Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] (а.с.2-4), в якому просить відновити становище яке існувало до порушення шляхом вселення його ( [PERSON] ) в квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що проживав в зазначеній квартирі на протязі декількох років, але потім втратив таку можливість у зв`язку із тим, що відповідач заборонив позивачу таке перебування у квартирі, змінив вхідний замок на двері та встановив сигналізацію, а отже позивач, вважаючи що його право на проживання у зазначеній квартирі було порушене звернувся до суду із вказаним позовом. Відповідач не погодившись з позовом надав до суду відзив, мотивуючи його необґрунтованістю позовних вимог з наданням відповідних доказів відсутності прав позивача на зазначену квартиру та, зокрема, прав на вселення з вказанням, що за предметністю вимог не існувало об`єктивного права позивача яке було порушене, а отже не має і підстав для відновлення відповідного становища на якому наполягає позивач по справі (а.с.73-79). Представник позивача надала заяву в якій просить розгляд справи провести без її участі, та без участі позивача (а.с.206). Представник відповідача до суду не прибула, подала заяву в якій просила відмовити у задоволенні позову, а розгляд справи проводити без її участі, та без участі відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач по справі, є єдиним власником нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру від 14.12.2006р (а.с.82). Позивач є батьком відповідача по справі (а.с.14). Зазначена квартира була отримана у власність відповідачем на підставі угоди про внесення змін в договір №47 про інвестування будівництва житлового будинку. Дана угода була підписана між позивачем, відповідачем та представником забудовника [PERSON] 01.12.2005р., за якою позивач отримав грошові кошти від відповідача за переуступку прав в інвестиційному договорі (а.с.84). Зазначене, позивач у судовому засіданні спростовував, але суд критично ставиться до позиції позивача у зв`язку з дійсною, на даний час, угодою про внесення змін в договір №47 та рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01.11.2012р. по справі № 1511/3878/2012, яке набрало законної чинності і яким було встановлено обставини, що не підлягають додатковому доведенню, що позивач дійсно підписував зазначену угоду, з приводу чого позивачу було відмовлено в анулюванні свідоцтва відповідача про право власності на квартиру [ADDRESS] та відмовлено у визнанні за позивачем права власності на зазначену квартиру (а.с.91-93). Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні, у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] [INFO] (а.с.111). При цьому, в матеріалах справи відсутня інформація щодо права володіння та реєстрації позивача у зазначеній квартирі, в період володіння цією квартирою відповідачем. В свою чергу, відсутність реєстрації позивача за зазначеною адресою підтверджується Довідкою ОСББ «Укржилстрой-2008» (а.с.112). Натомість, позивач є власником 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] де він зареєстрований на даний час (а.с.164,165). У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Позивач хибно посилається на ст.397 ЦК України, в якій зазначено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, оскільки приписом ст.398 ЦК України визначено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Статтею 399 ЦК України визначено, що право володіння припиняється у разі: 1) відмови володільця від володіння майном; 2) витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; 3) знищення майна. Право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом. З доказів наданих сторонами по справі, вбачається, що відповідач звертався до позивача з приводу звільнення квартири, але позивач не бажав цього робити у зв`язку з чим відповідач неодноразово звертався із заявами до правоохоронних органів у травні, червні 2018 року. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ст.64 Житлового кодексу України, але суд зауважує, що даний розділ регулює правовідносини сім`ї наймача щодо проживання в будинках державного і громадського житлового фонду, що за розумінням тлумачення аб.1 а.2 ч.2 ст.4 ЖК України є будинками, що належать державі або колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям, а отже не є приватним житловим фондом, що унеможливлює віднесення квартири [ADDRESS] до зазначеної категорії. Відповідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За визначенням поняття «сім'я», що надається ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Так Конституційний суд України у п.6 Рішення «Про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї » від 03.06.1999р. №5-рп/99 розрізняє членів сімей взагалі (відносить до них чоловіка або дружину, прямих родичів по низхідній і висхідній лініях-дітей і батьків) та членів сімей, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнолітні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки, тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сімї, крім факту спільного проживання є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. У відповідності до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже суд зауважує, що законом врегульовані правовідносини за умови яких члени сім'ї можуть користуватися правами на рівні із наймачем або власником, а саме якщо вони проживають разом. Але суду не було надано доказів, що позивач та відповідач або члени його сім`ї проживали у зазначеній квартирі разом, навпроти, згідно доказів що містяться в матеріалах справи, сторони у даній квартирі разом ніколи не проживали. В свою чергу суд роз`яснює, що такий спосіб захисту, який обрав позивач, пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто порушення повинно об`єктивно вже існувати. В такому разі необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Таким чином, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. А отже, аналізуючи характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), суд приходить до висновку, що згідно норм діючого законодавства України не вбачається наявність порушеного права позивача, бо згідно наданих до суду доказів ніколи не існувало його суб`єктивного права на проживання в зазначеній квартирі, тобто відсутня можливість його захисту в обраний ним спосіб у зв`язку із відсутністю самого порушення. При цьому, суд критично ставиться до доказів наданих позивачем з приводу порушення кримінальних проваджень за ст.190 КК України у зв`язку відсутністю, наданий час, відповідних вироків суду, що набрали законної чинності. Ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що позивач не надав суду доказів порушення його права, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed