Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

До суду звернувся позивач з зазначеним позовом, згідно якого просив суд визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: виділити в користування позивачу [PERSON], якому належить 1/3 частина квартири, кімнату площею 11,6 кв.м; виділити в користування відповідачки [PERSON], якій належить 2/3 частини квартири кімнату площею 18,9 кв.м; залишити у спільному користуванні коридор площею 7,2 кв.м, кухню - 7,5 кв.м, ванну кімнату - 2,7 кв.м, туалет - 1,1 кв.м, балкон - 1,7 кв.м. Крім того, просив суд визнати нікчемним договір дарування 2/3 частини спірної квартири [PERSON] від 29.10.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Саніної Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 3-1904; зобов'язати відповідачку не чинити позивачу перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні належною йому 1/3 частиною спірної квартири, шляхом заборони відповідачці користуватись вказаним майном позивача, стягнути з відповідачки на користь позивачки 10000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення права користування, розпорядження та володіння належним позивачу майном. Свої вимоги мотивував тим, що йому належить 1/3 частина вищезазначеної квартири відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.05.2010 року та договору дарування від 14.10.2010 року. З часу отримання у власність вказаної частини спірної квартири він продовжував проживати з матір'ю, оскільки являвся неповнолітнім. Відповідачці належить на праві власності 2/3 частини квартири, яку їй передали [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування. Позивач вважає, що зазначений договір дарування слід визнати нікчемним, оскільки у момент його вчинення не були дотримані вимоги закону, а саме п.1.10 Глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за яким у разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваною квартирою або її частиною мають малолітні чи неповнолітні діти чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину. 18.10.2013 року він звернувся до нотаріуса з заявою про майбутній продаж своєї частки квартири та дізнався з відповіді від 22.11.2013 року про зміну власника. На теперішній час відповідачка перешкоджає йому у користуванні квартирою, не надає ключів, не пускає до квартири, що триває значний час. Крім того від сусідів йому відомо, що відповідачка в спірній квартирі не проживає, а здає в оренду. Вказані дії відповідачки завдають йому моральну шкоду, яка виражається у спричиненні психологічного дискомфорту, моральних стражданнях, неможливість користування своєю власністю позбавляє його можливості на особисте життя, оскільки вимушений проживати разом з матір'ю в одній кімнаті. Позивач та його представник в суді обґрунтування позову та позовні вимоги підтримали просили їх задовольнити, при цьому зазначили, що відповідачка і на сьогодні двері йому не відчиняє, ключів від квартири не надає, відмовляється спілкуватись з приводу спільного користування спірною квартирою. Відповідачка та її представник в суді позовні вимоги не визнали, у їх задоволені просили відмовити, при цьому відповідачка зазначила, що проживає у вказаній квартирі з 2001 року, є її власницею з 2010 року. В січні дізналась, що позивач зареєструвався у спірній квартирі. Вона не бажає його проживання у квартирі. Представник відповідачки в суді зазначив, що позивач не надав доказів чинення йому перешкод у користування власністю відповідачкою. Третя особа [PERSON] в суд не з'явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій зазначила про невизнання вимог позивача, просила проводити розгляд справи у її відсутності з урахуванням її стану здоров'я та віку. З огляду на зазначене, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності третьої особи та постановити рішення на підставі наявних доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідачки та її представника, дослідивши письмові докази по справі прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно ч. ч. 1- 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. ч. 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач просить суд визнати нікчемним договір дарування 2/3 частини спірної квартири [PERSON] та [PERSON] відповідачці [PERSON] від 29.10.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Саніної Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 3-1904. Разом з тим, будь-яких доказів в підтвердження нікчемності вказаного договору суду не надав, судом підстав для задоволення вказаних вимог не встановлено. Згідно ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.05.2010 року [PERSON] належить 1/6 частина квартири [ADDRESS] (а.с. 8-10) та 1/6 частина вказаної квартири відповідно до договору дарування від 14.10.2010 року. (а.с.11-13) Отже на час розгляду справи позивач має право власності на 1/3 частину спірної квартири. Як зазначив позивач, що підтвердила відповідачка, та відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України є обставинами, що визнані сторонами і не підлягають доказуванню, [PERSON] належить 2/3 частини спірної квартири на підставі договору дарування від 29.10.2010 року, по якому дарувальниками є [PERSON] та [PERSON] Як вбачається з висновків Оболонського РУГУ МВС України від 30.12.2013 року та 02.07.2014 року позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу чинення йому перешкод у користуванні квартирою. Крім того, вказаний факт підтверджується як поясненнями позивача та його представника, так і поясненнями самої відповідачки, яка зазначила, що не бажає щоб позивач проживав у вказаній квартирі та наміру продавати спірну квартиру вона не має. Під час розгляду справи відповідачка всі дії позивача направлені на врегулювання спору мирним шляхом проігнорувала. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні його власністю, отже, позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню, та слід зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди у здійсненні [PERSON] права володіння, користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] шляхом надання вільного доступу до даної квартири. Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги позивача про визначення порядку користування спірною квартирою між співвласниками з наступних підстав. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності Відповідно до ст. 382 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати своє помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. В спірній квартирі зареєстровано та мають право користування вказаним житлом чотири особи: позивач, відповідачка - як власники квартири; неповнолітня донька відповідачки - [PERSON] та третя особа [PERSON], що підтверджується довідкою форми № 3 КП « Житлосервіс «Приозерне» Оболонського району м.Києва. ( а.с.51) Відповідно до технічного паспорту та плану квартири вона складається з двох ізольованих кімнат площею 11,6 кв.м та 18.9 кв.м, загальна житлова площа 30,5 кв.м. Частка позивача дорівнює 10,17 кв.м житлової площі, відповідачки - 20,33 кв.м житлової площі. (а.с. 14-17) Той порядок користування житловим приміщенням, який просить встановити позивач, а саме: закріпити в його користуванні кімнату площею 11,6 кв.м; виділити в користування відповідачки [PERSON] кімнату площею 18,9 кв.м обмежує право власності на спірне житло відповідачки, не відповідає його частці у праві спільної часткової власності, зменшує ідеальний розмір частки, порушує право володіння та користування відповідачки тією частиною спільного майна, яка їй належить. Крім того, такий порядок порушує житлові права неповнолітньої [PERSON], та третьої особи [PERSON], які також мають право користування вказаним житлом. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під час розгляду справи не встановлено причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями відповідачки, щодо чинення перешкод позивачу у користуванні власністю, та моральними стражданнями позивача, про які він зазначив, оскільки під час розгляду справи [PERSON] пояснив, що вселятися та проживати у спірній квартирі він наміру не мав та не має. Отже, судом не встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, тому у задоволенні вказаних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial