Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

До суду 08 липня 2015 року надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №ML-501/184/2005 від 23.11.2005 року. В обґрунтування позову посилались на те, що 23.11.2005 року між АКБ «Райфайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», який у подальшому змінив форму власності на ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] нині - [PERSON] ) було укладено кредитний договір №ML-501/184/2005, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 120 000, 00 дол. США. У забезпечення виконання основного кредитного зобов`язання між банком та [PERSON] було укладено Договір поруки №SR-501/184/2005. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б\\н від 18.03.2011 року, ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вказаними кредитним договором та договорами поруки. Вказував, що у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, позивачем на підставі п.1.9.1 Кредитного договору та п.3.1, 3.2 Договору поруки було направлено відповідачам досудову вимогу про дострокове погашення боргу, яка відповідачами залишена без задоволення. З огляду на викладене, посилаючись на те, що відповідачі добровільно заборгованість за кредитним договором не погашають, товариство звернулась до суду з дійсним позовом та просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 3 468 931, 75 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 03.06.2015 р. становить 164632,04 дол. США (з яких : заборгованість за кредитом - 686532,55 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 32582,15 дол. США; заборгованість по процентам за користування кредитним коштами - 52474,28 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 2822,59 дол. США; нарахована пеня за період з 03.06.2014 р. по 03.06.2015 р. - 2722924,92 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 129227,30 дол. США). Ухвалою суду від 27.07.2015 року (с. Ільченко Н.А.) провадження у справі було відкрито. Ухвалою суду від 21.01.2016 року за клопотання представника відповідачки було витребувано докази, а саме витребувано у публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» інформацію щодо дати та суми відшкодування безнадійної заборгованості [PERSON] перед ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором № ML-501/184/2005 від 23.11.2005 р.. На виконання вимог ухвали суду від 21.01.2016 року банком було надано відповідь від 29.03.2016 року (т.1, а.с.122), згідно якої повідомили, що відшкодування безнадійної заборгованості [PERSON] за кредитним договором за рахунок резерву не відбувалось. Надано розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 18.03.2011 року (т.1, а.с.123). Ухвалою суду від 25.05.2016 року було відхилено клопотання представника відповідачки щодо зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 06.07.2016 року за клопотанням представника відповідача було витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП «Факторинг Україна» належним чином завірені копію договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 18.03.2011 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», а також належним чином завірені копії усіх додатків до цього договору, в тому числі належним чином завірену копію акту приймання-передачі кредитного портфелю від 18.03.2011 року, який є невід`ємною частиною цього договору, - без будь-яких закреслень. 19 вересня 2016 року представником позивача вимоги ухвали суду від 06.07.2016 року було виконано та надано до суду засвідчені документи договору купівлі-продажу кредитного портфелю, копію Додатку №1 до нього (під №264 зазначено боржника), копію акту приймання - передачі кредитного портфелю (т.1, а.с.164-203). Ухвалами суду від 14.02.2017 року були відхилені заяви представника відповідачки про зупинення провадження у справі та представника банку про витребування доказів. Ухвалою суду від 12.06.2017 року за клопотанням представника відповідачки було призначено по справі судову бухгалтерсько-економічну експертизу по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На вирішення експертизи були поставлені наступні питання : 1)Чи існувала заборгованість по кредитному договору № ML-501/184/2005 від 23.11.2005 р., укладеному між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і [PERSON] , яка згодом змінила прізвище на « [PERSON] », станом на 03 червня 2015 року, та якщо існувала, то яка сума цієї заборгованості та з яких складових (по сплаті процентів за кредит, погашення основної суми боргу, та пені по кредиту) складається ця заборгованість і за які періоди часу (роки, місяці) утворилася ця заборгованість, й якими документами бухгалтерського та/чи касового обліку підтверджується ця заборгованість ? 2)Чи відповідає розрахунок процентної ставки за користування позичальником [PERSON] кредитом, визначений ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розрахунку заборгованості за кредитним договором № ML-501/184/2005 від 23.11.2005 р. (зробленому станом на 03.06.2015 р. (а.с.7-8),вимогам п/п 1.4.1. п. 1.4. цього кредитного договору та Положення про кредитування ПАТ «ОТП Банк» ? 3)Яку суму коштів позичальник [PERSON] повинна сплачувати щомісячно з зазначенням суми основного боргу та процентів за період з липня 2010 року по березень 2011 року відповідно до умов кредитного договору № ML-501/184/2005 від 23.11.2005 р. ? (т.1, а.с.251-252). Також, ухвалою суду від 12.06.2017 року було закрито провадження у справі в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] , який помер [INFO] (т.1, а.с.253). Матеріали цивільної справи були повернуті до суду 29.12.2017 року з повідомленням директора експертної установи щодо залишення без виконання призначеної експертизи. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 27.03.2018 року №901/0/15-18 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді [PERSON] - [PERSON] , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 30 травня 2018 року справу було прийнято до провадження судді та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 29 серпня 2018 року. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України). Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 29 серпня 2018 року до суду надійшов відзив на позов від представника відповідачки - [PERSON] (т.2, а.с.38-85), згідно якого заперечувала проти вимог банку та просила відмовити. Заперечувала розрахунок заборгованості, заявлений банком, а саме не зрозуміло, яка процентна ставка застосовувалась банком; яка сплачена відповідачкою сума зараховувалась до «тіло» кредиту, а яка зараховувалась до сплати процентів за користуванням кредитом; не зрозуміло з чого банк виходив, нараховуючи пеню (не наведено сам розрахунок пені). Додатково посилалась на те, що останні платіж за кредитом був здійснений 28 травня 2010 року, з даним позовом банк звернувся до суду 08 липня 2015 року, тому, на думку представника позивача, з пропущенням строків позовної давності. 29.08.2018 року розгляд справи був відкладений у зв`язку з відсутністю представника позивача на 29.10.2018 року. До суду 25.10.2018 року надійшли заперечення від представника банку (т.2, а.с.93-94), згідно яких посилалась на те, що своєю заявою від 16.08.2018 року [PERSON] визнала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є новим кредитором, оскільки виявила бажання провести часткове погашення заборгованості за кредитним договором № ML-501/218/2007 від 19.11.2007 року, за яким вона є поручителем. Щодо відсоткової ставки пояснила, що умовами договору було передбачено, що відсоткова ставка формується з двох складових - фіксований платіж та ставка FIDR, зміни відсоткової ставки підтвердженні постановами КУАП. Посилалась на те, що досудову вимогу боржнику було направлено лише 15.07.2014 року, тому вважає, що строки давності ними не пропущено. Щодо розміру пені вказала, що умовами договору було передбачено сплату пені у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочки. 29.10.2019 року розгляд справи був відкладений на 10.12.2018 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. 10.12.2018 року надійшли заперечення представника відповідачки на заперечення на відзив банку (т.2, а.с.125-128). Ухвалою суду від 10 грудня 2018 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 13 березня 2019 року. У судовому засіданні 13.03.2019 року представник відповідачки наполягала на застосуванні до позову строків позовної давності. Розгляд справи був відкладений на 20 травня 2019 року. У зв`язку з неявкою сторін 20.05.2019 року розгляд справи був відкладений на 30.05.2019 р.. У судовому засіданні представник позивача - Земщук О.С. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з урахуванням обставин, вказаних у позові та заяв по суті справи. Заперечувала проти застосування строків давності, посилалась на те, що досудова вимога була направлена ними лише 15.07.2014 року, окрім того ними нараховано заборгованість станом на 03.06.2015 року, а проценти з часу відступлення прав вимоги (тобто з 18.03.2011 року), тобто вони просять стягнути тіло кредиту та відсотки, розмір заборгованості яких існувала на час відступлення прав вимоги. Посилалась на те, що фідер є плаваючою ставкою та її розмір змінювався за протоколами КУАП, дана ставка на теперішній час є доступною та загальновідомою. Посилалась те, що розмір заборгованості є обґрунтованим та підтвердженим відповідним розрахунком. При цьому не заперечувала, що з моменту останнього платежу пройшло три роки. Представник відповідачки - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити із урахуванням її пояснень, наданих у заявах по суті справи. Наполягала на тому, що розрахунок заборгованості є необґрунтованим та останніми пропущені строки позовної давності. Також зазначила що відповідач припинила погашення кредиту у зв`язку з хворобою і тепер не може здійснювати оплату оскільки потребує лікування. Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. Із матеріалів справи судом встановлено, що 23 листопада 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-501/184/2005, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 120 000 дол. США, строком до 23 листопада 2023 року. Відповідно до п.3 частини №1 кредитного договору, для розрахунку процентів за користуванням кредиту використовується плаваюча процентна ставка, яка визначається як фіксований відсоток + FIRD, де фіксований відсоток дорівнює 6% річних, FIRD - це процентна ставка по строкових депозитних вкладах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк дії депозитного договору. У забезпечення виконання основного кредитного зобов`язання між банком та [PERSON] було укладено Договір поруки №SR-501/184/2005. Поручитель помер [INFO] . Також за договором №PML -501/184/2005 від 23.11.2005 року, в іпотеку банку відповідачкою було передано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 10 листопада 2006 року між сторонами було укладено додатковий договір до кредитного договору, згідно якого сторони погодили розмір фіксованого відсотка на рівні 5% річних. Умовами додаткового договору від 19 листопада 2007 року, сторони виклали в новій редакції преамбулу кредитного договору, також визначили новий номер поточного рахунку. Надалі, 16 листопада 2009 року між сторонами було укладено додатковий договір №2 до кредитного договору, згідно якого сторони визначали, зокрема, що у випадку порушення позичальником будь-яких своїх зобов`язань, встановлених п.1.1 цього додаткового договору, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток (в залежності від виду процентної ставки, що застосовується за кредитом договором (плаваюча чи фіксована процентна ставка) підвищується на 4% річних у порядку, передбаченим цим додатковим договором. Аналогічні умови були передбачені додатковим договором №3 до кредитного договору № ML-501/184/2005 від 23.11.2005 року, укладеним між сторонами 09 грудня 2010 року між сторонами. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б\\н від 18.03.2011 року, ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вказаними кредитним договором та договорами поруки. Як вбачається з позову та пояснень представника банку, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, у позичальниці виникла прострочена заборгованість. Згідно розрахунку банку [PERSON] станом на 03 червня 2015 року становить 3 468 931, 75 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 03.06.2015 р. становить 164632,04 дол. США, з яких : - заборгованість за кредитом - 686532,55 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 32582,15 дол. США; - заборгованість по процентам за користування кредитним коштами - 52474,28 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 2822,59 дол. США; - нарахована пеня за період з 03.06.2014 р. по 03.06.2015 р. - 2722924,92 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 129227,30 дол. США). Також судом встановлено, що 21 лютого 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис, яким запропоновано у рахунок погашення боргу у розмірі 35 404, 74 дол. США звернути стягнення на іпотечне майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначений виконавчий напис був оскаржений [PERSON] до Приморського районного суду м. Одеси (справа №522/5656/15-ц), розгляд справи по якому був зупинений згідно ухвали суду від 12.07.2016 року до розгляду даної справи. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Згідно зі статтями 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 525, 526 зазначеного Кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (ця правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12). Як вбачається з матеріалів справи, сторони окремо не визначили строк кредитного договору, а погодили строк кредитування (графік погашення кредиту з розстроченням платежу), термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Умовами кредитного договору (п.1.5.1.) було визначено, що повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів (Додаток №1 до кредитного договору), шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням. У цій справі сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав кредит строком на 216 місяців, тобто до 23 листопада 2023 року. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 23 числа кожного місяця кошти у сумі 555, 56 дол. США (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Водночас частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Умовами кредитного договору (п.1.9) були врегульовано порядок дострокового виконання боргових зобов`язань за ініціативи банку, а саме встановлено, що у даному випадку виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 7 (семи) банківських днів із дати надіслання банком відповідної вимоги. Як встановлено судом та не спростовано стороною позивача, Банк скористався правом, передбаченим частиною 2 статті 1050 ЦК України, направивши позичальнику досудові вимоги (першого разу - 08.09.2011 року досудову вимогу вих.. №23405 (т.2, а.с.43) із вимогою протягом 30-ти днів з дня отримання вимоги сплатити загальну суму простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 32 582, 15 дол. США та відсотками за кредитним договором у розмірі 4 623,21 дол. США, строк сплати якої згідно з графіком ще не настав, але відповідно до пунктів 1.9 цього кредитного договору кредит має бути сплачена достроково. Повторно такі вимоги були направлені банком 18.05.2012 року вих. №57332 та 08 серпня 2013 року вих.. №10040 (т.2. а.с.44-45). Представник відповідачки пояснила в судовому засіданні, що дані досудові вимоги були отримані позичальником в офісі банку та не заперечувала щодо тих дат, якими вони датовані. При цьому представник позивача не спростовувала наявність таких досудових вимог, проте вказувала, що така вимога була отримана позичальником лише 15.07.2014 року. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Суд враховує що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абзац 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Даний висновок закріпився і в постановах Великої Палати 04.07.2018 року (справа № 14-154цс18) та 31.10.2018 року (справа №202/4494/16-ц).. Отже, здійснюючи аналіз наведених позицій Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд вважає, що у випадку пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор втрачає право нараховувати відсотки після настання терміну повернення, який зазначений у відповідному повідомленні/претензії на адресу боржника, оскільки такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року по справі № 916/4692/15 (ЄДРСРУ № 80308706)). Верховний Суд у своїй постанові від 14.02.2018 р. № 564/2199/15-ц зазначив, що згідно ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Отже, суд вважає, що пред`явлення вимоги Банком до позичальника про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності, тобто позивачем змінено строк повернення кредиту за договором з 23.11.2023 року на інший термін - до 08.10.2011 рік (останній платіж за тілом кредиту при цьому був 25.10.2010 року). У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, вимоги позивача щодо нарахування процентів за користування кредитом та пені поза межами строку дії договору (який було змінено банком) є безпідставними та не підлягають задоволенню. Щодо вимоги банку про стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 686532,55 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 32582,15 дол. США. Під час розгляду справи представник відповідачки заявила клопотання про застосування строків позовної давності до нарахувань позивача та просив суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог та відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Із матеріалів справи, доказів наданих позивачем, суд приходить до висновку, що останній платіж відповідачем [PERSON] за тілом кредиту був здійснений 25.10.2010 року. Таким чином, згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Також, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і №22095/93, § 51)). Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки графіком платежів було встановлено дату наступного платежу не пізніше 23 числа наступного місяця, суд вбачає, що банк, починаючи із 24 листопада 2010 року був обізнаний про порушення його прав із боку позичальником, проте з відповідним позовом звернувся до суду лише 07 липня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Отже, вимоги банку щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають частковому задоволенню, а саме за період із 07.07.2012 року по 07.07.2015 року на суму 20 000, 16 дол. США (555, 56 дол. США (щомісячний платіж) х 36 місяців), що станом на 03.06.2015р. складає по курсу НБУ 421 419 (чотириста двадцять одна тисяча чотириста дев`ятнадцять) грн. 37 коп.. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що за подання даного позову Позивач поніс витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654,00 гривень, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням від 04.06.2015 року на зазначену суму. Враховуючи те, що позовні вимоги банку були задоволенні лише частково, то суд стягує судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам на суму 443 (чотириста сорок три) гривень 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial