Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

До Ірпінського міського суду надійшов зазначений вище позов, який позивач після уточнення мотивує тим, що їй на праві власності в порядку спадкування за заповітом належить 1/4 частина будинку [ADDRESS]. Відповідачці [PERSON] також в порядку спадкування належить 1/4 частина вищевказаного будинку. Вказує, що вона звернулася до відповідачки з проханням викупити в неї її частину будинку, але остання відмовила, тому вона звернулася до суду із позовом про припинення права власності [PERSON] на її 1/4 частину спірного будинку з виплатою їй компенсації в розмірі 36 901 грн. Рішенням Ірпінського міського суду 22.08.2013 р. її позовні вимоги було задоволено повністю та припинено право власності [PERSON] на її 1/4 частину будинку та визнано право власності на вказані приміщення за [PERSON] Дане рішення Ірпінського міського суду було скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 25.11.2013 р., а в позові [PERSON] відмовлено. Зазначає також, що [PERSON], дізнавшись про те, що вона звернулася до суду з даним позовом, навмисно та свідомо, не з'являючись до суду і затягуючи слухання справи, 04.07.2013 р. у приватного нотаріуса [PERSON] заключила з [PERSON] договір купівлі-продажу 1/4 частини будинку [ADDRESS]. Вважає, що нотаріус, засвідчуючи даний договір, не перевірив обставини, які б перешкоджали учиняти правочин, а саме не витребував у продавця відомостей про те, що відносно 1/4 частини будинку, яка належить [PERSON], ведуться судові спори. [PERSON] також про це не повідомила. Вказує також, що вона, як співвласник мала переважне та пріоритетне право першого покупця відчужуваної нерухомості, але її не було повідомлено про продаж [PERSON] своєї 1/4 частини спільного будинку. Таку обставину не перевірив також нотаріус. Приватний нотаріус також не врахував, що не існує правовстановлюючих документів на продані за договором конкретні приміщення будинку, які є власністю саме [PERSON] Таким чином нотаріусом засвідчено та оформлено недійсний правочин. У зв'язку із вищенаведеним на підставі ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України просить визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/4 частини будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] від 04.07.2013 р., засвідченого приватним нотаріусом [PERSON] В судове засідання позивач не з'явилась, її представник в судовому засіданні позов підтримав, підтвердив обставини, наведені в позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, її представник проти задоволення позову заперечував, вказував, що даний договір був укладений із додержанням усіх вимог, передбачених законом. Позивачку повідомлялось про продаж 1/4 частини будинку, яка належала [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, вказували, що [PERSON] було відомо про існування спору між сторонами щодо відчужуваної частини будинку, однак він вважав, що це не є значимим. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні вважав, що підстав для визнання договору недійсним немає, вказував, що під час посвідчення договору ним перевірялися факти щодо наявних заборон відчуження та перебування майна під податковою заставою. А судове рішення, на яке посилається позивач, не було зареєстровано належним чином в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Суд, заслухавши доводи та заперечення учасників розгляду справи, дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] належить на праві власності в порядку спадкування по 1/4 частині, а [PERSON] - 1/2 частина будинку [ADDRESS], що визнають сторони і про що свідчить технічний паспорт на житловий будинок (а.с. 11-15). Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22.08.2013р. було припинено право [PERSON] на 1/4 частину будинку [ADDRESS] (а.с.77-79). Однак, рішенням Апеляційного суду Київської області від 25.11.2013р. (а.с. 80-83), дане рішення Ірпінського міського суду Київської області було скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні. Судом також встановлено, що 04.07.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] (а.с. 52). Відносини між сторонами, що є предметом спору, врегульовуються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Нормами ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Ухвалюючи рішення, суд враховує положення п. 26 Постанови Верховного Суду від 06.11.09 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено, що недотримання вимог статті 362 ЦК України у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним. Інші співвласники у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов'язків покупця. Отже, неповідомлення позивача про продаж 1/4 частини спірного будинку не є підставою для визнання такого договору недійсним. Безпідставним також є посилання позивача на те, що [PERSON] під час укладення договору не повідомила про наявність спору щодо 1/4 частини будинку, оскільки, по-перше, судом встановлено, що про це було повідомлено іншу сторону договору, а по-друге, наявність такої обставини не порушує прав позивача. Тому відсутні підстави для визнання договору недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. Однак, суд враховує, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 25.11.2013р. (а.с. 80-83) встановлено, що частки співвласників будинку [ADDRESS] не виділені в натурі, а тому п. 3.1 договору купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку від 04.07.2013 р. (а.с. 52), згідно якого у власність [PERSON] переходить частина будинку під літ. «А» у вигляді приміщень: 3-1 кухня (9,7 кв.м), 3-2 житлова (23,3 кв.м), 3-ІІ коридор (4,3 кв.м), загальною площею 37,3 кв.м, житловою площею 23,3 кв.м, є такими, що не відповідає вимогам закону. Отже, договір в частині відчуження конкретних приміщень слід визнати недійсним згідно ст. 215 ЦК України, як такий, що не відповідає вимогам закону. В зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по справі пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: approved