Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

До суду 19.05.2017 року звернувся позивач з позовною заявою до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс», згідно якої просив суд: - визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Фінанс» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 20.04.2017 року за реєстровим №693. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що 16.03.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0076/82/71609, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 295\~800 доларів США строком користування до 16.03.2017 року із сплатою 13,75% річних. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен банк Аваль» було укладено Іпотечний договір, за умови якого в іпотеку передано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. 06.02.2015 року [PERSON] померла, не виконавши обовязки в повному обсязі. Єдиним спадкоємцем померлої є [PERSON]. В травні 2017 року [PERSON] отримала лист-вимогу із змісту якої їй стало відомо, що 20.04.2017 року ПАТ «Райффайзен банк Аваль» відступило право права та обовязки іпотеко держателя ПАТ «Комерційний [PERSON]», згідно договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, яке в свою чергу відступило права і обовязки іпотеко держателя ТОВ «ФК «Централ фінанс», згідно договору про відступлення права вимоги, яке в свою чергу відступило права та обовязки іпотеко держателя [PERSON], згідно договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 20.04.2017 року за реєстрованим №693. Позивач вважає, що останній договір не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому має бути визнаний судом недійсним, зважаючи на наступне. Нотаріус не мав правових підстав для посвідчення договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором на користь фізичної особи, оскільки ст. 1054 ЦК України не передбачає фізичну особу на стороні кредитодавця в кредитних відносинах. Більше того кредитний договір укладений між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] визначає валютою кредитування та сплати відсотків за користування кредитом в доларах США. Для здійснення оплати у доларах США за договором про уступку права вимоги потрібна індивідуальна ліцензія НБУ, відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України №15-93. Справа на підставі автоматизованого розподілу судової справи надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Свяченої Ю.Б. та ухвалою суду від 21.05.2017 року провадження у справі відкрите. Ухвалою суду від 22.05.2017 року задоволено частково заяву представника [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт на квартиру під №4 в будинку №6 по провулку Пироговському у м. Одесі, що належить на праві власності [PERSON] Ухвалою суду (головуючий суддя Бойчук А.Ю.) від 29.09.2017 року обєднано в одне провадження три справи, а саме справу №522/9201/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину з цивільними справами №522/21403/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення зобовязань за кредитним договором, забезпеченим іпотекою, справа №522/9200/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], ТОВ «ФК «Централ Фінанс» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором іпотеки. При цьому, ухвалою суду від 30.10.2017 року (головуючий суддя Свячена Ю.Б.) відмовлено в обєднанні справ в одне провадження. До суду 30.06.2017 року надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У звязку з рішенням Дисциплінарної палати від 22.11.2017 року №3723/3дп/15-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності та внесення подання [PERSON] Правосуддя про звільнення судді Свяченої Ю.Б. з посади судді Приморського районного суду м. Одеси на підставі наказу керівника апарату суду [PERSON] від 08.12.2017 року №218/а у справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, в результат якого справа надійшла до провадження судді Бондар В.Я. 15.12.2017 року вступив в силу Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року. Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодекс. Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Ухвалою суду від 14.03.2018 року справа прийнята до провадження, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з призначенням судового засідання на 18.04.2018 року. До суду 16.07.2018 року надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, згідно якого відповідач просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що сторони є вільні в укладені договорів, кредитор у зобовязанні може бути змінений та предметом оскаржуваного договору не є набуття новим кредитором права на надання боржнику фінансових чи банківських послуг, які підлягають ліцензуванню. При цьому законодавством України закріплено презумпцію правомірності правочину. Вказує, що [PERSON] не потрібна ліцензія, оскільки відсотки за кредитним договором банк перестав нараховувати у звязку зі смертю первісного боржника [PERSON], відповідач отримала лише право вимоги вже сформованого боргу. У судовому засіданні призначеному на 18.04.2018 року розгляд справи було відкладено у звязку з неявкою представника відповідача на 18.05.2018 року. Ухвалою суду від 18.05.2018 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову представника [PERSON] [PERSON] У судовому засіданні 08.06.2018 року представник позивача [PERSON] просив надати час для надання суду договору, що оскаржується, задля надання стороні позивачу часу та з метою підготовки судових дебатів у справі було оголошено перерву до 31.07.2018 року. У судове засідання сторони не зявилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника ТОВ «ФК «Централ Фінанс» надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, інші учасники справи не повідомили суд про причини неявки. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази в їх сукупності приходить до наступного висновку. Розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема, положення щодо сторін у зобов'язанні. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги не встановлюють ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про іпотеку». Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобовязанням. Судом встановлено, що 16.03.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0076/82/71609, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 295\~800 доларів США в тому числі комісія 5800 доларів США, а позичальник зобовязався належним чином користуватися та повернути кредит, сплати проценти за користування кредитом, комісії та інші зобовязання до 16.03.2017 року (а.с.9-11). Для забезпечення вимог, що випливають з кредитного договору між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] 16.03.2007 року укладено Іпотечний договір, предметом якого виступила чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1356 (а.с.12-14). З позову та інформаційної довідки №87355589 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта вбачається, що станом на 17.05.2017 року власником квартири №4, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пироговська, буд. 6 є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 2200, видане 06.11.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.5-6). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 02.06.2017 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, виданий 20.04.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.58). Станом на 15.03.2018 року право власності зареєстроване за [PERSON] на квартиру, що є предметом іпотеки та підстави набуття права власності підтверджується інформаційною довідкою №117225932 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с.71-73). Інформаційною довідкою також підтверджується і той факт, що станом на 15.03.2018 року квартира [ADDRESS] знаходиться під арештом. Твердження позивачки про укладення договору про відступлення права вимоги за кредитним договором укладеним між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та її спадкодавицею [PERSON] крім вищевказаного витягу та довідки з реєстру підтверджується Вимогою (повідомленням) [PERSON] надісланої 27.04.2017 року [PERSON], згідно якого було повідомлено позивачку, що право вимоги щодо іпотечного договору від 16.03.2007 року перейшло від ВАТ «Райффайзен банк Аваль» до ПАТ «Комерційний [PERSON] банк» потім до ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» та в кінцевому результаті до [PERSON] (а.с.8). Предметом позову є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладений між ТОВ «ФК «Централ фінанс» та [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивачка [PERSON], прийнявши спадок після померлої [PERSON], стала іпотекодавцем за Договором іпотеки від 16.03.2007 року. Проте, суду не надано предмета позову, а саме договору про відступлення права вимоги, дійсність якого на разі оскаржується. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.1,ч.2 ст. 203 ЦК України). Частиною 3 статті 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. З матеріалів справи суд вбачає, що не заперечується позивачем, що договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 16.03.2007 року укладений між ТОВ «ФК «Централ Фінанс» та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 20.04.2017 року за реєстровим №693. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Отже, норми діючого законодавства України не містять заборони відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором іншій особі до фізичної особи, що не є суб'єктом підприємницької діяльності. В статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Так, відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду із вимогами про визнання оспорюваного договору недійсними позивач повинна була довести ті обставини на які посилається у позовній заяві, підтвердити їх належними та допустимими доказами. Як вбачається, [PERSON] в силу зазначених норм закону, не надала суду доказів у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України на підтвердження того, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам закону, більше того позивач навіть не надала суду оспорюваний договір, тож, такі твердження лише є припущеннями, а сам факт невірного тлумачення закону не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, з врахування презумпції правомірності правочину, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON]

Outcome: dismissed