Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 12 березня 2020 року надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, у якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість у розмірі 737, 14 доларів США, що еквівалентно 18\~111, 53 грн. станом на 07 лютого 2020 року за кредитним договором № DNR0GK00000264 від 22 травня 2006 року, а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 22 травня 2006 року було укладено кредитний договір № DNR0GK00000264, за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 28759 доларів США та строк до 21 травня 2021 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а відповідач в порушення умов кредитного договору не здійснював погашення заборгованості, у зв`язку з чим станом на 07 лютого 2020 року виникла заборгованість у розмірі 737, 14 доларів США (пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання). В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 737, 14 доларів США (пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання) (а.с.1-3). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 12 березня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с. 37). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідачів (а.с. 38-41). До суду 29 квітня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідачів (а.с.42-47). Ухвалою судді від 30 квітня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с. 49-50). 05 червня 2020 року від відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому просять залишити позов АТ КБ «Приватбанк» без розгляду на підставі ст. 257 ЦПК України у зв`язку з набранням законної сили ухвали суду від 10 лютого 2017 року про залишення без розгляду позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNR0GK00000264 від 22 травня 2006 року. В обґрунтування відзиву відповідач та \~ \~ \~ \~його представник зазначили, що вони вважають вимоги банку незаконними та необґрунтованими. Так, вони посилаються на те, що 10 жовтня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» вже зверталося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNR0GK00000264 від 22 травня 2006 року. В ході судового розгляду позивачем було подано заяву про залишення без розгляду позовних вимог до [PERSON] , у зв`язку з чим 10 лютого 2017 року суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. у справі № 201/16691/16-ц постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, що на думку відповідача та представника відповідача є поданням у 2020 році позову про той самий предмет і з тих самих підстав, що і у 2016 році, а отже свідчить про зловживання позивачем своїми процесуальними правами. Крім того, відповідач та його представник зазначили, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15 грудня 2016 року власником нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , з 28 листопада 2016 року є ПАТ КБ «Приватбанк», підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32641352 від 30 листопада 2016 року приватного нотаріуса ДМНО Вдовіної Л.Л. Таким чином, банк набув право власності на предмет іпотеки, що вказує на припинення основного зобов`язання. При цьому, у наданому розрахунку банк не відобразив надходження коштів на погашення заборгованості за кредитним договором, що ставить під сумнів відомості, що надані у розрахунку. Також, відповідач та його представник посилається на те, що банк втратив своє право на звернення до суду з позовною заявою до поручителя [PERSON] у зв`язку з порушенням шестимісячного строку звернення до суду (а.с.63-70). Від представника АТ КБ «Приватбанк» Ванжи Н.В., що діє на підставі довіреності від 10 лютого 2020 року, 26 червня 2020 року надійшла відповідь на відзив, у якому представник банку посилається на те, що посилання відповідача на залишення без розгляду позовної заяви 10 лютого 2017 року є безпідставним, оскільки це не позбавило банк повторно звернутися до суду. Також, представник позивача посилається на те, що 30 листопада 2016 року приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. на підставі договору іпотеки здійснено реєстрацію права власності на належне відповідачу нерухоме майно на користь ПАТ КБ «Приватбанк». 22 березня 2017 року указане нерухоме майно реалізовано в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що відображено в розрахунку заборгованості та меморіальному ордері про зарахування коштів від продажу предмету застави. Але отриманих коштів виявилося недостатньо для повного погашення заборгованості, а тому банк був вимушений звернутися до суду. Також, представник банку зазначив, що договір поруки є чинним, оскільки кредитором було пред`явлено вимогу до поручителя в межах 5-річного строку (а.с.86-91). Від відповідача [PERSON] та його представника 03 липня 2020 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у якому просять у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити з тих підстав, що нарахування пені та відсотків після спливу дії кредитного договору або після звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості є безпідставним. Оскільки банк вперше звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості у листопаді 2016 року, отже кредитний договір припинив свою дію з цієї дати, а відтак підстави для стягнення пені за період з 04 лютого 2015 року (дата останнього платежу за кредитним договором) по 07 лютого 2020 року є необґрунтованим. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з позовними вимогами, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, так як вже на дату звернення з першою позовною заявою 28 листопада 2016 року позивач був чітко обізнаний про розмір залишку заборгованості (а.с.116-121). У позовній заяві представник позивача АТ КБ «Приватбанк» Савіхіна А.М., що діє на підставі довіреності від 29 липня 2019 року, просить у разі неявки у судове засідання відповідача не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення судом. 07 липня 2020 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без її у часті, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час повідомлена належним чином причин не явки суду не повідомила, заяв, клопотань не надавала. У відповідності до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 22 травня 2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNR0GK00000264, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 28759 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 21 травня 2021 року (а.с. 19-20). Крім того, між банком та [PERSON] укладено договір поруки № DNR0GK00000264/1 від 22 травня 2006 року, відповідно до яких остання поручилася за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за указаним кредитним договором (а.с. 22). Згідно із розрахунком заборгованості у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 07 лютого 2020 року перед банком існує заборгованість, яка складає 737,14 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання (а.с. 4-13). 28 листопада 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNR0GK00000264 від 22 травня 2006 року (а.с.71-73). У лютому 2017 року банк звернувся до суду із заявою про залишення позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (а.с.74). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2017 року позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду (а.с.75). На думку відповідача [PERSON] та його представника звернення банку у березні 2020 року із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNR0GK00000264 від 22 травня 2006 року, є зловживанням процесуальними правами позивача, оскільки у провадженні суду вже була справа про той самий предмет та з тих самих підстав, і ухвала про залишення позову без розгляду набрала законної сили, а отже є підстави для залишення позову АТ КБ «Приватбанк» без розгляду на підставі ст. 257 ЦПК України. Такі твердження відповідача та його представника є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону з огляду на наступне. Так, у статті 257 ЦПК України визначені підстави для залишення позову без розгляду, зокрема: позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності; позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи; належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи; у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду; між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана; дієздатна особа,\~в інтересах\~якої у\~встановлених законом\~випадках відкрито\~провадження у\~справі за\~заявою іншої\~особи,\~не підтримує\~заявлених вимог\~і від\~неї надійшла\~відповідна заява; провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у\~статтях 175\~і\~177\~цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк; позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору; позивач у визначений судом строк не вніс кошти для забезпечення судових витрат відповідача і відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду; після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду; між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення суду іншої держави, якщо право укласти таку угоду передбачене законом або міжнародним договором України, за винятком випадків, якщо суд визнає, що така угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Відповідно до ч. 2 ст. 257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. Так судом встановлено, що жодні підстави для залишення позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості без розгляду, відповідно до ст. 257 ЦПК України, відсутні. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. В статті 610 ЦК України вказано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України договір укладений сторонами, містить умови, які повинні виконуватися. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно частини 1 статті\~546\~та статті\~549 ЦК України\~виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов`язання (пункт 3 частини 1\~статті 611 Цивільного кодексу України). Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Відповідно до положень ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання. Частинами 1, 5\~ст. 3 Закону України «Про іпотеку»\~визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно із п. 1 ч. 1\~ст. 17 Закону України «Про іпотеку»\~іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Договором іпотеки від 22 травня 2006 року, який було укладено між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», забезпечувалося виконання зобов`язання за кредитним договором № DNR0GK00000264 від 22 травня 2006 року. Згідно із ч. 3\~ст.\~33\~Закону України\~«Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частинах першій, третій\~статті 36 Закону України «Про іпотеку»\~зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому\~статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому\~статтею 38 цього Закону. Згідно із частини 4\~статті 36\~Закону України\~«Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Відповідно до положень\~статті 37 Закону України «Про іпотеку»\~іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Виходячи з положень частини другої\~статті 16 ЦК України, частини третьої статті\~33, статті\~36, частини першої статті\~37 Закону України «Про іпотеку»\~не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (постанова Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року №6-124цс13). При цьому, згідно із частиною першою\~статті 37 Закону України «Про іпотеку»\~правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. З вказаного вбачається, що банк позбавлений права на звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості по кредитному договору, виконання якого було забезпечено договором іпотеки. Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 30 листопада 2016 року приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. на підставі договору іпотеки здійснено реєстрацію права власності на належне відповідачу [PERSON] нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.76-78). Оскільки між банком та відповідачем були завершено позасудове врегулювання питання щодо погашення заборгованості, а тому будь-які наступні вимоги банку до відповідачів є недійсними. Згідно із ст.\~10,\~12,\~81, ч. 1 ст.\~13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи вищенаведене, на підставі поданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням результату розгляду справи, витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цим позовом, відшкодування не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed