів (15.06.2018 року). Також між сторонами існує спір щодо поділу спільного сумісного майна подружжя. На думку сторони відповідача, вони мають право на 1/2 частину будинку. Представник посилався, що відповідачка мешкала у спірному будинку (іншої реєстрації не має), проте повідомити до якого час не зміг. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відзиву на позов не подали. У звязку з викладеним та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У звязку з цим, датою складення цього судового рішення є 23 травня 2018 року. Суд, дослідивши матеріали справи, із урахуванням пояснень представників сторін, наданих у минулих судових засіданнях, приходить до наступних висновків. Згідно зі ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку під №5 по вулиці Тополева (вул. Тополина) у м. Одесі, житловою площею 51,2 кв.м., що підтверджується відповідним договором дарування від 27.05.2006 року (реєстрований №8-1974 (а.с.99), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11020007 від 22.06.2006 року (а.с.12). Згідно рішення Одеської міської ради від 27.06.2006 року №016435 «Про перейменування вулиць та провулків з однаковими назвами, розташованих у різних районах міста Одеси», вулицю Тополину перейменовано у провулок Тополиний. Судом також встановлено, що [PERSON] та відповідачка [PERSON] із 20.08.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 06.10.2017 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ЖД №149569 від 06.10.2017 року. Із позову та пояснень сторін вбачається, що відповідачка разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у будинку під №5 по пров. Тополиний у м. Одесі з серпня 2009 року. Зазначене підтверджується також оглянутим у судовому засіданні оригіналом домової книжки. При цьому, згідно пояснень представника позивача та обставин, викладених у позові, відповідачі не проживають та не користуються спірним будинком із моменту їх реєстрації (2009 року) по теперішній час, що саме і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Статтею 13ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно частин першої та третьої статті 319\~ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 383\~ЦК України передбачено, що власник житлового будинку чи квартири має право користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150 ЖК України, Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Тож із вищевказаних норм випливає, що саме власнику будинку належить право користування та розпорядження своєю власністю і поряд з ним мають право користування цим будинком члени його сім'ї. Право члена сім'ї власника будинку на користування будинку існує лише до тих пір, поки право власності на нього не припинене. Згідно зі ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.\~\~ Згідно зі ст.71\~ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Отже ст.\~71\~ЖК України стосується збереження жилого приміщення за наймачем або членом його сім'ї в будинках державного і громадського фонду, а ст.\~405\~ЦК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в приватному жилому фонді. Ці норми закону є гарантією житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання, однак вони встановлюють різну правову природу та особливості припинення права користування жилим приміщенням. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72\~ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Частину будинку, що розташований: м. Одеса, пров. Тополиний, буд. 5, не відноситься до державного чи громадського фонду, а є власністю позивача. Оскільки відповідачі є колишніми членами сім'ї позивача, тому спірні правовідносини між сторонами регулюються ст.156\~ЖК України та ст.405 ЦК України. У звязку з чим позов [PERSON], заявлений із підстав ст. 72 ЖК України, задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 4 ст.\~9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~156\~ЖК України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156\~ЖК України припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє права колишнього члена сім'ї власника на користування житлом. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. А відповідно до ч.2 ст.405\~ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Аналізуючи вказану норму ст. 405 ЦК України, можна дійти висновку, що при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Відповідно до норм ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд вбачає, що підтвердження обставин позову позивач надав до суду акт обстеження жилого будинку, складений 03.08.2017 року органом самоорганізації населення Комітету мікрорайону «Приморський» у м. Одесі, (а.с.14) та договір позички від 18.11.2015 року, згідно якого приміщення у будинку №5 по пров. Тополиний у м. Одесі були передані у користування [PERSON] (а.с.16). При цьому, суд не вбачає, що дані докази є належними та достатніми для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним будинком, оскільки не підтверджують факт їх відсутності більше року. Інших доказів на підтвердження доводів позову щодо непроживання відповідачки та її дітей в спірному будинку без поважних причин понад один рік чи вибуття їх на інше постійне місце проживання, Позивач не надав та не просив їх забезпечити. При цьому, іншої адреси, за якою нібито мешкали відповідачі, позивач суду не повідомив. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а отже, відповідачі було членами сім'ї [PERSON] і навіть після припинення сімейних відносин між сторонами у справі, відповідачка разом із дітьми не позбавлені права користуватися спірним будинком та проживати у ньому, оскільки сам по собі факт припинення сімейних відносин не є правовою підставою для виселення особи із займаного жилого приміщення. При цьому суд не приймає до уваги заяву [PERSON], подану нею до Шевченківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області 15.06.2018 року, з приводу створення [PERSON] перешкод їй та її дітям у користуванні спірним будинком, оскільки таке звернення було здійснене вже після початку розгляду спору судом та не може достеменним доказом по справі. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). З огляду на викладене суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON], а тому відмовляє у їх задоволенні. Крім того, із матеріалів справи не вбачається реальної небезпеки порушення прав власності чи законного володіння позивача зі сторони відповідачів, так як перешкод у користуванні належним позивачу майном відповідачами не здійснюється, не створює загрози для нормального фізичного та морального існування проживання у будинку (при цьому позивач у спірному будинку не мешкає), тому суд вбачає, що право власності, володіння та розпорядження позивача щодо вказаного приміщення у даному разі не порушені. Відповідно до\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Згідно з ч. 1, 2\~ст. 141 ЦПК України,\~Судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~повязані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог [PERSON], суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачів судових витрат.

Outcome: dismissed