Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] з позовом до ВАТ «Содовий завод» про стягнення компенсації втрати частини заробітку нарахованій на стягнуту судом суму згідно рішення Слов'янського міського суду від 17.02.1998 року у розмірі 3422,80 грн. , компенсації втрати частини заробітку нарахованій на стягнуту судом суму згідно рішення Слов'янського міського суду від 27.03.2000 року у розмірі 1687,01 грн. , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20617, 68 грн. та стягнення моральної шкоди в сумі 3000 грн., обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона працювала у відповідача з 1957 року по 12 грудня 1998 року, була звільнена за ст. 38 КЗпП України. При розрахунку їй не виплачена заборгованість по заробітній платі. Рішеннями Слов'янського міського суду №2-986-98 від 17.02.1998 року, та №2-999-2000 від 27.03.2000 року, з відповідача була стягнута зазначена заборгованість по заробітній платі. Позивач вважає, що відповідач повинен виплатити на її користь компенсацію втрати частини заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку з 1998 року по 2014 рік в сумі 20617 грн. 68 коп. Крім того, незаконними діями відповідача їй була завдана суттєва моральна шкода, яка виразилась у порушенні відповідачем її трудових прав, що привели до втрати її налагоджених і нормальних життєвих зв'язків, через що вона була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та своєї родини. Завдану їй відповідачем моральну шкоду вона оцінює в 3000 грн. У судове засідання позивачка не з'явилась, але надала суду заяву, у якій позовні вимоги підтримує, просить судове засідання провести без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву, у якій позовні вимоги позивача визнає тільки у розмірі заборгованості по заробітній платі, інші позовні вимоги позивача не визнає, при цьому просить розгляд справи провести у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так в суді з вірогідністю встановлено, що [PERSON] працювала у відповідача з 26 червня 1957 року по 12 грудня 1998 року. На час звільнення відповідач заборгував [PERSON] заробітну плату, ця обставина визнається відповідачем, що підтверджується наданою довідкою про заборгованість і рішеннями суду від 17.02.1998 року та 27.03.2000 року , чим були порушені вимоги ст. 115 КЗпП України, про своєчасну сплату заробітної платні. Відповідно до ст. 116 ч. 1 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Стягнення заборгованості із заробітної плати було здійснено за рішеннями суду від 17.02.1998 року та 27.03.2000 року, однак фактичне розрахування не здійснено. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абзаців 5,6,7,9,10 пункту 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,2371 цього кодексу - у трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у ст. 2371 КЗпП України. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті (2371) не встановлено. Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і КЗпП України підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. А тому, Конституційний Суд України, вище зазначеним рішенням вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Хоча рішеннями суду від 17.02.1998 року та 27.03.2000 року з відповідача було стягнуто заборгованість із заробітної плати, однак фактично зазначена сума не сплачена позивачу, а тому в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач по теперішній час фактично з позивачем при звільненні не розрахувався. Розраховуючи суму середнього заробітку, позивач по даній цивільній справі, виходив з вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та довідки наданої відповідачем № 1-93 від 11.12.2013 року, згідно якої, середня заробітна плата позивача складала 115 грн. 76 коп., а середньоденна таким чином складає 5,42 грн. За період з 14.12.1998 року по 11.02.2014 року, кількість робочих днів становить 3804. Тобто за період затримки розрахунку при звільненні , відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток в розмірі 20617 грн. 68 коп. 5,42 грн. х 3804 дн .= 20617 грн. 68 коп. Вирішуючи питання стосовно виплати працівникові компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати у суммі 3422 грн. 80 коп. та 1687 грн. 01 коп., суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку встановленому чинним законодавством. Згідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Статтею 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Позивачем не додано доказів на підтвердження виплати йому заборгованості, та даних про відмову власника або уповноваженого ним органу у виплаті компенсації. Крім того, дія постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року за № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати» - поширюється тільки на працюючих робітників, але ж ніяк не на звільнених. За таких підстав в задоволенні цих вимог слід відмовити. Окрім того позивач просить стягнути моральну шкоду. Така шкода відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодовується в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачка послалась на те, що вона втратила налагоджені і нормальні життєві зв'язки, через що була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та своєї родини. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що заявлений позивачем розмір завданої моральної шкоди не відповідає характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача. А тому на думку суду розмір моральної шкоди має складати 1000 грн.. Крім цього, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 243 грн. 60 грн. на користь держави, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial