Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. В позовній заяві позивачка зазначає, що перебувала шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося. Відповідач в вересні 2020 року залишив її з сином , забрав свої речі та переїхав мешкати до батьків в місто Харків. Дитина перебуває на її утриманні, матеріальної допомоги на утримання сина відповідач не надає. Всі питання щодо утримання, навчання та виховання дитини вирішуються нею самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі - 10 000грн., оскільки відповідач має таку можливість , так як є приватним підприємцем і отримує дохід в місяць близько 100000грн. В судовому засідання позивач [PERSON] позов підтримала просила його задовольнити. Додатково пояснила, що відповідач не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання сина. Вона повністю утримує дитину сама: дитина ходить в садок, вони живуть на орендованій квартирі, яку вона змушена оплачувати. Весь її дохід в 900 доларів витрачається на сина. Тому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі у розмір 10000грн. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Савелова Ю.М. в судовому засіданні пояснила, що відповідач не заперечує проти оплати аліментів, але просить стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини його доходу, оскільки розмір аліментів позивачем не обґрунтований. Відповідач офіційно працює в ТОВ «Системи Якості НДТ» та отримує заробітну плату, його посадовий оклад 6 200,00грн. Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу щомісяця на утримання сина в розмірі 1/4 частини доходу від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , його батьками є: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] . Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При визначенні розміру аліментів суд враховує рівність обов`язку щодо утримання дитини обох батьків, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Станом на 07.10.2021 року прожитковий мінімум для дітей вікoм вiд 6 дo 18 рокiв становить 2 510,00грн. Судом встановлено, що відповідач працездатний, має змогу виплачувати аліменти на утримання дитини, інших утриманців не має. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. З урахуванням інтересів неповнолітнього [PERSON] , [INFO] суд, враховуючи рекомендований розмір аліментів, який становить на одну дитину розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2510,00 гривень щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду 31.05.2021 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] , а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, суд зауважує, що розмір аліментів на якому наполягала позивач є необґрунтовано завищеним, виходячи з вимог розумності та справедливості позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд не бере до уваги посилання позивачки на те, що відповідач має щомісячний дохід в розмірі близько 100000грн., оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження даних обставин. Суд не бере до уваги посилання відповідача про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини доходу від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму, оскільки вибір способу стягнення аліментів згідно ст.181 СК України є виключним правом самого стягувача, суд позбавлений можливості змінювати спосіб стягнення аліментів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати в дохід держави. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

Outcome: partial