Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 06.12.2016 року звернулась [PERSON] з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою №39 у будинку №14/Б по проспекту Маршала Жукова у м. Одесі. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач втратила право користування квартирою на підставі вимог ч. 2 ст. 107 Житлового кодексу України - у звязку із вибуттям на постійне проживання в інше жиле приміщення. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги підтримали в повному обсязі та пояснили, що відповідач у 2007 року переїхала на постійне місце проживання за адресою вул. Люстдорфська [ADDRESS], за місцем проживання свого чоловіка [PERSON]. Наявність реєстрації [PERSON] у житловому приміщенні, в якому вона не проживає, надає незручності позивачу, яка вимушена нести додатковий тягар по сплаті комунальних платежів враховуючи кількість зареєстрованих осіб. Не погоджуюсь із позовними вимогами [PERSON] 25.04.2017 року подала зустрічний позов, в якому просить суд зобовязати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні квартирою №39 у будинку №14/Б по проспекту Маршала Жукова у м. Одесі шляхом вселення [PERSON] та її малолітньої доньки у спірну квартиру та передачі їй ключів від квартири. У судовому засіданні [PERSON], та її представник - [PERSON] заперечували проти задоволення позову та поясняли, що відповідач тимчасово проживає за іншою адресою, а спірна квартира є єдиним законним місцем проживання для її та її малолітньої доньки, яка також зареєстрована у зазначеної квартирі з 2016 року. Також підтримуючи зустрічні вимоги [PERSON] та її представник [PERSON], а у судових дебатах представник [PERSON] , наполягали на тому, що [PERSON] змінила замки на вхідних дверях спірної квартири та чинить перешкоди у користуванні квартирою. Від третій особи органу опіки та піклування Київської районної адміністрації надана заява, про розгляд справу у відсутності представника третій особи. Як встановлено у судовому засіданні в однокімнатної квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] як наймач, доньки наймача [PERSON] та [PERSON], та унучка наймача, донька [PERSON] [PERSON] ( [INFO], зареєстрована у даній квартирі з 27.12.2016 року). Правовідносини, повязані із втратою право користування житловим приміщенням членами сімї наймача у звязку із вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, врегульовані статтею 107 Житлового кодексу України ( далі ЖК). У частині другої зазначеної статті визначено, що член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Суд, враховуючи, що зазначена квартира була отримана у користування від держави на підставі ордеру на жиле приміщення, виданого батьку сторін, та відповідальним наймачем квартири залишається, після смерті батька, матір сторін [PERSON], яка фактично не мешкає у квартирі після придбання у власність іншого житлового майна, а також той факт що спірна квартира є неприватизована, приходить до висновку, що фактично фактом визнання особи, такою, що втратила право користування, бути вирішено питання про втручання у право на користування та придбання жилих приміщень у приватну власність, відповідно до умов ст. 65-1 ЖК , тобто рішенням суду буде заподіяно втручання держави у здійснення права на повагу до житла. Відповідно до частини першої статті 8 Європейської конвенції ( далі Конвенція) з прав людини одним з основоположних прав людини визнано право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Частина друга вищезазначеної статті проголошує, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно ч.1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України ( далі ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, яки беруть участь у справі. В даному випадку позивач, та її представники, в якості підстави визнання відповідачки такою, що втратила право на користування, визначили її вибуття на постійне проживання в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. Таким чином предметом доказування по справі є не просто факт не проживання особи у приміщенні, а саме наявність у особи іншого постійного місця проживання. Загальні принципи поняття « житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі « Кривіцька та Кривіцький проти України « ( заява №30856/03) від 02.12.2010 року ( остаточне рішення 02.03.2011). Так у п.п. 40,42,43 рішення висловлено наступне: «Згідно з\~Конвенцією\~поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел,\~рішення у справі «Прокопович проти Росії»\~(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI . \~Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див.\~рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України»\~(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз'яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Докази надані у судове засідання позивачем, та її представниками, у підтвердження позовних вимог: відомості з історії розвитку дитини ( доньки відповідача) в якої зі слів матері визначено місце проживання дитини м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога 27/51-3, лист Управління соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 28.01.2017 року про призначенні допомоги при народження дитини відповідача за адресою м. Одеса, Люстдорфська дорога27[ADDRESS], свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31.03.2004 року про отримання [PERSON] право власності на [ADDRESS],27 не можуть біти визнані судом належними та допустимими доказами постійного проживання відповідача у квартирі, яка належить [PERSON], а є лише підтвердженням проживання відповідачки за зазначеною адресою в конкретний час. Факт проживання в квартирі [PERSON] не спростовується і самою відповідачкою, яка заявляє, що це є тимчасовим проживанням, у звязку із відсутності можливості проживати у спірної квартирі. Дані ствердження відповідачки не спростовані наявними у справі доказами. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ч.2,3 ЦПК). У судовому засіданні, на думку суду, не було доведено факт наявності у відповідачки [PERSON] іншого постійного місця проживання, окрім квартири в якої вона зареєстрована, а тому відсутні законні можливості втручання у здійснення прав на житло. в даному випадку користування їм. Крім того, суд вважає, що у судовому засіданні з боку позивача, та її представників не було доведено факту порушення прав або законних інтересів [PERSON] реєстрацією відповідачки ( та її доньки) у спірної квартири. Судом приймається до уваги, що у відповідності до ст. 64,66,67 ЖК члени сімї наймача, несуть обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення ( зокрема сплату за користування житлом та комунальні послуги) у солідарному порядку, а тому суд, розглядаючи позовні вимоги виходить з того, що позивач не зверталась до відповідача з вимогами про спільні розрахунки за житлово-комунальні послуги ( відсутні докази зворотного). Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користування, суд приймаючи рішення, виходить з наступного: з боку відповідача, та її представників не надано доказів наявності перешкод у користуванні спірною квартирою, наявності звернень [PERSON] із намаганням вселення у квартири та актів ( або інших письмових доказів) підтверджуючих неможливість користування квартирою позивачкою по зустрічному позову. Таким чином, при розгляді позовних вимог [PERSON] суду не доведено порушення прав та законних інтересів позивача, а тому позов не підлягає задоволенню. Прийняття судом про розгляді позову [PERSON] пояснень [PERSON] про неможливість проживання у спірної квартири як спростування стверджень про її постійне проживання у квартирі [PERSON], та неприйняття зазначених пояснень як доказів порушення прав на користування спірною квартирою, обумовлено тим, що у першому випадку ці твердження приймаються у сукупності інших даних по справі як такі, що не спростовані наданими стороною [PERSON] доказами, а в іншому випадку не можуть бути прийняті як єдиний доказ наявності порушень прав без наявності будь-яких інших даних. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed