Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов [PERSON] до ПАТ «Банк Форум» про захист прав споживачів та визнання недійним кредитного договору. Позов обґрунтовано наступним. Між сторонами 22 травня 2007 року у м. Запоріжжя укладений кредитний договір 0074/07/07-СL, за умовами якого позичальнику було надано 23500 доларів США на споживчі цілі строком до 20 травня 2017 року зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2016 року у справі №334/4606/16-ц, визнано недійсним п.4.1 кредитного договору №0074/07/07-СL, укладеного 22 травня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Форум». У вказаному рішенні судом встановлено факт невідповідності даного положення кредитного договору вимогам діючого цивільного законодавства, є несправедливим та суперечить принципам розумності, справедливості та добросовісності в межах договірних зобовязань, наслідком чого наявний істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача [PERSON] З урахуванням викладеного, позивач вважає, що спірний кредитний договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики. Відповідно до ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Факт використання нечесної підприємницької практики встановлений рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя, яким п.4.1. визнано дискримінаційним та скасовано. Просить визнати недійним з моменту укладення кредитний договір №0074/07/07-СL, укладений 22 травня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Форум». В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача до судового засідання не зявився. Клопотань щодо відкладення розгляду справи не надходило. Згідно із вимогами ст. 274 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Заперечень щодо такого порядку, на виконання вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, від відповідача не надійшло. За таких обставин суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України розглядати справу у заочному порядку за наявними в ній матеріалами та доказами, поданими позивачем. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення представника позивача. Суд приходить до наступного. 22 травня 2007 року між АКБ «Форум» та [PERSON] було укладено кредитний договір №0074/07/07- СL, відповідно до якого банк відкриває позичальнику кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 23500 доларів США строком до 20 травня 2017 року. За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 13%. Відповідно до п.7.5. договору усі зміни та доповнення до цього договору набувають чинності за умови укладення їх в письмовій формі та підписання Сторонами, крім випадків, передбачених п.5.1, 5.2, 5.3 вносяться шляхом укладання додаткових угод, які стають невідємною частиною цього договору. Додатковою угодою №1 від 13 грудня 2007 року, додатковою угодою №2 від 5 червня 2008 року, додатковою угодою №4 від 30 квітня 2009 року, додатковою угодою №5 від 20 листопада 2009 року, додатковою угодою №6 від 20 січня 2012 року сторони домовились щодо викладення окремих пунктів договору в нових редакціях. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2016 року у справі №334/4606/16-ц, визнано недійсним п.4.1 кредитного договору №0074/07/07-СL, укладеного 22 травня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Форум». Пунктом 4.1 Договору, який було визнано рішенням суду недійсним, передбачено, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені в розмірі 0,2 % за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості. При ухваленні рішення Ленінським районним судом м. Запоріжжя від 19 вересня 2016 року було встановлено факт невідповідності положення пункту 4.1. кредитного договору вимогам діючого цивільного законодавства, як такого, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства, визначеним законом принципам врегулювання договірних відносин, та містить вимоги, що суперечить інтересам відповідача, як споживача послуг банку, а саме - факт несправедливості умови спірного кредитного договору щодо сплати позивачем, як споживачем послуг 0,2% пені за кожен день прострочення виконання зобов'язань за споживчим кредитуванням, що становить 73% від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів в рік, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати позивачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за спірним договором, наслідком чого наявний істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача [PERSON], як споживача послуг банку щодо споживчого кредитування, в розрізі даного спору. Згідно з частиною першою\~статті 627 ЦК України відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша\~статті 638 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою\~статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. За змістом статей\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до\~статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Частиною другою\~статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. При відсутності достатніх даних для визнання умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому. В укладеному між сторонами кредитному договорі позивач засвідчив своїм підписом кожний його аркуш, тобто він при його укладенні ознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору. У вказаному кредитному договорі зазначена мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а позивач взяв кредит та зобов'язався повернути його банку відповідно до обумовлених сторонами умов.\~ \~Посилання позивача про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому, безпідставні, оскільки у результаті розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту, [PERSON] діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов'язання з повернення цих коштів. Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому. Частиною першою\~статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Оскільки позивачем не доведено умислу відповідача щодо приховування від нього обставин, які мали істотне значення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним. За вказаних обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed