Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

До Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті його баби [PERSON], яка померла 25 квітня 2017 року у м. Горлівка Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. У заяві вказано, що факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, тому заявник не може отримати свідоцтво про смерть в органах ДРАЦС, так як документи, видані на зазначеній території, не можуть бути підставою для державної реєстрації смерті особи. З метою державної реєстрації смерті своєї баби, просив суд встановити факт смерті громадянки України [PERSON] 25 квітня 2017 року у місті Горлівка Донецька область, Україна. У судове засідання заявник не зявився, надавши заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив. Зясувавши обставини справи, дослідивши докази, поданні на їх підтвердження, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. В силу вимог ч.ч. 1-2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з п.11 ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є онуком [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про його народження VІ-НО № 412167 від 10 січня 1986 року (актовий запис № 23 складений 10.01.1986 р. відділом ЗАГС Калінінського виконкому м. Горлівки Донецької області), де зазначено, що батьком заявника є [PERSON]; копією свідоцтва про народження батька заявника ЯС № 483814 від 13 вересня 1948 року (актовий запис № 45 складений 13.09.1948 р. Красноармійською с/р), де зазначено, що його матірю є [PERSON]; та копією свідоцтва про укладення шлюбу ІІ-НО № 290911 від 22 липня 1975 року (актовий запис № 871 складений 22 липня 1975 року відділом ЗАГС виконкому Центрально-Міського району м. Горлівки Донецької області) згідно якого [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «Демочкіна». Згідно із копією паспорту громадянина України заявник [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], має зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO]. Відповідно до довідки УСЗН Костянтинівської міської ради № [NUMBER] від 14.12.2017 року, копія якої додана до заяви, заявник [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: [INFO]. Відповідно до копії паспорту громадянина України [PERSON], [INFO], уродженка села Красноармійське Новоазовського району Донецької області, мала зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO]. 25 квітня 2017 року у Центрально-Міському районі міста Горлівка Донецької області померла [PERSON], [INFO], уродженка села Красноармійське Новоазовського району Донецької області, у віці 89 років, на підтвердження чого до заяви долучено копію довідки до форми № 106/у № 898 від 26 квітня 2017 року Горлівським відділенням Бюро судово-медичної експертизи, що видається для поховання, про причину смерті [PERSON] гостра серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний коронарокардіосклероз. Також до заяви було долучено копію свідоцтва про смерть [PERSON], видане 26 квітня 2017 року Горлівським міським відділом ЗАГС. При цьому, оскільки документи, що підтверджують факт смерті [PERSON], видані установами на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійними і не створюють правових наслідків. Судом оглянуті надані заявником на підтвердження своїх вимог копії договору-замовлення на організацію та проведення поховання, свідоцтва про поховання, світлини могили [PERSON] Документом № 15.18-60-3334 від 14 лютого 2017 року Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті з причини предявлення документа, що підтверджує факт смерті, який не відповідає формі, визначеній діючим законодавством України. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Отже, суд дійшов висновку, що подані копії документів є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують обставини, викладені у заяві. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, яким є заявник у справі, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті його баби [PERSON], яка померла 25 квітня 2017 року у Центрально-Міському районі міста Горлівка Донецької області, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянину України [PERSON] свідоцтво про смерть його баби, видане державним органом України.

Outcome: approved