Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов вищезазначений позов [PERSON], в якому останній посилався на те, що 02.05.2017 року неподалік від дому ремонтував автомобіль. В цей час під'їхала патрульна машина та працівники поліції попросили пред'явити документи на машину та водійське посвідчення. Оскільки для ремонту автомобіля йому не потрібні були вказані документи, то в нього під час спілкування з інспекторами поліції їх не було. З незрозумілих причин на нього наділи кайданки та почали обшукувати його та транспортний засіб. Після обшуку в нього вилучили телефон, щоб він ні з ким не міг зв'язатись. В автомобілі інспектор знайшов його медичну картку з його адресою, а в телефоні номер дружини та зателефонував останній, щоб вона винесла документи. Коли дружина винесла документи, то ї стан був переляканий та вона не розуміла, чому інспектори серед ночі просять документи чоловіка, який ремонтує власний автомобіль. Після з'ясування його особи інспекторам це показалось замало та вони запропонували пройти тест на вживання алкоголю, а на його питання яке це має значення для нього, як громадянина який ремонтує свій транспортний засіб, йому повідомили, що буде складено протокол про відмову проходження тесту та це в свою чергу потягне вилучення водійського посвідчення строком на рік. Оскільки він вважав, що після продуву в прилад інспектори відчепляться від нього, він зробив продув, але прилад нічого не показав. Інспекторів це не влаштувало та вони запропонували йому проїхати в медичний заклад. Він не відмовлявся, оскільки знав, що нічого алкогольного не вживав та поїхав разом із поліцейськими в напівоголеному стані, в якому ремонтував автомобіль. В присутності лікаря він знов зробив продув через прилад, який знов нічого не показав. Далі поліцейський та лікар про щось поспілкувались та викликали якихось свідків і склали протокол про те, що він відмовився від продуву приладу та здачі біологічних середовищ для проведення аналізів. Після всіх цих ганебних процедур, його вночі відпустили з лікарні та він пішки, неодягнений добрався до дому. 05.05.2017 року він звернувся до головного лікаря Комунального закладу «Дніпропетровський наркологічний диспансер» з листом, в якому повідомив про те, що підлеглий лікар [PERSON] склав документ про його відмову від проходження медичного огляду, в якому пояснив, що не відмовлявся від проходження огляду та навпаки зроби все, щоб було встановлено, що він не вживав алкоголь і що лікар, змовившись з поліцейськими та свідками прийняли рішення про його відмову від проходження огляду. 22.05.2017 року головним лікарем Комунального закладу «Дніпропетровський наркологічний диспансер» було надано відповідь, де вона прикриваючи протиправні дії свого підлеглого лікаря звинуватила його у відмові від проходження експертизи на вміст алкоголю. 29.05.2017 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська справа відносно нього була закрита за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Як зазначено в постанові в ході дослідження матеріалів справи та відеозаписів відсутня відмова особи від проходження у встановленому порядку огляду на стан сп'яніння. Також позивачем зазначено, що неправомірними діями відповідачів принижена його честь та гідність, заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідачі принизили його перед дружиною та потім в лікарні перед сторонніми людьми. Він сильно переживав, хвилювався спочатку перед судом, який міг на підставі сфабрикованих документів, які були в матеріалах справи (протокол про адміністративне правопорушення, рапорт інспектора поліції, поясненнях двох свідків), позбавити його права керування та стягнути штраф в сумі 10200 грн. А потім, ще отримав відповідь головного лікаря [PERSON], де вона прикриваючи протиправні дії свого підлеглого лікаря [PERSON], звинуватила його у відмові від проходження експертизи на вміст алкоголю. Інформація, щодо нього була поширена складанням протоколу про адміністративне правопорушення, який склав інспектор Волченков Д.Е., рапортом інспектора Михайленко О.В., висновком за підписом лікаря [PERSON], поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], які були направлені до суду, в якому приймав участь юрист, який захищав його права. Ця інформація не відповідає дійсності, є негативною та порушує його права на честь та гідність. З урахуванням наведеного позивач просив визнати протиправними дії відповідачів щодо складання відносно нього документів з недостовірними даними, в які внесли відомості про відмову від проходження огляду на стан сп'яніння; а також стягнути в солідарному порядку з відповідачів моральну шкоду в сумі 10000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі Михайленко О.В. та Волченков Д.Е в своїх поясненнях та наданих письмових відзивах проти позову заперечували, зазначивши, що 02.05.2017 року ними у складі екіпажу на вул.Наримській,24 в м.Дніпрі було виявлено автомобіль, який підпадав під орієнтування [PERSON] Під час спілкування з водієм цього автомобіля [PERSON] було виявлено, що остання мав ознаки алкогольного сп'яніння та відсутність в нього посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Під час проведення огляду на стан сп'яніння на місці зупинки за допомогою газоаналізатора «Драгер» позивач, висловлюючи згоду на проведення огляду, всіляко ухилявся від проведення такого, зокрема вдихав повітря в себе, видихав повітря повз мундштук газоаналізатора, внаслідок чого встановити стан сп'яніння позивача на місці зупинки було неможливо та останньому було запропоновано проїхати для проведення огляду до медичного закладу, на що позивач дав згоду. Під час проведення огляду на стан сп'яніння в медичному закладі позивач в присутності двох свідків продовжував перешкоджати своїми діями проведення огляду лікарем, при цьому вербально вимагаючи проведенню огляду, однак не виконуючи вказівки лікаря. Такі дія позивача було кваліфіковано, як відмова від проходження огляду на стан сп'яніння, про що було складено відповідний протокол про адміністративне правопорушення. Таким чином, вважають, що під час оформлення адміністративного матеріалу відносно позивача за ст.130 КУпАП, вони діяли в межах наданих повноважень та у встановлений діючим законодавством спосіб. Вчинені відносно позивача процесуальні дії, визначені нормами чинного законодавства, а тому не можуть бути розцінені як приниження честі та гідності особи, а також як поширення будь-якої інформації про особу. Також посилалась на ненадання позивачем доказів заподіяння йому моральної шкоди та її розміру, спільного завдання шкоди відповідачами, а також, що відповідна шкода підлягає відшкодуванню державою. Відповідач [PERSON] в своєму письмовому відзиві та її представник під час розгляду справи в суді проти позову заперечували та просили залишити позовні вимоги без задоволення. В обґрунтування заперечень зазначили, що 02.05.2017 року працівниками патрульної поліції позивача було доставлено до медичного закладу з метою огляду та виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння, або перебування під впливом лікарських засобів. Медичний огляд проводився черговим лікарем [PERSON] за участі [PERSON] та працівників поліції Михайленко О.В. та Волченкова Д.Е. Під час проведення огляду лікарем було додержано усіх вимог процедури щодо медичної перевірки стану сп'яніння, особа [PERSON] ідентифікована згідно його водійського посвідчення, останньому роз'яснена мета проведення медичного огляду, процедура та порядок його проведення. За своїми зовнішніми признаками [PERSON] Після цього [PERSON] спочатку було запропоновано провести продув медичного приладу АЛКОТЕСТ 6510, для чого останній повинен був вдихнути в себе повітря та з належним зусиллям видихнути його у пластикову трубку приладу. Позивач же при видиху повітря імітував його видих без достатнього напору, при цьому робив це неодноразово. За таких умов перейти до іншої стадії експертного дослідження стану сп'яніння, яким є відбір біологічного матеріалу - сечі, а за необхідності слини та крові, було неможливим, бо без належної та обов'язкової перевірки повітря з ротової порожнини на наявність алкоголю (випаровувань етилового спирту) отримання біоматеріалів піддослідного не можуть дати повної та об'єктивної картини наявності стану сп'яніння, а експертне наркологічне дослідження буде неповним та сумнівним. З метою належного фіксування симуляції з боку [PERSON] досліджень видиху повітря на приладі і його відмови від проходження медичного огляду та дослідження стану сп'яніння було запрошено свідків, в присутності яких лікарем знов було запропоновано [PERSON] провести продув повітря в трубку, який під наглядом свідків імітував належний видих повітря. За таких дій медичний прилад не видавав на електронному табло показники наявного сп'яніння або відсутності такого. В зв'язку з цим, лікарем було складено висновок та акт про стан сп'яніння, де за підписами двох понятих зазначено про відмову позивача від проходження медичного огляду. За своїми зовнішніми признаками [PERSON] надавав підстави вважати його особою, що явно перебувала під впливом алкогольного або іншого сп'яніння, що в подальшому було описано лікарем в медичному акті огляду. В зв'язку з цим відсутні будь-які порушення честі та гідності позивача та його позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю позовних вимог. В обґрунтування заперечень посилався на підстави, наведені у відзиві відповідача [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] під час участі в судовому засіданні 15.02.2018 року проти позову заперечували, В подальші судові засідання не з'явились. Відповідач [PERSON] надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] про причини своєї неявки не повідомив. Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи, дослідивши докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02.05.2017 року інспектором роти №6 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області лейтенанта поліції Волченковим Д.Е. відносно позивача [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення серії БР №209267. Як зафіксовано в протоколі 02.05.2017 року о 01-50 г. в м.Дніпрі на вул.Наримська,24, водій [PERSON] керуючи транспортним засобом ЗАЗ 110206 н/з [NUMBER] з ознаками алкогольного сп'яніння, а саме: нестійка хода, почервоніння обличчя, різкий запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на стан сп'яніння у встановленому законом порядку водій відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП. Постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29.05.201 року у справі №204/2804/17, провадження №3/204/1097/17, справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, у відношенні [PERSON] було закрито в зв'язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року №266/94-ВР (далі - Закон України №266/94-ВР) встановлено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно ст.3 Закону України №266/94-ВР у наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Статтею 4 Закону України №266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 ст.3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно ст.12 Закону України №266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1,3,4 ст.3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Відповідно до ст.13 Закону України №266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Згідно ч.ч.1,2 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч.6 ст.1176 ЦК України). Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч.7 ст.1176 ЦК України). Оскільки позивач не притягався до адміністративної відповідальності та провадження по справі про адміністративне правопорушення було закрито судом першої інстанції, відсутні підстави для застосування ст.ст.1,2 Закону України №266/94-ВР та ч.ч.1,2 ст.1176 ЦК України та в даному випадку шкода може бути відшкодована на загальних підставах. Статтею ст.23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Пунктами 3,4,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4). Пунктом 10.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом ( наприклад, ст.9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою ( за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. В п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що в порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру. Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами. З підстав пред'явленого позову вбачається, що позивачем заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених ст.23 ЦК України, внаслідок приниження честі та гідності, що полягало у поширенні відповідачами недостовірної, негативної інформації про його відмову від проходження медичного огляду, у протоколі про адміністративне правопорушення, який склав інспектор Волченков Д.Е., рапорті інспектора Михайленко О.В., висновку за підписом лікаря [PERSON], письмових поясненнях свідків [PERSON] та [PERSON], а також у наданій позивачу 22.05.2017 року відповіді на його звернення за підписом головного лікаря Комунального закладу «Дніпропетровський наркологічний диспансер» [PERSON] Разом з тим, вказані документи складались з метою фіксації вчинення правопорушення, в силу ст.251 КУпАП мають характер доказів у справі про адміністративне правопорушення, приєднуються до матеріалів останньої та підлягають дослідженню та оцінці органом, уповноваженим розглядати справи про адміністративне правопорушення, а в даному випадку судом. Таким чином, їх складання та направлення в рамках справи для розгляду до суду, а також надання позивачу відповіді від 22.05.2017 року на його скаргу не свідчить про протиправність дій відповідачів та не може розглядатись, як поширення недостовірної інформації. З оглянутого відеозапису вбачається, що позивач на момент під'їзду працівників поліції перебував в салоні автомобіля за кермом транспортного засобу, не мав при собі документів на право керування останнім, своїм зовнішній виглядом та поведінкою під час спілкування з поліцейськими викликав у останніх обґрунтовану підозру щодо можливого перебування в стані алкогольного сп'яніння. В зв'язку з цим, працівники поліції з дотриманням вимог КУпАП, зокрема ст.266, а також Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1103 від 17.12.2008 року та Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВД та МОЗ України №1452/735 від 09.11.2015 року, було забезпечено проведення огляду на стан сп'яніння спеціальними технічними засобами на місці зупинки, а в подальшому в медичному закладі, проти чого не заперечував і сам позивач. Оскільки, під час проведення огляду спеціальними технічними засобами позивач на переконання відповідачів видихав повітря повз мундштук газоаналізатора, внаслідок чого встановити стан сп'яніння позивача та повністю провести процедуру огляду було неможливо, вказані дії останнього було кваліфіковано як ухилення від проходження медичного огляду, що і було зафіксовано у протоколі про адміністративне правопорушення, рапорті інспектора поліції, письмових поясненнях відповідачів [PERSON] та [PERSON], залучених в якості понятих, висновку лікаря [PERSON] Посилання позивача на постанову Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29.05.201 року, якою справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, відносно нього було закрито в зв'язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, не є свідченням протиправності дій відповідачів, оскільки приймаючи вказане рішення суд посилався на недоведеність факту ухилення позивача від проходження медичного огляду у встановленому законом порядку. За вказаних вище обставин, враховуючи, що позивач до адміністративної відповідальністю не був притягнутий, відсутність підстав для визнання протиправними дій відповідачів, а також ненадання позивачем належних, достатніх та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди, її розміру, наявності причинного зв'язку між діями відповідачів та спричиненою шкодою, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за необґрунтованістю та недоведеністю їх належними доказами. Крім того, суд враховує, що у даних спірних правовідносинах відповідачі Михайленко О.В. та Волченков Д.Е., як службові особи Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області та відповідачі [PERSON] та [PERSON], як працівник та керівник Комунального закладу «Дніпропетровський наркологічний диспансер», не є належними відповідачами у справі, якими у даному випадку повинні бути Державне казначейство України та відповідна юридична особа. Під час розгляду справи судом представнику позивача роз'яснювались положення ст.51 ЦПК України та наслідки пред'явлення позову до неналежних відповідачів, або не всіх відповідачів. Разом з тим, останній вказаними правами не скористався, наполягаючи на підтриманні позовних вимог до зазначених у позові відповідачів. З урахуванням цього та враховуючи, що у суду відсутня процесуальна можливість за власної ініціативи вирішувати питання в порядку ст.51 ЦПК України та залучати до участі у справі співвідповідачів, а також замінювати первісного відповідача на належного, в задоволенні позову також слід відмовити в зв'язку з пред'явленням позовних вимог до неналежних відповідачів. Відповідно до ст.141 ЦПК України та в зв'язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати слід покласти на останнього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed