Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

До Котовського міськрайонного суду Одеської області звернувся [PERSON] із вказаним позовом у якому просив суд визнати за [PERSON] право власності на новостворене майно - павільйон торгівельного призначення, розташований у [ADDRESS]. Визнати договір купівлі-продажу павільйону торгівельного призначення площею 25 кв.м., розташованого у [ADDRESS] укладений між позивачем [PERSON] та [PERSON] 11.09.2013 року - дійсним. Визнати за позивачем [PERSON] право власності на павільйон торгівельного призначення площею 25 кв.м., який розташований у [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 11 вересня 2013 року між ним та відповідачем [PERSON] була досягнута домовленість про продаж павільйону торгівельного призначення у [ADDRESS] за 45 000 гривень. На виконання вказаної домовленості, 11 вересня 2013 року, позивач [PERSON] передав [PERSON] вказану суму грошей, про що останній, власноруч написав розписку про отримання грошей. За домовленістю між сторонами вони повинні були згодом посвідчити договір купівлі - продажу нотаріально, але згодом позивач вивчивши перелік документів, переданих йому [PERSON] дізнався, що відповідач продаючи вказаний павільйон не мав правовстановлюючого документа на вказаний павільйон. Серед документів переданих [PERSON] були лише дозвільні документи на розміщення павільйону та витяг з рішення Виконавчого комітету Котовської міської ради про надання дозволу на проектування, будівництво, тимчасову установку, укладання договорів резервування, тощо. Зазначені обставини і стали приводом для звернення до суду. Заочним рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2013 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договірного зобов'язання виконаним - задоволені. За [PERSON] визнано право власності на новостворене майно - павільйон торгівельного призначення, площею 25 кв.м., який розташований у [ADDRESS]. Визнано договір купівлі-продажу павільйону торгівельного призначення, площею 25 кв.м., який розташований у [ADDRESS] який мав місце 11 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] - дійсним. За [PERSON] визнано право власності на павільйон торгівельного призначення, площею 25 кв.м., який розташований у [ADDRESS]. Ухвалою Котовського міськрайонного суду від 24.04.2014 року, заочне рішення від 29.11.2013 року за вказаним позовом було скасовано, справа призначена до розгляду у загальному порядку. В судове засідання позивач за первинним позовом [PERSON] не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В раніше проведених засідання, позовні вимоги підтримав просив ї задовольнити. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні просили задовольнити зустрічний позов, визнавши за нею право власності на ? частину незавершеного будівництва будівлі торгівельного павільйону у [ADDRESS], в порядку поділу майна подружжя. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], у судовому засіданні заперечували проти зустрічного позову [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на пропуск [PERSON] строку позовної давності, а саме й поясненні від 19.05.2014 року вказав, що з моменту розірвання шлюбу між ним - [PERSON] та [PERSON] минуло більше 3 років, оскільки їх шлюб був розірваний рішенням суду від 18.01.2011 року, де позивач була позивачем, тому вважав, що пропуск строку позовної давності [PERSON] є очевидним. Опитані по справі свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в цілому пояснили суду, що вказаний павільйон будувався подружжям [PERSON] за час проживання у шлюбі та за рахунок спільних коштів. Вислухавши пояснення відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], вислухавши доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] та її представника [PERSON], перевіривши матеріали справи, судом встановлено наступне. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставою їх виникнення, поряд з іншими, є договори та інші правочини. Згідно матеріалів справи, позивач вказує, що він придбав вказаний павільйон, розташований у [ADDRESS] у [PERSON] - 11.09.2013 року за 45 000 гривень. За частиною другою статті 41 Конституції України - право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд вважає що у задоволенні первинних позовних вимог слід відмовити, оскільки згідно постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, від 06.11.2009 року, суди вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, повинні враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Так при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Тому у зв'язку з недодержанням вимог Закону про нотаріальне посвідчення правочину, договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Так згідно Наказу Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», та згідно порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають зокрема: договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна. Крім того, необхідною умовою укладення деяких договорів є їх державна реєстрації. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Реєстрації, зокрема, підлягають договори купівлі продажу нерухомого майна; договір найму будівлі або іншої капітальної споруди, укладений на строк не менше трьох років тощо. Відповідно до ст.392 ЦК України, у разі відсутності правового документу на майно, право власності на нього може бути визнано судом за особою, яка є його власником. Відповідачем надано до суду надано пояснення від 19.05.2014 року у якому [PERSON] просив суд застосувати до зустрічних позовних вимог строк позовної давності, та з цих підстав відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що позивач про порушення свого права дізналася 18 січня 2011 року, у день постановлення рішення про розірвання шлюбу між нею та [PERSON]. Згідно рішенням так і з протоколу судового засіданя 18.01.2011 року встановлено, що сторони були присутніми при розгляді справи 18.01.2011 року. Проте, з позовом до суду звернулася лише 02 червня 2014 року, тобто через 3 роки та 5 місяців. Згідно ч.2 ст.72 Сімейного кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Сплив строку позовної давності є очевидним. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] та позивач за зустрічним позовом [PERSON] до суду заяв про поновлення строків позовної давності, або заяви про поважність причин пропуску строку позовної давності не надали. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи обставини викладені вище, суд вважає, що в задоволенні як первинного позову [PERSON] про визнання договірного зобов'язання виконаним та у зустрічному позові [PERSON], про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна повинно бути відмовлено в зв'язку з обставинами викладеними вище.

Outcome: dismissed