Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 10.08.2016 року звернулась позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що вона та [PERSON] є співвласниками в рівних частках квартири [ADDRESS]. Після припинення фактичних шлюбних відносин між позивачем та [PERSON], позивач разом із спільною донькою переїхали до іншого житла та з того часу позивач не має можливості потрапити до спільної квартири. В подальшому з'ясувалось, що відповідач [PERSON] без згоди позивача передав квартиру в оренду за договором від 01.09.2015 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], яка на даний час проживають в квартирі з [PERSON] Позивач зазначає, що договір укладено без її згоди як співвласника квартири, проживання сторонніх осіб фактично унеможливлює доступ позивача в квартиру та користування своєю власністю, у зв'язку з чим просить суд визнати недійсним договір оренди (найму) житла від 01.09.2015 року, а саме квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] та виселити з квартири [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житла. Заявою від 31.05.2017 року позовні вимоги в частині розірвання договору оренди позивач просила залишити без розгляду. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в останнє судове засідання не з'явились. Протягом розгляду справи неодноразово подавали клопотання про відкладення розгляду справи, що є навмисним затягуванням процесу. Наведені підстави неявки в клопотанні представника [PERSON] про відкладення розгляду справи, призначеного на 29.08.2017 року, суд визнав не поважними та не підтвердженими жодними доказами. До того ж, згідно ч. 2 ст. 169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності від 31.01.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради. Відомості про право власності зареєстровані в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. 01.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди зазначеної вище квартири. Згідно акту здачі-приймання квартири від 01.09.2015 року наймач прийняв в тимчасове платне користування зазначену квартиру строком на 1 рік та 6 місяців до 01.02.2017 року. Згідно п. 2 зазначеного договору вказано, що квартира, що передається в оренду, належить відповідачу [PERSON] на праві власності. З аналізу тексту оскаржуваного договору вбачається, що позивач як співвласниця квартири не є стороною договору, своєї згоди на укладення договору та передачу квартири в оренду не надавала. Згідно довідки ОСББ «Середньофонтанський 19-Б» від 15.07.2015 року, позивач з жовтня 2011 року разом з донькою проживають за адресою: [ADDRESS]. Судом також встановлено наявність спору між позивачем та [PERSON] стосовно усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2016 року позовну заяву [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], до [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення задоволено, прийнято рішення про вселення [PERSON], яка є спільною донькою сторін, до квартири [ADDRESS]. Рішення набрало законної сили 07.06.2016 року. Також, 13.04.2016 року позивач зверталась до Шевченківського ВП Приморського ВП ГУНП в Одеській області з заявою щодо встановлення осіб, мешкаючих у квартирі. Вказана заява зареєстрована в ЖЕО за №6115, про що свідчить протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 13.04.2016 року та її пояснення. За результатами розгляду вказаної заяви було встановлено, що у квартирі за вказаною адресою мешкає довірена особа співвласника [PERSON] - [PERSON]. Факт проживання інших осіб у квартирі, 1/2 частина якої належить позивачці, підтверджується копіями документів, що були оформлені за розглядом заяви позивача від 13.04.2016 року. Так, згідно ч. 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов?язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Виходячи з аналізу зазначеної статті, суд зазначає, що право на передачу майна в оренду має виключно власник. Однак, квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, тож відповідачу [PERSON] належить право на розпорядження лише щодо ? частини квартири. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Судом встановлено, що вказана квартира не була поділена в натурі, а отже укладення договору оренди за таких умов в тому числі й стосовно ? частини яка належить відповідачу, порушує права позивача. Враховуючи встановлені судом обставини, слід зазначити, що укладення спірного договору вчинено з порушенням вимог ст. 203, 215 ЦК України, оскільки здійснено без згоди позивача як співвласника квартири, відповідач розпорядився часткою позивача не маючи на те відповідних повноважень, що є порушенням прав позивача як співвласника та підставою для визнання укладеного договору оренди недійсним. Оскільки договір, що є підставою проживання [PERSON] та [PERSON] в квартирі визнаний судом недійсним, відсутні і правові підстави перебування останніх в квартирі, тож відповідачі підлягають виселенню без надання їм іншого житла.

Outcome: approved