Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

До суду звернувся представник позивача - адвокат [PERSON] з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.04.2012 року, виданого державним нотаріусом Другої синельниковської державної контори Дніпропетровської області Мельниковим О.Ж., позивач є власником 2/5 житлового будинку [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці площею 1162 м2 міської ради. Згідно з витягом індексний номер 32407194 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.01.2015 року реєстраційної служби Синельниковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області позивачу на праві приватної власності належать: 2/5 житлового будинку за адресою: [ADDRESS]: А-2 - жилий будинок, Б-1 - сарай, П-1 - погріб, В-1 - вбиральня, Д-1 - сарай, Г-1 - гараж, Е-1 - сарай, 3-1 - гараж, Ж-1 - гараж, К-1 - сарай, №1,3,4,5, - огорожа, №2 - каналізаційна яма загальна площа 308,7 м2, житлова площа 151,6 м2. Син позивача відповідач [PERSON], 02.08.1995 року одружився на [PERSON] і проживав своєю сім'єю окремо від позивача у [ADDRESS]. Через 3 роки дане подружжя шлюб припинили його розірванням. Після чого відповідач знаходиться у фактичних шлюбних відношеннях з [PERSON], від яких народилося двоє дітей. У 2000 році відповідач на роботі отримав двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], її приватизував і в квітні 2001 року продав як належну йому на праві приватної власності. З того часу відповідач з [PERSON] з дозволу позивача оселилася в частині будинку [ADDRESS] на період поки дане подружжя знайде для купівлі підходяще житло. Відповідач [PERSON] з 26.04.2001р. зареєструвався за цією адресою, а відповідач [PERSON] за цією адресою не зареєстрована. При цьому, будь-який договір на право користування і володіння власністю позивача за адресою: будинок [ADDRESS] з відповідачем не укладався. Останній не побажав узаконити перебування його сім'ї в будинку позивача. За весь час користування його майном позивач не отримав від відповідачів жодної копійки. Спочатку позивач, проживаючи в іншому місці, мав можливість вільно, зі своїми ключами прийти до свого будинку, принести якісь речі, або забрати необхідні йому предмети, що знаходились в квартирах будинку, а також в підсобних приміщеннях у дворі будинку. Позивач у 2013 році тяжко захворів хворобою, що в Україні не лікується, у зв'язку з чим попросив відповідача для лікування повернути йому частину від значної суми грошей, яку давав тому щоб він поклав в надійний банк на депозит. Відповідач категорично відмовив, заявивши, що тих грошей у нього вже давно немає. Після зазначених подій дорослі відповідачі почали діяти всупереч правам і інтересам власника, з дозволу якого вони і їх діти володіли вищезазначеним будинком і підсобними приміщеннями. Для того, щоб більше не допускати позивача до цієї його власності відповідачі змінили всі замки на дверях у будинку, в підсобних приміщеннях у дворі та на воротах. З тією ж метою завели у дворі злого собаку. В результаті таких дій відповідачів позивач втратив можливість не тільки користуватися своїм будинком, підсобними приміщеннями та своїми речами в них, а також володіти і розпоряджатися цим своїм майном. Він неодноразово намагався врозумити відповідачів, але це не дало позитивного результату. Протиправні дії відповідачів відносно позивача, які продовжують володіти його майном, тривають до сьогодні. Позивач неодноразово звертався за допомогою до поліції, прокуратури, представників громадськості. Останні склали акт, в якому відображено, що 15.08.2017 року вони разом з позивачем тривалий час намагалися достукатися до відповідачів, але ворота були закриті на ключ і до них ніхто не вийшов. З відповідей поліції і прокуратури вбачається, що вони рекомендують позивачу звертатися до суду. 23 вересня 2017 року позивач рекомендованою поштою направив відповідачу листа, в якому нагадав, що саме він є власником майна, в якому мешкає відповідач з родиною. А той його не пускає навіть на поріг для чого змінив замки та завів злого собаку. Позивач також нагадав, що на даний час в нього немає житла, тому запропонував протягом місяця з дня отримання цього листа повністю звільнити від присутності відповідачів належну йому частину будинку інакше буде змушений звернутися за захистом права власника до суду. Як вбачається з роздруківки з офіційного веб-сайту Укрпошти станом на 27.10.2017р. про поштове відправлення від 23.09.2017р. №4900056137314 поштовим відділенням 52500 у м.Синельникове 3.10.2017р. вже вдруге було повідомлено адресату про таке надходження, але він його не отримує. Просить суд витребувати від володільців: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], належні [PERSON] на праві власності: 2/5 житлового будинку за адресою: [ADDRESS]: А-2 жилий будинок, Б-1 - сарай, П-1 - погріб, В-1 - вбиральня, Д-1 - сарай, Г-1 - гараж, Е-1 - сарай, 3-1 - гараж, Ж-1 - гараж, К-1 - сарай, №1,3,4,5, - огорожа, №2 - каналізаційна яма загальна площа 308,7 м2, житлова площа 151,6 м2 шляхом виселення відповідачів з переліченого майна разом з майном даних осіб і домашніми тваринами. Заборонити зазначеним особам користуватися майном, що належить [PERSON], і знаходиться за адресою: [ADDRESS]; вселити [PERSON] в належні йому на праві приватної власності 2/5 житлового будинку за адресою: [ADDRESS]; стягнути з відповідачів на користь [PERSON] судові витрати. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, де зазначив, що з моменту народження і по теперішній час він мешкає в будинку за адресою: [ADDRESS]. Приблизно до 1998 року він мешкав в будинку з колишнім власником [PERSON], вів з ним спільне господарство, у зв'язку з похилим віком останнього ніс весь тягар по у триманню будинку і прибудинкової території. [INFO] [PERSON] помер і оформленням документів на будинок на ім'я відповідача займався його батько - позивач по справі [PERSON], який створив нову сім'ю і з 1995 року у зазначеному будинку не проживав. У 2000 році відповідач отримав на підприємстві, де працював, двокімнатну квартиру, однак у зв'язку з необхідністю утримувати будинок, в якому проживав, змушений був квартиру продати і витрачати кошти на ремонт і утримання будинку. За час володіння будинком ним та цивільною дружиною відповідача [PERSON], з якою останній проживає у будинку з серпня 1999 року, були понесені значні фінансові витрати на ремонт та утримання будинку, повністю замінені старі дерев'яні вікна на сучасні енерго-сберігаючі металопластикові вікна, замінений старий газовий котел на сучасний економічний, встановлений сучасний газовий водонагрівач, оформлені всі необхідні дозволи на встановлення та встановлено єлектроопалення в будинку, у тому числі сучасний електричний котел та понесені витрати з встановлення та програмування богатозонного приладу обліку електроенергії. На ім'я відповідача укладені всі договори на комунальні послуги, зокрема на водо-, газо- та електропостачання, договір на вивіз твердих побутових відходів, понесені затрати на підключення будинку до мережі інтернет за допомогою оптичного кабелю, побудований металевий паркан. Всі ці обставини підтверджують факт добросовісного володіння та утримання будинка. На сьогоднішній день відповідач продовжую проживати у вказаному будинку, добросовісно та безперервно володію та відкрито користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримую його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт. Відповідач посилається на вимоги ст.344 ЦК України і просить суд визнати за ним право власності на 2/5 частини вказаного житлового будинку за набувальною давністю. У судовому засіданні позивач [PERSON] первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнав. Також зазначив, що він дійсно проживав окремо з жінкою, а відповідач разом з цивільною дружиною та дітьми мешкає у вищезазначеному будинку. У даному будинку він проживав до 1999 року, а потім захворів і лікувався в Ізраїлі. На даний час сім'я позивача розпалася і мешкати йому ніде, в той час як відповідач має у власності квартиру у м.Дніпрі. Після розпаду його сім'ї позивач просив відповідачів виділити йому одну кімнату в будинку для проживання, однак відповідач [PERSON] проти цього заперечувала і грозилася піти з будинку. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У задоволенні первісних позовних вимог просив відмовити. Також зазначив, що він з дитинства мешкає у вказаному будинку, з 1999 року він проживає в будинку разом з [PERSON], від якої має двох малолітніх дітей. Його батько - позивач по справі [PERSON] у будинку тривалий час не проживав, мешкав з різними жінками. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. У задоволенні первісних позовних вимог просила відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився з невідомиз суду причин. Під час судового розгляду справи судом були оглянуті письмові докази у справі. Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, вважає, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 квітня 2012 року, виданого державним нотаріусом Другої синельниковської державної контори Дніпропетровської області Мельниковим О.Ж., позивач [PERSON] є власником 2/5 житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 січня 2015 року реєстраційної служби Синельниковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області індексний номер 32407194, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належать 2/5 житлового будинку за адресою: [ADDRESS], які складаються з: А-2 - жилий будинок, Б-1 - сарай, П-1 - погріб, В-1 - вбиральня, Д-1 - сарай, Г-1 - гараж, Е-1 - сарай, 3-1 - гараж, Ж-1 - гараж, К-1 - сарай, №1,3,4,5, - огорожа, №2 - каналізаційна яма, загальна площа 308,7 кв.м, житлова площа 151,6 кв. м. З акту від 15 серпня 2017 року складеною комісією квартального комітету №12 м. Синельникове у складі дільничного [PERSON], голови [PERSON] та свідків [PERSON] та [PERSON], які проживають за адресою: [ADDRESS] а вбачається, що за адресою: [ADDRESS], на даний час проживає син [PERSON] зі своєю родиною, які перешкоджають йому проживати у його будинку. Також в акті зазначено, що 15 серпня 2017 року тривалий час комісія намагалися достукатися до відповідачів, але ворота були зачинені на ключ і до них ніхто не вийшов. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УМВС України у Дніпропетровській області, станом на 09листопада 2017 року відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УМВС України у Дніпропетровській області, станом на 28.11.2017 року відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УМВС України у Дніпропетровській області, станом на 28 листопада 2017 року [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Частиною 4 ст.9 ЖК Української РСР, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст.ст.150, 155 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ст.1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 1 Конституції України наголошує на тому, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статями 316-320, 321, 328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтями 386-393 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підстави витребування майна від добросовісного набувача повністю передбачені ст.388 ЦК України. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом було встановлено, що позивач [PERSON] - є одноособовим власником 2/5 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак, на сьогоднішній день відповідач [PERSON] безпідставно перешкоджає власнику проживати у вищевказаному будинку, чим порушує законні права власності, розпорядження та володіння позивача. Отже, позовні вимоги в частині вселення позивача в належні йому на праві власності 2/5 житлового будинку за адресою: [ADDRESS], суд вважає обґрунтованими. Позовні вимоги в частині виселення відповідачів із зазначеної частини житлового будинку не підлягають задоволенню. Так, судом було встановлено і у судовому засіданні не заперечувався факт тривалого проживання відповідача [PERSON] у вказаному будинку. Також у судовому засіданні був встановлений факт проживання відповідача [PERSON] у вказаному будинку однією сім'єю з [PERSON] з 1999 року, від спільного проживання відповідачі мають двох малолітніх дітей, які також мешкають у будинку. Правові підстави позбавлення особи права на користування житлови визначені у ст.405 ЦК України. Так, відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У даному випадку встановлено, що відповідачі протягом тривалого часу мешкають у вищезазначеному будинку, мають двох малолітніх дітей, які також мешкають там з моменту народження, відповідач [PERSON] мешкає в будинку ще під час, коли його власником був не позивач, а [PERSON], в той час як сам позивач протягом тривалого часу в будинку не проживає, у зв'язку з чим правових підстав для виселення відповідачів з будинку не існує. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на майно за набувальною давністю не підлягають задоволенню. Так, відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Аналізуючи зміст наведеної законодавчої норми, суд вважає за необхідне зазначити, що ст.344 ЦК України розповсюджується на випадки фактичного, безтитульного володіння чужим майном, тобто фактично повинна йти мова про незаконне безпідставне фактичне володіння особою чужим майном, яке не було наслідком недобросовісної поведінки особи, тому за умови володіння особою цим майном відкрито та безперервно протягом певного часу, особа має право набути на нього право власності. У разі, якщо майно було отримане особою на підставі певного юридичного титулу (договору, рішення та інше), то мова про набувальну давність йти не може. Судом встановлено, що вищезазначена частина житлового будинку належала на праві власності [PERSON], з яким проживав відповідач [PERSON]. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 квітня 2012 року спадкоємцем і відповідно власником вказаної частини будинку став позивач [PERSON], право власності зареєстровано 17 січня 2015 року. Відповідач [PERSON] протягом тривалого часу проживав у зазначеному будинку на правах користувача, зокрема члена сім'ї померлого [PERSON], у звязку з чим у даному випадку мова про незаконне безпідставне фактичне володіння відповідачем чужим майном, яке не було наслідком його недобросовісної поведінки йти не може. Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою частково, а наявність фактів, якими відповідач обгрунтовує свої зустрічні позовні вимоги, не є встановленою. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial