Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

До Ірпінського міського суду надійшов зазначений вище позов, який Позивач мотивує тим, що [INFO] [PERSON] (далі - Позивач) у громадянки [PERSON] був придбаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (далі - будинок ), на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, що посвідчений [PERSON] , державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори від 23.10.1999 за № 3-5616 (далі - Договір купівлі-продажу будинку). Зазначає, що після придбання будинку позивач здійснив реєстрацію свого місця проживання в цьому будинку, відповідно до законодавства України, діючого на той час. Вказує, що при укладенні Договору купівлі-продажу будинку [PERSON] з невідомих причин не повідомила позивача, що в цьому будинку на час укладення Договору купівлі-продажу будинку був зареєстрований, але фактично не проживав, її син [PERSON] , [INFO] . Більш того, при нотаріальному посвідченні зазначеного вище Договору купівлі-продажу будинку, державним нотаріусом також не було попереджено позивача про наявність сторонніх зареєстрованих осіб у житловому будинку. Звертає увагу на те, що, обставина щодо зареєстрованої у будинку позивача сторонньої особи стала йому відома лише 08.09.2017 р. при зверненні до Виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради для отримання довідки ф. № 3. Зі слів сусідів, відповідач, [PERSON] , [INFO] - це син [PERSON] , у якої позивач придбав будинок. Він перестав проживати у будинку ще до того, як позивач придбав його. Тобто, станом на 23.10.1999 року Відповідач у будинку вже фактично не проживав. Вказує, що згідно відомостей з будинкової книги вбачається, що Відповідач був прописаний за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 23.08.1965 року. Адреса: [ADDRESS] це [ADDRESS] будинку, ще до зміни [ADDRESS] , яка була проведена у 1970-1980-х роках. Також звертає увагу, що ніякої домовленості або ж будь-якого письмового документу стосовно того, що Відповідач мав або має право проживати в даному будинку - не існує. Зазначає, що наявність реєстрації (прописки) Відповідача у даному будинку, до якого він жодного відношення не має та в якому він фактично не проживає, завдає позивачу додаткових та невиправданих фінансових витрат по оплаті комунальних послуг. Комунальні послуги нараховуються на всіх зареєстрованих в будинку осіб, що порушує права позивача, адже фактично він проживає у будинку один. У зв`язку з вищевикладеним, просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та позбавити його права користування таким будинком. В судовое засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду від представника позивача надійшла заява, за змістом якої просять позовну заяву задовольнити, розгляд справи проводити у відсутність позивача та представника позивача. В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та публікаціями оголошення про виклик на офіційному сайті «Судова влада України», котрі міститься в матеріалах справи, а тому відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. В судове засідання третя особа Ірпінський міський відділ Управління ДМС у Київській області свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. До суду надали заяву, за змістом якої просять розгляд спраив проводити у відсутність їх представника. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (далі - будинок ), на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, що посвідчений [PERSON] , державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори від 23.10.1999 за № 3-5616. Будинок був придбаний у громадянки [PERSON] . Згідно довідки, виданої Коцюбинською селищною радою 08.09.2017 року, в будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] з 23.03.2001 року та [PERSON] , [INFO] з 23.08.1965 року. Також згідно будинкової книги [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 23.08.1965 року (стара адреса реєстрації до зміни нумерації). Реєстрація Відповідача в будинку створює для Позивача перешкоди у користуванні майном, оскільки розрахунок платежів за надання комунальних послуг здійснюється, виходячи з кількості зареєстрованих осіб. Відповідач у будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує, жодних витрат по утриманню будинку не несе. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. З Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, прийнятої в порядку п.1 ч.1 ст. 360-3, ч.1 ст.360-4, яка є обовязковою до виконання всіма судами України, вбачається, що виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.». На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації особи можливе на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 04.11.1950, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві ( рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Оскільки судом встановлено, що Відповідач з 1999 року не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , а тому він є таким, що втратив право користування та розпорядження зазначеним житлом, що є підставою для задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Outcome: approved