Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням поданої 12.06.2019 року заяви про збільшення позовних вимог, просить суд стягнути з [PERSON] (код [ADDRESS] ) на користь [PERSON] заборгованість у сумі 70729,28 грн.; визнати недійсною розписку від 06 лютого 2015 року від ім`я [PERSON] на ім`я [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 вересня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди нерухомого майна, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове користування (оренду) приміщення - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 121,5 кв. м. Як зазначено на звороті акту приймання-передачі майна 11.09.2012 року [PERSON] отримала від [PERSON] гарантійну заставу у сумі 1500 доларів США в порядку п. 5.4. договору оренди, проте не повернула зазначену суму позивачу. Позивач вважає, що [PERSON] станом на 26.05.2016 року повинна повернути [PERSON] еквівалент 1500 доларів США, а саме 37695.00 (тридцять сім тисяч шістсот дев`яносто п`ять) гривень - суми завдатку (за збереження орендованого майна), що підлягає поверненню за договором оренди, а також 12054.96 (дванадцять тисяч п`ятдесят чотири) гривні 96 копійок збитків, 1482.67 (одна тисяча чотириста вісімдесят дві гривні) 67 копійок - 3% інфляційних витрат, що загалом складає 51232,63 грн. (п`ятдесят одна тисяча двісті тридцять дві) грн. 63 коп. Індекс інфляції за травень 2016 - 100,1%; червень 2016 - 99,8%; липень 2016 - 99,9%; серпень 2016 - 99,7%; вересень 2016 - 101,85%;. жовтень 2016 - 102,8%; листопад 2016 - 101,8%; грудень 2016 - 100,9%; січень 2017 - 101,1%; лютий 2017 - 101%; березень 2017 - 101,8%; квітень 2017- 109%; за травень 2017 - 101,3%; червень 2017 - 101,6%; липень 2017 - 100,2%; серпень 2017 - 99,9%; вересень 2017 - 102%;. жовтень 2017 - 101,2%; листопад 2017 - 100,9%; грудень 2017 - 101%; січень 2018 - 101,5%; лютий 2018 - 100,9%; березень 2018 - 101,1%; квітень 2018- 100,8%; за травень 2018 - 100%; червень 2018 - 100%; липень 2018 - 99,3%; серпень 2018 - 100%; вересень 2018 - 101,9%;. жовтень 2018 - 101,7%; листопад 2018 - 101,4%; грудень 2018 - 100,8%; січень 2019 - 101%; лютий 2019 - 100,5%; березень 2019 - 100,9%; квітень 2019-101%. Розрахунок суми інфляції. Період з 26.05.2016 по 12.06.2019 року. Сума боргу 51232,00 - інфляційне збільшення боргу 19497,28 грн., всього 70729,28 грн. Також позивач зазначає, що відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси по справі №522/21088/15-ц, яке залишено в силі судом касаційної інстанції, з позивача було помилково стягнуто неіснуючий борг за договором оренди від 22.09.2012 року в сумі 84694 грн. За таких обставин позивач опинився у вкрай невигідних умовах і з боргом, а тому вважає, розписку, написану 06.02.2015 року недійсною згідно з ст. 233 ЦК України. Ухвалою суду (головуючий суддя Свячена Ю.Б.) від 28.07.2016 року було зупинено провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором оренди нерухомого майна - до розгляду по суті цивільної справи №522/21088/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором оренди нерухомого майна, яка знаходиться в провадженні судді Київського районного суду м. Одеси Пучкової І.М. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (головуюча - суддя Єршова Л.С.) від 19 лютого 2019 року прийнято до розгляду та відновлено провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором оренди нерухомого майна. Визначено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження. В подальшому до суду не надходило заяви відповідача із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у ньому, та докази, наявні в матеріалах справи. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що всі обставини, які є предметом позову [PERSON] , були предметом судового спору по справі №522/21088/15-ц, при цьому рішення по зазначеній справі переглянуто судом касаційної інстанції та набрало законної сили. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 22 вересня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди нерухомого майна, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове користування (оренду) приміщення - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 121,5 кв. м. Відповідно до п. 4.1. зазначеного договору орендна плата за перший місяць користування майном вноситься орендарем у строк не пізніше оформлення акту приймання-передачі майна у готівковій формі. В наступному орендна плата вноситься орендарем орендодавцю щомісячно не пізніше кожного двадцять другого числа розрахункового місяця. Як зазначено на звороті акту приймання-передачі майна 11.09.2012 року [PERSON] отримала від [PERSON] гарантійну заставу у сумі 1500 доларів США в порядку п. 5.4. договору оренди. 29.09.2012 року позивачем було внесено аванс за оренду квартири у розмірі 1700,00 доларів США. Відповідно до пункту 4.2 договору оренди орендна плата за користування квартирою становить 14400,00 грн, що еквівалентно 1700 доларів США, щомісячно. У пункті 4.3 договору сторони домовилися, що розмір орендної плати є фіксованим та не змінюється протягом дії договору за виключенням індексації у зв`язку із зміною курсу гривні до долара США. Відповідно до акту приймання-передачі від 22 вересня 2012 року [PERSON] прийняв у користування вказану квартиру. За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до вимог ст. 233 ЦПК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У пунктах 19, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК (435-15), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Позивач посилається на те, що розписка від 06 лютого 2015 року була написана ним під впливом тяжкої обставини, проте жодних належних та допустимих доказів зазначеного до суду не надав. Також суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 09 жовтня 2015 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою, та з урахуванням уточнень просила суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором оренди нерухомого майна від 22 вересня 2012 року у розмірі 84694 грн. 00 коп., посилаючись на невиконання умов договору. 29.09.2016 року Київським районним судом м. Одеси по справі №522/21088/15-ц постановлено рішення, відповідно до якого задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди житла у сумі 84694 грн., стягнуто з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , заборгованість за договором оренди нерухомого майна від 22 вересня 2012 р. - квартири [ADDRESS] , за листопад та грудень 2014 року у сумі 84694 грн.(вісімдесят чотири тисячі шістсот дев`яносто чотири грн.). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року касаційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] задоволено. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2017 року скасовано, рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2016 року залишено в силі. При цьому, Київським районним судом м. Одеси під час розгляду справи №522/21088/15-ц встановлено наступне, що згідно з розпискою від 06 лютого 2015 року відповідач ( [PERSON] ) визнав наявність у нього заборгованості за договором оренди. Також судом встановлено, що посилання відповідача на те, що позивач ввела його в оману та змусила написати цю розписку, не підтверджено жодним доказом. Посилання відповідача на сплату оренди в повному обсязі є недоведеними. У рішенні Київського районного суду м. Одеси по справі №522/21088/15-ц встановлено, що під час розгляду зазначеної справи відповідач заперечував проти задоволення позовної заяви, посилаючись на її безпідставність, стверджував, що при укладенні договору оренди нерухомого майна від 22 вересня 2012 року він сплатив позивачці 1500 доларів США в якості гарантійної застави, проте після розірвання цього договору позивач не повернула ці кошти. Судовими рішеннями апеляційної та касаційної інстанцій по справі №522/21088/15-ц також встановлено, що при укладенні договору оренди відповідачем було внесено в якості авансу 1500 дол. Крім того, під час розгляду цивільної справи №522/21088/15-ц судами досліджувалась розписка від 06.02.2015 року. Так, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року по справі №522/21088/15-ц зазначено, що розглядаючи позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та відповідні правовідносини сторін, а саме, що остання оплата за договором оренди проведена відповідачем 28 листопада 2014 року за вересень та жовтень, при цьому доказів проведення оплати за листопад і грудень 2014 року немає, а згідно із розпискою від 06 лютого 2015 року відповідач визнав наявність у нього заборгованості за договором оренди в розмірі 3400 доларів США, а посилання останнього, що позивач ввела його в оману та змусила написати цю розписку не підтверджено доказами. Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов помилкового висновку, що оскільки позивачем не доведено наявність у відповідача заборгованості за договором оренди квартири саме за листопад і грудень 2014 року, тому позов не підлягає задоволенню, оскільки для вирішення спору у цій справі про стягнення заборгованості по орендній платі має значення належне підтвердження існування такої заборгованості та її розмір. Встановлення конкретних місяців, за які відповідачем не проведено оплату за користування квартирою, мало б значення за умови наявності підстав для застосування строку позовної давності. В свою чергу, позивач, не дивлячись на те, що рішення Київського районного суду м. Одеси по справі №522/21088/15-ц переглянуто судом касаційної інстанції та набрало законної сили, вважає, що з нього «помилково стягнуто неіснуючий борг». Враховуючи викладене, питання наявності чи відсутності боргу, розмір боргу за договором оренди нерухомого майна від 22 вересня 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , були предметом судового спору по справі №522/21088/15-ц, цей спір розглядався судом з урахуванням сплаченої [PERSON] 11.09.2012 року [PERSON] суми у розмірі 1500,00 доларів США, та судами досліджувалась розписка від 06.02.2015 року про наявність боргу [PERSON] Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, у задоволенні позову [PERSON] в частині визнання недійсної розписки від 06.02.2015 року та повернення 1500,00 доларів США, що становить 37695,00 гривень, слід відмовити. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення збитків та інфляційних втрат, оскільки ці вимоги є похідними від вимоги про повернення 1500,00 доларів США, що становить 37695,00 гривень.

Outcome: dismissed