Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 12 липня 2019 року звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якій просить визнати об`єктом її особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м. житловою площею 17 кв.м. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що з 13 листопада 1999 року по 01 грудня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 01 березня 2003 року позивач придбала квартиру [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м. житловою площею 17 кв.м. В рішенні про розірвання шлюбу зазначено, що з осені 2001 року шлюбні відносини, спільне проживання і ведення спільного господарства між сторонами припинено. Таким чином квартира придбана позивачем за її власні кошти, тому вона звернулась до суду з цим позовом і просила його задовольнити. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 12 липня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.21). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.22). Ухвалою суду від 17 липня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю (а.с.23-24). До суду 17 липня 2019 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.30). Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити, проти заочного порядку розгляду справи не заперечувала. Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 13 листопада 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровської районної ради міста Дніпропетровська був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] (а.с. 7). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2003 року була задоволена позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначений шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 8). В рішенні суду зазначено, що у судовому засіданні відповідачка позовні вимоги визнала, погодившись з доводами позивача [PERSON] , зокрема, те, що разом сторони не проживають , спільного господарства не ведуть, подружні стосунки не підтримують з осені 2001 року. Це рішення суду набрало законної сили 02 січня 2004 року. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, з огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлені рішенням суду від 01 грудня 2003 року обставини щодо фактичного припинення подружнього життя між сторонами доказуванню не підлягають. Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М. 01 березня 2003 року за реєстровим № 1175 був посвідчений договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] , загальною площею 33,8 кв.м. житловою площею 17 кв.м (а.с. 10, 11). 20 липня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська було видано свідоцтво про розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] (а.с. 9). Згідно ст. ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, які встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Разом з тим, пунктом 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено також у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року №62126302 (справа №6-486цс16). За викладених обставин, беручи до уваги, що судовим рішенням про розірвання шлюбу між сторонами, яке набрало законної сили, встановлений факт фактичного припинення шлюбних відносин між позивачем і відповідачем у 2001 році, а спірна кватира була придбана [PERSON] в березні 2003 року, суд приходить до висновку що квартира придбана позивачем за її власні кошти, а отже є її особистою власністю, у зв`язку з чим позовні вимоги є доведеними і обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню у повному обсязі. Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України На підставі викладеного,

Outcome: approved