Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що вона є власницею квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого 26 березня 2020 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1265, та на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого 05 жовтня 2020 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3928. У квартирі [ADDRESS] ніхто не зареєстрований, але фактично проживає відповідач, який не виконав умови п. 5.1 договору купівлі-продажу, а саме: не передав ключі від квартири. Доступу до житлового приміщення позивач не має. Відповідач займає квартиру самоправно, без законних підстав, добровільно покинути квартиру відмовляється, у зв`язку із чим, позивач позбавлена можливості разом із родиною вселитися до квартири. Вказує, що минулий власник [PERSON] втратив право власності на квартиру [ADDRESS] та володіння, тому самовільно займає житлове приміщення, це є підставою для виселення, з метою усунення обмежень та перешкод у здійсненні права власності позивача. Відповідач не скористався своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направив. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 03 лютого 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження із повідомлення (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. У судові засідання, призначені на 03 березня 2021 року, 01 квітня 2021 року відповідач не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. Заяви про розгляд справи за його відсутності або відзив суду не надав, про причини неявки не повідомив. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 02 квітня 2021 року вирішено провести заочний розгляд справи. Представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій вона просила задовольнити позовні вимоги, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, нотаріально посвідченого 26 березня 2020 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1265, та на підставі нотаріально договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого 05 жовтня 2020 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3928. У квартирі [ADDRESS] жодна особа не зареєстрована, що підтверджується інформацією від 29 грудня 2020 року № 01-1307-1613, наданою Департаментом адміністративних послуг Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Маріупольської міської ради. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. За змістом ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Положеннями ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з тим згідно з положеннями ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Отже, за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст.\~64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК, ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, № 309/2477/16-ц від 16 січня 2019 року. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є (і не був) членом сім`ї [PERSON] , сторони спільно не проживали, не вели спільного господарства, не мали єдиного бюджету, не були пов`язані побутом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі за № 447/455/17 зазначила, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Частиною 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Основний принцип, який застосовує ЄСПЛ у численних справах з питань права приватної власності і на який наголосила ВП Верховного Суду у вищевказаній постанові, це принцип пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (щодо права на житло відповідача) та ст.1 Першого протоколу до неї (щодо права власності позивача). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У даному випадку суд оцінює порядок набуття відповідачем права користування житлом, який припинений на підставі набуття права власності позивачем на спірну квартиру, шляхом укладання договору купівлі-продажу, відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що сторони ніколи разом не проживали і сьогодні їхнє спільне проживання у спірній квартирі не є можливим. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси відповідача, який не є членом сім`ї власника і у якого припинились правові підстави користування чужим майном, тому такі підлягають захисту шляхом виселення відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 908 грн., який пов1язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому з урахуванням висновку суду про задоволення позову, такий покладається на відповідача.

Outcome: approved