Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси, звернувся [PERSON] з вищезазначеним позовом, згідно якого просив зобовязати державну судноплавну компанію «Чорноморське морське пароплавство» (далі ДСК «Чорноморське морське пароплавство» надати йому оригінали документів (у кількості 71 документ), які є у відповідача та надати копії цих документів з резолюціями посадових осіб компанії, принести йому публічне вибачення перед трудовим колективом, де він працював у звязку з порушенням його права на отримання зазначеної інформації, зазначаючи, що позивач неодноразово звертався з заявами до посадових осіб відповідача про надання документів, але йому було відмовлено. Вказав, що документи йому не надані в порушення ст.ст. 32, 40, 43-48, 53, 55, 57, 58 Конституції України, Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року, Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.08.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2015 року, позов [PERSON] задоволено частково. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.06.2015 року, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси та ухвала апеляційного суду Одеської області від 18.02.2015 року була скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в редакції від 27 .08.2013 року, просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі, зазначив, що має право на отримання документів зазначених в позовній заяві, оскільки вони прямо чи опосередковано стосуються його прав та інтересів. (том 2, а.с. 48). Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначив, що вказані документи не стосуються позивача, а відтак останній не має право вимоги. Документи, що дійсно стосуються прав та обовязків позивача неодноразово надавались позивачу. Крім того зазначив, що позивачем обраний не передбачений законом засіб захисту порушеного цивільного права. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] більше 37 років працював у ДСК «Чорноморське морське пароплавство», з 2011 року неодноразово звертався до керівництва компанії про надання йому інформації про його трудову діяльність в компанії, шляхом ознайомлення з документами, в яких ця інформація міститься. При цьому більшість документів, про витребування яких заявлено позивачем, це його службове листування ж ДСК «Чорноморське морське пароплавство», з яким він перебував у трудових відносинах до 4 червня 2005 року. Позивачу, на виконання ухвали вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.06.2015 року було розяснено про право на уточнення позовних вимог, проте позивач своє право не реалізував. Виконуючи вимоги ухвали ВССУ від 17.06.2015 року, в частині встановлення тих документів, які безпосередньо стосуються позивача, судом встановлено, що дійсно графік відпусток за 2004, 2005 р.р., узгоджений з профспілкою ДСК «ЧМП», Наказ ДСК «ЧМП» від 22.04.2004 року № 67 від 14.04.2004 року № 87 «Про накладення стягнень на головного фахівця з КРР [PERSON], особиста справа [PERSON] під № 8-6428 за період з 17.07.1978 року; платіжні відомості по заробітній платі з липня по листопад 1996 року; платіжні відомості по заробітній платі за 1997, 1998, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005 роки; табеля обліку робочого часу за 2002, 2003, 2004, 2005 роки, табель обліку робочого часу за грудень 2004 рік, січень, лютий, березень 2005 року, наказ ДСК «ЧМП» № 155 від 15.10.2005 року «Про створення комісії з перевірки фактів викладених в службових записках головного фахівця КРР [PERSON]К.» містить інформацію стосовно позивача. Інші документи зазначені в прохальній частині позовної заяви в редакції від 27.08.2013 року жодної інформації стосовно позивача не містять, проте посилання позивача на необхідність отримання вказаних документів для доведення певних фактів під час розгляду інших справ не спростовують висновку про відсутність інформації у вказаних документів стосовно позивача. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, при зверненні до суду із позовною заявою, доказуванню підлягає належність позивачеві певного субєктивного права, факт його порушення. Позивачем не обґрунтована належність цивільного права на отримання від субєкту господарської діяльності документів, що безпосередньо не стосуються прав та обовязків позивача, крім того, згідно позовної заяви вбачається, що необхідність в отриманні вказаних документів обумовлена розглядом іншої цивільної справи, в якій зазначені документи необхідно надати в якості доказів. Крім того, суд вважає, що позовна заява в частині зобовязання надати інформацію що стосується позивача є необґрунтованою. Позивачем не заперечувався факт наявності вказаних документів, проте позивач просив зобовязати надати вказані документи з резолюцією керівництва ДСК «ЧМП». При цьому, позивачем не доведено наявність вказаних резолюцій, їх правове значення для розгляду справи. Суд вважає, що позивач не був позбавлений витребувати вказані документи в порядку заявлення відповідних клопотань під час розгляду відповідних цивільних справ. Таким чином, позивач ініціював розгляд цивільної справи з метою отримання доказів для розгляду іншої цивільної справи, тоді як для отримання вказаних доказів передбачена окрема процедура передбачена цивільним процесуальним законодавством, зокрема інститут забезпечення доказів. Вказане свідчить про недоведеність факту порушення цивільного права. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, серед способів захисту, передбачених статей 16 ЦК України не зазначено такого способу захисту, як визнання неправомірними дій щодо ненадання інформації державним підприємством. Таким чином, в будь-якому разі, позивачем не обраний спосіб захисту порушеного права, передбачений законом чи договором, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed