Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 05 серпня 2014 року надійшла позовна заява Управління пенсійного фонду України в м. Чернігові до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення помилково зарахованих грошових коштів. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 01 січня 2012 року між ним та відповідачем був укладений договір на виплату пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їхні поточні рахунки у банках у 2012. Додатковою угодою № 25 від 01 січня 2012 року до вказаного договору сторонами досягнуто домовленості щодо пролонгованості дії цього договору на тих же умовах на наступний календарний рік у разі визнання банка переможцем конкуру на право виплати пенсій та грошової допомоги через банківські рахунки за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги на цей період, та якщо жодна зі сторін за місяць до закінчення строку дії договору не висловила бажання його розірвати. Таким чином строк дії вказаного договору був пролонгований на 2013 та на 2014 роки. 22 січня 2014 року на адресу позивача надійшов лист, в якому повідомлялось про смерть [PERSON], померлого [INFO], що перебував на обліку позивача. Оскільки вже після смерті [PERSON] на відкритий на його ім'я в ПАТ КБ «Приватбанк» рахунок [NUMBER] здійснювався перерахунок пенсії, Управління пенсійного фонду України в м. Чернігові звернулось на адресу відповідача з заявою про повернення на рахунок Управління 2 942,00 грн., які надійшли від позивача на рахунок, відкритий на ім'я померлого [PERSON], за період з листопада 2013 року по січень 2014 року; також просив суд провести розгляд даної справи за відсутності свого представника (а. с. 2-3). Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача, посилаючись на їх необґрунтованість, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь в розгляді даної цивільної справи, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 01 січня 2012 року між Управлінням пенсійного фонду України в м. Чернігові та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір на виплату пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їхні поточні рахунки у банках у 2012 (а. с. 5-7). Додатковою угодою № 25 від 01 січня 2012 року до вказаного договору сторонами досягнуто домовленості щодо пролонгованості дії цього договору на тих же умовах на наступний календарний рік у разі визнання банка переможцем конкуру на право виплати пенсій та грошової допомоги через банківські рахунки за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги на цей період, та якщо жодна зі сторін за місяць до закінчення строку дії договору не висловила бажання його розірвати (а. с. 8). З листа Пенсійного фонду Російської Федерації адресованого Управлінню пенсійного фонду України в м. Чернігові, який адресат отримав 20 січня 2014 року (а. с. 10) вбачається, що [PERSON], [INFO], який перебував на обліку позивача, помер [INFO]. У зв'язку з даним фактом позивач звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою про повернення грошових коштів у сумі 2 942,00 грн. з рахунку [NUMBER], відкритого на ім'я [PERSON] (а. с. 11); дане звернення було виконано частково та на рахунок Управління надійшли грошові кошти у сумі 1 335,11 грн. (а. с. 12). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з ч. 1 ст. 1067 Цивільного кодексу України договір банківського рахунку укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку у банку на умовах, погоджених сторонами. Частиною 5 ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів. Положеннями п. п. 1.4., 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України №22 від 21 січня 2004 року передбачено, що власником рахунку в банку є особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому. Згідно з положеннями глав 5, 12 Інструкції, стягувачами, що мають право ініціювати списання коштів з рахунків клієнтів без їх відома, є органи державної виконавчої служби (на підставі виконавчих документів, установлених законами України) та органи державної податкової служби (щодо стягнення податкового боргу, простроченої заборгованості суб'єкта господарювання перед державою чи територіальною громадою). Відповідно до п. п. 1.3., 1.39., 1.40. ст. 1. п. 7.1.2. ст. 1 та ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» грошові кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на рахунок переходять у власність отримувача: примусовим списанням є списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом: стягувачем вважається особа, яка може бути ініціатором переказу коштів з рахунка платника на підставі виконавчих документів, визначених законом; банк на договірній основі повинен здійснювати зберігання коштів на поточному рахунку, проводити розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Згідно зі статтею 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. Положеннями статті 1071 Цивільного кодексу України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Положеннями п. 22.9. ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту, у разі недостатності на рахунку платника коштів для виконання у повному обсязі розрахункового документа стягувана на момент його надходження до банку платника цей банк здійснює часткове виконання цього розрахункового документа шляхом переказу суми коштів, що знаходиться на рахунку платника, на рахунок отримувача. Таким чином, суд приходить до висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» не є власником коштів, перерахованих позивачем. Банк зобов'язаний зарахувати відповідні суми на особові карткові рахунки одержувачів і за невиконання цього обов'язку банк несе відповідальність, передбачену Порядком і Договором. Саме одержувачі є власниками коштів, перерахованих Фондом, і Банк не має права ними розпоряджатись без згоди і розпоряджень власників. Судом також встановлено, що зарахування пенсії на картку протягом листопада 2013- січня 2014 року відбувалося відповідно до відомостей, які були надані УПФ України в м. Чернігові; Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові листом від 22 січня 2014 року звернулось до відповідача з проханням повернути пенсію, нараховану [PERSON] за листопад 2013 - січень 2014 року. Отже Порядком передбачений обов'язок уповноваженого банку щодо повернення грошових коштів, зарахованих на поточний рахунок разом з нарахованими на них відсотками, лише після надходження до уповноваженого банку відомостей про смерть одержувача пенсії і грошової допомоги та з місяця, наступного за місяцем смерті пенсіонера, в рамках залишку на рахунку коштів. Також, відповідно ст.8. параграфу 4 розділ IV договору, укладеного між сторонами 01 січня 2012 року - суми пенсій та грошової допомоги, зараховані на поточний рахунок одержувача, разом з нарахованими на них відсотками, починаючи з місяця, наступного за місяцем його смерті, установи банку повертають відповідно органам Фонду або Міністерства, за їх письмовим розпорядженням, не пізніше наступного операційного дня надходження відомостей про смерть одержувача за умови наявності цих сум на поточному рахунку пенсіонера. З огляду на зазначене, сторонами у договорі чітко визначені основні підстави для повернення коштів установами банку відповідача: 1) наявність коштів на поточному рахунку пенсіонера: 2) надходження повідомлення про смерть пенсіонера (одержувача коштів): 3) надходження письмового розпорядження Управління ПФУ в м. Чернігові. За наявності вказаних вище підстав відповідач повинен повернути позивачу суму пенсій та грошової допомоги, зараховані на поточний рахунок одержувача, разом з нарахованими на них відсотками, що і було зроблено ПАТ КБ «Приватбанк», а саме: перераховані до УПФУ в м. Чернігові кошти в сумі 1 335,11 грн., які станом на 28 січня 2014 року перебували на рахунку [PERSON]. Таким чином, відсутність необхідної суми грошових коштів на поточному рахунку померлого пенсіонера на час повідомлення позивача позбавляє відповідача можливості повернути ці кошти. Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на зазначене вище суд приходить до висновку щодо необґрунтованості та безпідставності позовних вимог позивача та вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 18 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору по даній цивільній справі віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed