Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області 06 грудня 2019 року із позовом до [PERSON] звернувся [PERSON] та просив суд визначити місце проживання їх спільних дітей [PERSON] та [PERSON] із позивачем. Свій позов обґрунтовував тим, що від шлюбу із [PERSON] , який був розірваний рішення Миронівського районного суду Київської області від 26 січня 2017 року має двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ці діти із квітня 2018 року проживають із ним у місті Миронівці, в належній йому квартирі, та перебувають на його утриманні. При цьому між ним та відповідачем існує спір про визначення місця проживання дітей, який окрім як в судовому порядку вирішеним бути не може. Необхідність визначення місця проживання дітей із позивачем, він обґрунтовував тим, що у такому разі інтереси дітей будуть забезпеченні якнайкраще. Зокрема вони будуть забезпечені із матеріальної сторони, оскільки він є фізичною особою-підприємцем, при цьому діти матимуть повноцінний гармонічний розвиток, при цьому самі діти бажають і надалі проживати разом із ним. Проживаючи із ним вони відвідують школу, різноманітні гуртки, позитивно характеризуються за місцем навчання. Позивач стверджує, що проживання дітей із відповідачем не відповідає їх інтересам, оскільки вони цього не бажають, це не найкращим чином відображатиметься на їх моральному стані, тому за розпорядженням голови Миронівської РДА місце проживання дітей визначено саме із ним, а рішенням виконавчого комітету Миронівської міськради, яке прийнято з урахуванням рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, встановлено регламент побачень матері із дітьми і лише за їх згодою. В зв`язку із чим, на підставі ст. 29 Цивільного кодексу України та ст. ст. 160, 161 Сімейного кодексу України позивач вважає, що місцем проживання дітей слід визначити саме із ним. В судовому засіданні позивач та його представник просили позов задовольнити з підстав зазначених в ньому. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, свої заперечення обґрунтовувала наступним. З 2016 року позивач почав проживати окремо від відповідача та їх дітей, які до жовтня 2018 року проживали разом із нею. Позивач вчиняв із відповідачем сварки, та чіплявся до неї із ревнощами. У цей період позивач жодним чином не надавав матеріальної допомоги на утримання малолітніх доньок, не бачився із ними, не цікавився їх життям. В жовтні 2016 року наніс відповідачу побої, від яких вона зі струсом головного мозку та закритою черепно-мозковою травмою проходила курс лікування в лікарні. В жовтні 2018 року внаслідок сварки відповідача із донькою ( [PERSON] ), остання зателефонувала позивачу та попросила їх забрати до дому, що позивач і зробив. Позивач постійно впливає на свідомість дітей, оговорює та ображає відповідача, виставляє її в очах дітей неврівноваженою і неспроможною особою. Він підкупає дітей коштовними подарунками (планшетами та айфонами останньої моделі). Позивач своїм впливом на доньок, робив все щоб вони пішли жити до нього, щоб не сплачувати відповідачу 1/3 частину аліментів від його доходів. При цьому відповідач має постійне місце проживання, а саме квартиру [ADDRESS] , постійне місце роботи та джерело існування, зокрема працює в ПАТ «Миронівська птахоферма», не палить та не вживає спиртних напоїв, веде порядне життя, з народження дітей займалася доглядом за ними, виконувала усі обов`язки з організації домашнього побуту, займалася ремонтом і облаштування згорілого будинку та прибудинкової території. Відвідувала з дітьми зайняття в «Школі мистецтв» міста Миронівка, на гуртках малювання, класів фортепіано, скрипки, сопілки, гітари, вокалу. У цей період діти займалися бально-спортивними танцями, вивчали англійську, іспанську та французьку мови. 28 січня 2020 року до Миронівського районного суду Київської області надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначити місце проживання їх спільних дітей [PERSON] та [PERSON] із матір`ю. Свій зустрічний позов [PERSON] обґрунтовувала тим, що у відповідності до Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Вона є їх матір`ю, а отже доньки повинні проживати саме із нею, при цьому вона має постійне місце роботи та дохід, має постійне місце проживання, за яким створені необхідні умови для розвитку дітей. Під час того, коли діти проживали разом із нею, вона дбала про їх моральний, матеріальний та фізичний розвиток, зокрема забезпечила відвідування гуртків малювання, класів фортепіано, скрипки, сопілки, гітари, вокалу в «Школи мистецтв» міста Миронівка. У цей період діти також займалися бально-спортивними танцями, вивчали англійську, іспанську та французьку мови. В зв`язку із чим, на підставі ст. 29 Цивільного кодексу України, ст. ст. 160, 161 Сімейного кодексу України та Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року вважає, що місцем проживання дітей слід визначити саме із нею. В судових засіданнях позивач за зустрічним позовом, міняла свою позицію щодо підтримання свого зустрічного позову, то підтримувала його то повідомляла, що його не підтримує, при цьому ставлячи умову, щоб позивач за первинним позовом також відмовився від позову. Представник відповідача за зустрічним позовом проти задоволення зустрічного позову заперечував, свої заперечення мотивував наступним. [PERSON] не надано жодних доказів, які б могли переконати суд в неможливості проживання дітей із [PERSON] і наявності для цього будь-яких перешкод, необхідності визначення місця проживання дітей саме з матір`ю Посилання [PERSON] на Декларацію прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року суперечить постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі №420/428/16-ц, відповідно до якого зазначена декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року, не є частиною національного законодавства України. В судовому засіданні представник служби дітей та сімї виконавчого комітету Миронівської міської ради підтримав позов [PERSON] , просила визначити місце проживання малолітньої [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] разом із їх батьком [PERSON] . Заслухавши учасників судового засідання, допитавши свідків, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. [PERSON] та [PERSON] із 26 лютого 2005 року по 21 березня 2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Шлюб був розірваний рішенням Миронівського районного суду Київської області від 26 січня 2017 року (справа № 371/1011/16-ц), яке набрало законної сили 21 березня 2017 року (а. с. 8-9 том 1). Із первісного та зустрічного позовів вбачається, що сторони проживають окремо один від одного, зокрема [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , а [PERSON] в квартирі [ADDRESS] (а. с. 2, 55 том 1). Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а. с. 7 том 1). Як вбачається із рішення Миронівського районного суду Київської області від 17 липня 2019 року, яке набрало законної сили 19 серпня 2019 року, діти сторін [PERSON] та [PERSON] з квітня 2018 року проживають із позивачем [PERSON] у квартирі [ADDRESS] (а. с. 10-12 том 1). У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином та обставина, що діти сторін [PERSON] та [PERSON] з квітня 2018 року проживають саме із позивачем [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , є встановленою та доказуванню не підлягає. Рішенням Миронівської районної державної адміністрації Київської області від 06 серпня 2019 року № 193, визначено місцем проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] із їх батьком [PERSON] по [ADDRESS] (а. с. 22 том 1). Рішенням виконавчого комітету Миронівської міської ради Київської області від 27 червня 2019 року № 190 призначено регламент побачень відповідача [PERSON] з малолітніми [PERSON] та [PERSON] за домовленістю з дітьми та їх згодою (а. с. 21 том 1). Як вбачається із первісного та зустрічного позовів, незважаючи на рішення Миронівської районної державної адміністрації та Миронівської міської ради, між сторонами існує спір про місце проживання дітей, розв`язання якого передано на вирішення суду. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. ст. 2, 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суди у відповідності до ст. 129 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 10 ЦПК України, здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. У відповідності до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд вирішує питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проаналізувавши правовідносини, які випливають з даного спору суд вважає, що для його розв`язання слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства», Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України та практики Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України є джерело права. Згідно із ст. ст. 51, 52 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей. Будь-яке насильство над дитиною переслідуються за законом. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Держава здійснює захист дитини від усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого поводження з дитиною, у тому числі з боку батьків (ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини (ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені в суді у порядку, встановленому законом (ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Аналіз зазначених норм Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави дійти висновку, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, при цьому сім`я є природним середовищем для такого розвитку дитини. Фундаментальним та не від`ємними складовими цього розвиту є можливість проживання дитини в сім`ї із своїми батьками, які несуть відповідальність за створення умов, необхідних для розвитку дитини, а у разі неможливості цього із одним з батьків, на якого в такому разі фактично покладаються ці обов`язки. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, проте у випадку неможливості їх спільного проживання, та необхідності визначення одного із батьків, з якими повинна проживати дитина, за можливості (в залежності від віку та фізіологічного, психологічного стану) повинна враховуватись думка цієї дитини, для чого суд має заслухати її побажання, оскільки в іншому випадку таке розлучення дитини з одним із батьків перетворюється в насильницьке, травмуючи психіку дитини, та фактично порушує ст. 52 Конституції України. Згідно норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі коли батьки дитини спільно не проживають, право визначення місця проживання дитини залишається за кожним із батьків питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахування ініціативи кожного з батьків, а перш за все з урахуванням законних інтересів дитини. Приймаючи рішення суд виходить із принципу змагальності сторін, за яким обов`язок по доведенню певних обставин покладається на сторону, яка про ці обставини заявляє (ст. ст. 12, 81 ЦПК України). Матеріали справи не містять доказів які свідчать про те, що сторони зловживають спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою можуть зашкодити розвиткові дітей, а отже діти можуть проживати як із позивачем так і з відповідачем. Згідно з ч. 1, 2 та 3 ст. 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. У відповідності до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, а дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Із зазначених норм Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України вбачається, що місцем проживання дитини, яка на момент розгляду справи досягла 14 років визначається нею самостійно, а дитини у віці 13 років за спільною згодою батьків із дитиною. Як встановлено у судовому засіданні донці сторін [PERSON] на момент розгляду справи виповнилося повних 15 років. В судовому засіданні, під час допиту неповнолітня [PERSON] повідомила, що хоче і надалі продовжувати проживати разом із батьком [PERSON] , а тому

Outcome: approved