Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

До суду 24.06.2016 року звернулась Одеська міська рада з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартири [ADDRESS] . Відповідно до письмової заяви Одеської міської ради від 07.05.2018 року( а/с 134) ухвалою суду від 30.10.2018 року (а/с 186) було замінено відповідача на [PERSON] , із залучення [PERSON] в якості третій особи на стороні відповідача. Письмовою заявою від 03.12.2018 року ( а/с 192) позовні вимоги Одеської міської ради були збільшені та окрім витребування майна, позивача просить суд встановити порядок виконання рішення суду шляхом визначення, що після набрання рішенням законної сили, воно є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , яке зареєстроване приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланським А.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31699217 від 04.10.2016 року, а також підставою для реєстрації за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради права власності на двохкімнатну квартиру загальною площею 48,6 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2013 року по справі №520/7568/13ц. яке залишено у силі ухвалою Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2014 року, дана квартира визнана власністю Одеської міської ради як відумерла спадщина та витребувана з чужого незаконного володіння [PERSON] , яка незаконно провела відчуження даного майна 08.07.2013 року [PERSON] , яка в свою чергу незаконно продала квартиру 04.10.2016 року [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, наполягаючи на тому, що Одеська міська рада як єдиний законний власник спірної квартири має право захищати свою власність шляхом витребування майна, а визначення порядку виконання рішення допоможе належним чином виконати дане рішення. Представник третьої особи Гудзікевич Я.О., у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими, враховуючи наявні рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.08.2014 року по справі №520/17252/13ц , було часткове змінено рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.12.2014 року, якими було відмовлено у задоволенні у позовних вимогах заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] та [PERSON] про витребування цього ж самого майна, із зазначенням у мотивувальної частині рішення апеляційного суду про презумпцію добросовісності набувача, яке не потребує додаткового захисту. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] , які належним чином викликались до судового засідання за місцем їх реєстрації та постійного проживання, до суду не з`являлись, заяв та клопотань не надавали, тому суд розглянув справу за їх відсутністю на підставі наявних у справі матеріалів та доказів. Ухвалою суду від 12.12.2016 року по справі було закрито провадження, у зв`язку із наявним рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.07.2014 суду, яким було відмовлено у задоволенні позову ОМР про визнання права власності на відумерлу спадщину спірне майно. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.02.2017 року ухвала суду від 12.12.2016 року була скасована та справа направлена для продовження розгляду до районного суду. Як встановлено у судовому засіданні відповідно до рішення Київського районного суду\~\~м. Одеси від 10 грудня 2009 року [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] . На підставі договору дарування від 18 червня 2010 року, укладеному\~\~між [PERSON] та [PERSON] , остання набула право власності на вказану квартиру. У подальшому, [PERSON] відчужила спірну квартиру дочці [PERSON] , шляхом укладення 7 грудня 2010 року договору дарування. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 8 грудня 2011 року договір дарування від 18 червня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ,\~\~визнано недійсним. [PERSON] , який згідно рішення апеляційного суду залишився власником спірної квартири помер [INFO] , та після його смерті спадкоємців за законом та за заповітом не було. Дані обставини встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2013 року у справі № 520/7568,13ц за позовом Одеської міської ради до [PERSON] , третя особа [PERSON] , яким було задоволено позов ОМР і квартира [ADDRESS] визнана відумерлою спадщиною, та за Одеською міською радою визнано право власності на дану квартиру, а також квартира витребувана з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.07.2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2013 року скасовано, та відмовлено у задоволені позову Одеської міської раді. Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 19.07.2013 року скасовано та залишено в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2013 року. Під час судових проваджень, на підставі договору купівлі-продажу №827 від 08.07.2013 року право власності на спірну квартиру отримала [PERSON] , яка в свою чергу 04.10.2016 року, шляхом укладення договору купівлі-продажу, продала спірну квартиру [PERSON] . Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.1 додаткового Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Правовідносини пов`язані із отриманням, використанням та захистом права власності врегульовані Конституцією України та цивільним кодексом України ( далі ЦК). Статтею 41 Конституції України визначено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Також зазначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ч.1 ст. 317 ЦК). Згідно ч.1,2\~ст.\~328\~ЦК Право\~власності набувається\~на підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього ( ч.1 ст. 330 ЦК ). \~Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним ( ч.1 ст. 387 ЦК ). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача, встановлено у ч. 1 ст. 388 ЦК : Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства про виникнення, припинення, захист права власності та інших речових прав пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу у п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року судам надав такі роз`яснення: Відповідно до положень\~частини першої статті 388 ЦК\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Оскільки відповідно до\~статті 1218 ЦК\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Постановою від\~17 лютого 2016 року\~у справі № 6-2407цс15 Верховний Суд України скасував судові рішення, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи вказані судові рішення Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що норма ч. 1 ст.\~216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача,\~\~з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК. Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування віндикаційного позову, якщо для цього є підстави, передбачені ст. 1212 ЦК, які дають право витребувати в набувача це майно. У випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і, відповідно, застосувати належні норми законодавства,

Outcome: approved