Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

До Мар`їнського районного суду Донецької області звернулась позивач [PERSON] з позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним і витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 01.09.2007 року по 11.12.2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу сторони було набуто у власність автомобіль DAF. [PERSON] , будучи власником майна за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, здійснив відчуження майна за договором купівлі-продажу в період перебування в шлюбі. Позивач вказує, що відчуження спільного майна відбулось без її відома та згоди, у зв`язку з чим просить визнати укладений договір недійсним та витребувати майно з чужого незаконного володіння. У судове засідання з`явився позивач, представник позивача та представник відповідача. Позивач та представник позивача, кожен окремо, просили задовольнити позовні вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 01 вересня 2007 року між, [PERSON] , та [PERSON] зареєстровано шлюб. Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 11.12.2013 року шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 01.09.2007 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Мар`їнського районного управління юстиції Донецької області, актовий запис за № 92 розірвано. 13.07.2012 року [PERSON] , [INFO] , придбав автомобіль DAF XF95.430, випуску 2006 року, шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою. Частиною 2 та 3 ст. 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. 16.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, в результаті якого власником автомобіля DAF XF95.430, випуску 2006 року, шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] став [PERSON] . Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст.626ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Позивачка вказує, що відчуження транспортного засобу відбулось без її відома та належним чином оформленої згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до листа ВРЕР ДАІ № 2 з обслуговування Кіровського, Куйбишевського та Петровського районів м. Донецька Головного управління МВС України в Донецькій області Управління державтоінспекції № 9/2-345 від 12.03.2014 року повідомлено, що станом на 19.02.2014 року по комп`ютерному обліку ВРЕР ДАІ з обслуговування Кіровського, Куйбишевського та Петровського районів м. Донецька №2 про УДАІ ГУМВС України в Донецькій області, автомобіль DAF XF 95.430, 2006 року випуску, шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] з 16.11.2013 року обліковується за [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою [ADDRESS] . На ім`я [PERSON] було проведено вторинну реєстрацію у Сервісному центрі ДАІ № 1402 відповідно до договору купівлі-продажу від 16.11.2013 р. В матеріалах справи письмова згода [PERSON] на продаж даного автомобіля DAF XF 95.430, номерний знак [NUMBER] відсутня. За загальним правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.2, абз.5 п.5, абз.3 п.7, абз.1,4 п.10; п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.09.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) (статті 1, 8 Конституції України). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За змістом статті 216 ЦК (435-15) та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК (1618-15). Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК (435-15) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК (435-15) добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, не може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Судам слід враховувати, що в разі застосування реституції за недійсним договором, у якому не встановлена вартість майна і вона не може бути визначена виходячи з його умов, вартість майна визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на момент укладення договору (частина четверта статті 632 ЦК (435-15). Згідно п.26 Постанови особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. У разі якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної часткової власності, суд на підставі статей 358, 361 та 362 ЦК (435-15) відповідно до частини другої статті 35 ЦПК (1618-15) залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до висновків встановлених у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Судом встановлено, що [PERSON] буз знайомий із [PERSON] та [PERSON] до укладення спірного правочину, та йому достовірно було відомо, що вони перебувають у шлюбі та те, що [PERSON] не отримував згоди [PERSON] на продаж автомобіля. Таким чином, згідно загальних засад цивільного судочинства [PERSON] не можна визнавати добросовісним набувачем відповідно до договору купівлі-продажу автомобілю DAF XF95.430, випуску 2006 року, шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] укладений між [PERSON] та [PERSON] , оформлений у вигляді довідки-рахунку . Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна заява є законною та такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved