Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

До Придніпровського районного суду м. Черкаси звернулась з позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У позові зазначає, що звідповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 1998року. Вказаний шлюб рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11 серпня 2017року розірваний (справа №711/5879/17). [INFO] народився син [PERSON] , який зареєстрований з сторонами за однією адресою. Син вже досяг повноліття. 14 грудня 2002року сторони за спільні сімейні кошти придбали житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] . При цьому, у нотаріуса замість договору купівлі-продажу був оформлений договір дарування, який приховував договір купівлі-продажу. Договір дарування оформлений на [PERSON] . Згідно цього договору абсолютно чужа людина [PERSON] подарувала відповідачу (фактично сім`ї) це майно. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. Згідно цього договору об`єктом дарування був житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами, дерев`яний обкладений цеглою, жилою площею 28,4 кв.м, з надвірними спорудами сараєм літ. «Б,б», погребом літ. «В»,гаражем, вбиральнею літ. «Г», замощенням, огорожею та водоколонкою. Дарунок був оцінений в сумі 14791гривня. Вказаний житловий будинок був дуже старий і непридатний для проживання. В період шлюбу, за рахунок спільних сімейних коштів сторони повністю знесли старий житловий будинок і всі надвірні споруди і на новому місці побудували двоповерховий житловий будинок з верандою та гаражем. Цьому підтвердженням є технічний паспорт на житловий будинок, який складний 12 грудня 2002року, тобто перед оформленням договору дарування та новий технічний паспорт і повністю новозбудований житловий будинок, складений 20 вересня 2004року. Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 21 березня 2005року (справа 2-1217/05) за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок літ. «А-ІІ, веранду літ.«а» та гараж-сарай літ. «Б» по [ADDRESS] , які побудували в період шлюбу. 27 квітня 2005року право власності на вищевказане майно зареєстроване в Черкаському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації. Вказане підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7127432 від 27.04.05року. Рішенням Придніпровського районного суду від 21.03.05року встановлено, що житловий будинок літ. «А-ІІ», веранду літ.«а» та гараж-сарай літ.«Б» по [ADDRESS] збудовано взамін старого і малопридатного для проживання будинку. Згідно ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили не підлягають доведенню. Таким чином, право власності виникло на вищевказане майно з моменту його будівництва та державної реєстрації, тобто 27 квітня 2005року. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того чи мала язаробіток, чи займалась вихованням дитини, чи іншими справами і т.д. Згідно зі статтею 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] є спільним майном подружжя. Крім того, на підставі Державного акту на право власності серії ЯГ №526715 від 14 березня 2006року [PERSON] належить земельна ділянка площею 843,0кв.м, розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Тобто вказана земельна ділянка призначена для обслуговування побудованого нами житлового будинку. Згідно з ч. 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. В добровільному порядку визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку з прибудовами та надвірними спорудами та на 1/2 частину земельної ділянки по [ADDRESS] відповідач не бажає. Згідно ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Це також передбачено ст.377 ЦК України, а саме до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). В даному випадку в результаті поділу нерухомого майна право власності перейде до сторін в рівних частках, то у відповідності з вимогами цивільного законодавства повинно також перейти право власності на земельну ділянку в рівних частках без зміни її цільового призначення. Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, проведеного 01 грудня 2017року ФОП [PERSON] ринкова вартість земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] становить 1951560 грн. Згідно висновку про вартість об`єкта нерухомого майна від 01 грудня 2017року, укладеного ФОП [PERSON] ринкова вартість всього домоволодіння становить 2221320 гривень. За проведення оцінки позивачем сплачено 1300,00гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №511 від 01.12.17року. Просить поділити спільне майно подружжя, а саме: визнати за позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку літ. «А-ІІ» з верандою літ. «а» та гаражем-сараєм літ. »Б» по [ADDRESS] , залишити у власності відповідача 1/2 частину житлового динку літ. «А-ІІ» з верандою літ.«а» та гаражем-сараєм літ.«Б» по [ADDRESS] , визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 843,0кв.м (на 421,5 кв.м..), розташовану по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, залишити у власності відповідача 1/2 частину земельної ділянки площею 843,0кв.м (на 421,5кв.м.), розташовану по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, поділити житловий будинок літ. «А-ІІ» з верандою літ. «а» та гаражем-сараєм літ.«Б» земельну ділянку площею 843,0кв.м по [ADDRESS] між співвласниками в натурі у відповідності з рівними ідеальними частками. Зазначила, що позовні вимоги будуть уточнені з урахуванням висновків судової будівельно-технічної експертизи. Також просить стягнути з відповідача по справі на користь позивача всі судові витрати, витрати за ведення експертиз та витрати за надання юридичної допомоги адвокатом (будуть надані додатково). Ухвалою суду від 14.02.2018 у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до розгляду. 16.07.2018 позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог. У даній заяві зазначається, що в провадженні Придніпровського районного суду м.Черкаси знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Згідно ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Підготовче провадження по даній справі не закінчене, а тому реалізуючи своє право, вважаю з необхідне подати заяву про збільшення позовних вимог, виклавши її наступним чином. У відповідності з вимогами ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням іх прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. В порушення вимог сімейного, житлового та цивільного законодавства відповідач по справі не надає позивачу доступу до житла, яке є спільною сумісною власністю. Відповідач фактично виселив позивача з житлового будинку і створює перешкоди для користування. Відповідач змінив замки і не впускає в будинок. Позивач зареєстрована за цією адресою і іншого житла не має, а тому дії відповідача є протиправними. Згідно ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Позивач зверталась з приводу неправомірних дій відповідача до правоохоронних органів. Ніякого результату її звернення не дали, а їй рекомендовано звернутись до суду. Цьому підтвердженням є висновки від 28 травня 2018року та 03 червня 2018року. За таких обставин, позивач змушена звертатись до суду і збільшувати свої позовні вимоги вимогами про вселення та усунення перешкод в користуванні майном. Просить крім іншого, вселити позивача в житловий будинок по [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод в користуванні житловими приміщеннями цього будинку та господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . Відповідач скористався своїм правом та 19.07.2018 надав відзив на позовні вимоги. У відзиві зазначає, що позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою в якій просить поділити житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку розташовані за адресою: [ADDRESS] , визнавши за нею право власності на 14 частину та виділивши зазначену частину в натурі. Ухвалою суду від 14.02.2018 р відкрито спрощене позовне провадження та надано 15-тиденний строк для подання мною письмового відзиву. Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.З ст. 368 ЦК України, майно, набуте під час шлюбу є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Законом, зокрема пунктами 2, 5 ч. 1 ст. 56 СК України встановлено, що майно набуте одним з подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування земельна ділянка, набута внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у користуванні, є його особистою власністю. Так, спірне домоволодіння було набуто відповідачем на підставі договору дарування від 14.12.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. Відповідно до п. 4 зазначеного договору житловий будинок з господарськими спорудами, знаходився на земельній ділянці площею 840 кв. м, розташованій по [ADDRESS] . 05.04.2004 р., використовуючи своє особисте право на приватизацію, відповідач звернувся до Черкаської міської ради з заявою про передання земельної ділянки мені у власність. За рішенням Черкаської міської ради № 8-913 п.1 від 22.12.2005 р. отримав Акт на право власності на земельну ділянку. Доводи позивача, про те що договір дарування є удаваним, а тому недійсним, прошу суд оцінити критично, оскільки дійсність правочинів презюмується ст. 204 ЦК України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже домоволодіння з земельною ділянкою відповідно до вищезазначених норм належить відповідачу на праві особистої власності і не є спільною сумісною власністю, а тому не підлягає розподілу. Відповідно до п.4 Інструкції з ведення по господарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої Наказом Державної служби статистики України 11.04.2016 № 56 «домоволодіння - це житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, які розташовані на одній земельній ділянці». Отже, житловий будинок не є самостійним відокремленим об`єктом інвентаризації, а є складовою частиною домоволодіння. В 2002 році відповідач зніс старий житловий будинок і з використанням будівельного матеріалу ( цегли та шлакоблоків, з яких був складений старий будинок) звів новий. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене положення також передбачене й ч. 4 ст. 368 ЦК України, відповідно до якої майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, побудований під час шлюбу житловий будинок, що увійшов до складу набутого мною у власність за договором дарування домоволодіння також не є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки позивачка не надала жодних доказів своїх трудових чи грошових затрат у його будівництві. Крім того, відповідач просить суд під час вирішення даної справи врахувати й правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17 «Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті ) СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» Отже, для того щоб суд визнав спірне домоволодіння спільною власністю необхідно з`ясувати походження коштів, за які було здійснено будівництво житлового будинку. На зазначену обставину позивачка не надала жодних доказів. Також вимога позивачки про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку неправомірна. Просить суд врахувати правовий висновок ВСУ викладений у справі № 6- 1447цс17, відповідно до якого «Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю». Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Такою обставиною є те, що до складу майна що є предметом позову увійшло й первісне майно яке було моєю особистою власністю, зокрема, приватизована мною земельна ділянка, будівельні матеріали, які залишились після знесення старого житлового будинку та сараю, які належали мені на праві особистої власності, й були використані при будівництві нового житлового будинку. Крім того, будівництво житлового будинку здійснювалось за рахунок грошових коштів, які позичила мати відповідача, [PERSON] , в сумі 50 тисяч доларів США, на доказ чого надає копію розписки та просить суд врахувати правову позицію ВСУ, викладену Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс.15 «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми». Дана обставина була предметом судового розгляду. Справа № 711/8078/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення боргу за договором позики розглядалась Придніпровським районним судом. Крім того, обставину надання грошових коштів на будівництво може підтвердити [PERSON] (прож. [ADDRESS] ), яку просить викликати та допитати як свідка Під час розгляду вказаної справи відповідач з матір`ю досягли домовленості врегулювати питання погашення боргу з відстроченням строку повернення грошових коштів. В квітні 2018 року відповідач частко погасив борг за рахунок своїх особистих коштів (копію розписки надає) З урахування вищезазначеного, прошу суд вважати отримані від матері грошові кошти як мої особисті, оскільки вона давала кошти на поліпшення та розбудову не спільного майна, а мого особистого (подарованого) домоволодіння, крім того, погашав я цей борг за свої особисті кошти, відповідачка грошей на погашення боргу не надавала. Відповідно до ч. 7 ст. 56 СКУ якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю Як зазначив ВСУ у справі № 6-1568цс16 « Якщо один з члені подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя» Крім того, на доведення обставини вартості майна, що є предметом спору, позивачка надала Звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки та Звіт про незалежну оцінку майна від 01.12.17 р Зазначені докази просить оцінити критично, оскільки визначена вартість спірного майна значно і безпідставно завищена і не відповідає реальній вартості станом на дату розгляду справи. Для встановлення обставини вартості домоволодіння (житлового будинку, земельної ділянки та надвірних споруд) необхідні спеціальні знання, а отже проведення експертизи. На підставі викладеного,

Outcome: approved