Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 11.08.2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON] про визнання договорів недійсними. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що [PERSON] є власником 27/100 часток домоволодіння [ADDRESS] , розташованих на земельній ділянці площею 550,5 кв.м. на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 21 липня 2016 року. Позивач намагався приватизувати цю земельну ділянку отримавши погодження її меж з сусідами, але сусіди [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] відмовилися виконати ці дії, посилаючись на неправомірність та необґрунтованість запропонованих меж. В ході розгляду цивільної справи в Приморського районному суді міста Одеси № 522/20003/19 за участю [PERSON] та [PERSON] , остання надала суду копію договору дарування від 14.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А., земельної ділянки площею 0,0039 га, кадастровий номер №5110137500:52:015:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримала в дар цю ділянку. В зазначеному договорі містилося посилання на договір купівлі продажу від 22.09.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., цієї ж ділянки, за яким [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбала земельну ділянку. Далі позивач стверджував, що на момент укладення договору купівлі продажу земельної ділянки від 22.09.2015 року [PERSON] була померлою. Зі слів [PERSON] довірена особа скористалася для укладення угоди довіреністю [PERSON] , виданої нею за життя. За думкою позивача, [PERSON] уклала неправомірну угоду в порушення статті 248 ЦК України для тиску в подальшому на позивача шляхом створення перешкод у приватизації земельної ділянки і зниженні ціни його ділянки. В позові стверджувалося, що зазначена угода укладена під впливом помилки, тому вона підлягає визнанню недійсною в порядку статті 229 ЦК України. Одночасно позивач вважав, що цей правочин укладений із введенням сторони угоди в оману іншою стороною, тому підлягає визнанню недійсним і в порядку статті 230 ЦК України. В результаті позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,0039 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 5110137500:52:015:0064, укладений 22.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. за №3707, і визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0039 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 5110137500:52:015:0064, укладений 14.01.2017 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 12.08.2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними було залишено без руху. 13.08.2020 року до Приморського районного суду міста Одеси позивачем було подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.08.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. У судове засідання 28.09.2020 року сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 08.10.2020 року представником [PERSON] адвокатом Кравченко О.М. було подано заяву про залучення [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору до участі у справі. 12.01.2021 року від [PERSON] надійшли пояснення, в яких він просив у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON] про визнання договорів недійсними відмовити у повному обсязі. У судове засідання 20.01.2021 року з`явились представник позивача та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, інші сторони у судове засідання не з`явидись, повідомлялись належним чином. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.01.2021 року залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, до участі у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними. 10.03.2021 року справа не розглядалась у зв`язку із находженням судді у відпустці. 05.04.2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому вона також просила суд у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON] , відмовити в повному обсязі. У судове засідання 20.04.2021 року з`явились третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та його представник, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.04.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 02.06.2021 року справа не розглядалась у зв`язку з відключенням електроенергії. 03.06.2021 року позивачем подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду. У судове засідання 07.06.2021 року з`явились представник позивача та представник позивача, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.06.2021 року відмовлено у прийнятті уточненої позовної заяви, яка подана до суду представником позивача 20.04.2021 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.06.2021 року у задоволенні заяви представника позивача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено. У судове засідання 15.06.2021 року з`явився представник відповідача, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 27/100 часток домоволодіння [ADDRESS] , розташованих на земельній ділянці площею 550,5 кв.м. на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 21 липня 2016 року у справі №522/25618/15-ц. Позивач намагався приватизувати свою земельну ділянку площею 550,5 кв.м. отримавши погодження її меж з сусідами, але сусіди [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] відмовилися виконати ці дії, посилаючись на неправомірність та необґрунтованість запропонованих меж. [PERSON] стало відомо про існування договору дарування від 14.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А., земельної ділянки площею 0,0039 га, кадастровий номер №5110137500:52:015:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримала в дар цю ділянку. Також йому стало відомо про договір купівлі продажу від 22.09.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., цієї ж ділянки, за яким [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбала дану ділянку. Позивач стверджував, що на момент укладення договору купівлі продажу земельної ділянки від 22.09.2015 року [PERSON] була померлою. Зі слів [PERSON] позивач встановив, що довірена особа скористалася для укладення угоди довіреністю [PERSON] , виданої нею за життя. 04.09.2020 року [PERSON] продала свою земельну ділянку площею 0,0039 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 5110137500:52:015:0064 [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі - продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. за № 522. Встановлено, що згідно з договором дарування від 14.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А., земельної ділянки площею 0,0039 га, кадастровий номер №5110137500:52:015:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , Ѕ, [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримала в дар зазначену земельну ділянку. У відповідності до договору купівлі продажу від 22.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., цієї ж ділянки, [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбала дану земельну ділянку. Від імені продавців [PERSON] та [PERSON] діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 13.11.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. за реєстровим № 6917 та на підставі довіреності, посвідченої 13.11.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. за реєстровим № 6916. Позивач не надав жодних доказів того, що довіреності, на підставі яких діяв [PERSON] , укладаючи від імені [PERSON] та [PERSON] договір купівлі продажу від 22.09.2015 року, були недійсними, підробленими або втратили дію у часі. [PERSON] також не надав суду ніякого акту цивільного стану, який би встановлював період життя або день смерті [PERSON] . Посилання [PERSON] на те, що про укладення спірного договору купівлі продажу від 22.09.2015 року з використанням довіреності, посвідченої [PERSON] , яка на момент укладення правочину була померлою, він дізнався зі слів [PERSON] , не заслуговують на увагу, так як на підставі пункту 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача на інформацію з чужих слів також суперечить статтям 78 і 79 ЦПК України про необхідність допустимості та достовірності доказів, які беруться судом до уваги. [PERSON] в позові просить суд визнати правочини недійсними на підставі статті 229 ЦКУ та статті 230 ЦКУ одночасно, що не відповідає діючому законодавству України з наступних підстав. В статті 229 ЦКУ значиться, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Свою правову позицію у подібних справах ВСУ висловив у постанові від 13.04.2016 року по справі № 62953цс15, постанові від 27.04.2016 року по справі № 6372цс16 та у постанові від 16.03.2016 року у справі № 693цс16. В статті 230 ЦКУ йдеться мова про те, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правова позиція ВСУ у справах з подібними правовідносинами значиться у постанові від 29.04.2014 року у справі № 311гс14 та в ухвалі від 23.09.2015 року у справі № 610901св15ВССУ. Одночасне застосування статей 229 та 230 ЦКУ не відповідає їхньому змісту, так як помилка і обман виключають один одне, і їхнє співіснування не відповідає їхній правовій природі, так як при введені в оману сторони правочину обов`язково присутній умисел іншої сторони правочину на відміну від помилки у розумінні статті 229 ЦК України. В пунктах 19, 20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними значиться, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦКУ) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. \~ \~ \~ \~ Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. [PERSON] не вказав, яка саме сторона угоди помилилася, [PERSON] та [PERSON] або [PERSON] . Позивач також не тільки не довів, але і не зазначив того, покупець чи продавці, увели в оману іншу сторону правочину. На думку суду, представником [PERSON] ні в позові, ані в судовому засіданні не було доведено те, що укладення договору купівлі продажу земельної ділянки площею 0,0039 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 5110137500:52:015:0064, від 22.09.2015 року і укладення договору дарування цієї ж земельної ділянки 14.01.2017 року між [PERSON] та [PERSON] порушують права і законні інтереси позивача. В позові не міститься жодного доказу про те, що [PERSON] є стороною правочинів або заінтересованою особою, якої торкаються спірні правочини, а тому останній не може бути належним позивачем за даним позовом. За змістом статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Тобто сторонами в судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Відповідно до положень частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Отже, суб`єкт, право якого порушено, може захистити його у конкретний спосіб, що передбачений законом або договором. Способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу, які передбачені законом (договором), спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, що його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02). Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсними договорів залежить подальша можливість законної реалізації позивачем права власності. За наведених обставин, суд вважає, що під час укладення договорів відповідачами не було порушено прав та обов`язків позивача у даній справі. Інші доводи та обґрунтування позову не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані договори укладені без додержання норм матеріального права. Твердження позивача про те, що [PERSON] уклала неправомірну угоду договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22.09.2015 року в порушення статті 248 ЦК України для тиску в подальшому на позивача шляхом створення перешкод у приватизації земельної ділянки і зниженні ціни його ділянки, не заслуговують на увагу, так як не підтверджуються належними та допустимими доказами по справі. В пункті 5 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними йдеться що відповідно до статей 215 та 216 ЦКУ вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з пунктом 8 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року Про застосування норм цивільного процесуального законодавства про розгляді справ у суді першої інстанції ЦПК не передбачає можливості заміни позивача за ініціативою суду. У зв`язку з тим, що у відповідності з пунктами 5, 19, 20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними позов про визнання правочину недійсним в порядку статей 229, 230 ЦК України може бути поданий тільки стороною правочину (вона є належним позивачем) або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (а такою особою [PERSON] не є), то суд робить висновок про те, що [PERSON] є неналежним позивачем у справі. На підставі викладеного суд робить висновок, що твердження [PERSON] про недійсність договору купівлі продажу від 22.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., земельної ділянки площею 0,0039 га, кадастровий номер №5110137500:52:015:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , Ѕ, не є обґрунтованими та не можуть бути задоволеними. Позивач не навів в позові та в судовому засіданні ніяких підстав визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0039 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 5110137500:52:015:0064, укладеного 14.01.2017 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А. Згідно з пунктом 10 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. В своїй Постанові Верховний Суд України від 8 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20) зазначив, що тлумачення пунктів 4 і 5 частини 3 статті 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Щодо критеріїв визначення заінтересованості особи, яка не є стороною правочину, у визнанні його недійсним в Аналізі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними вказується, що під час вирішення спорів вказаної категорії у суддів виникає питання, чи будь-яка заінтересована особа вправі пред`являти позов про визнання недійсним правочину, укладеного іншими сторонами. ЦК України не містить визначення поняття заінтересована особа, тобто залишає його оціночним. Тому слід ураховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим виділяють кілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Суд робить висновок, що позивач не відповідає жодному з критеріїв заінтересованої особи, визначених в Аналізі ВССУ щодо застосування Постанови Пленуму ВСУ № 9. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим ЦПК України випадках. Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з частиною 1 статті 1291 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Судове рішення - акт судового розгляду справи будь-якого виду провадження. Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до статей 2, 3 Закону України Про судоустрій і статус суддів завданням суду є забезпечення кожному права на справедливий суд при здійсненні правосуддя на засадах верховенства права. Реалізація права на справедливий судовий розгляд передбачає, зокрема, забезпечення доступу до правосуддя. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією України та законами України. Конституцією України закріплено загальні засади, на яких базуються суспільно-політичні відносини в державі: права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина 2 статті 3). Забезпечення прав і свобод людини і громадянина означає їх визнання, дотримання та захист. Звернення до суду за захистом конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується; права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина 3 статті 8, частина 1 статті 55). Ця норма закону є виконанням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в пункті 1 статті 6 якої закріплено право кожного на справедливий, публічний судовий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При чому, суд зобов`язаний забезпечити справедливий судовий розгляд для обох сторін цивільного процесу, не тільки для позивача, але і для відповідача. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 лютого 1986 року, Щокін проти України від 14 жовтня 2010 року, Сєрков проти України від 7 липня 2011 року, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23 листопада 2000 року, Булвес АД проти Болгарії від 22 січня 2009 року, Трегубенко проти України від 2 листопада 2004 року, East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За таких обставин суд вважає безпідставним та незаконним задовольняти позов про визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, правові наслідки чого, в тому числі, можуть привести до незаконної втрати прав власності на земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] . Згідно з пунктами 2, 8 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14 Про судове рішення по цивільній справі, рішення суду не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення для вирішення справи. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог, в зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed