Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернулася [PERSON] з заявою про встановлення факту народження дитини [PERSON] 22.05.2017 на тимчасово окупованій території в м. Ялта Автономної Республіки Крим від батьків: мати [PERSON], [INFO], уродженка м. Дрогобича Львівської області, жителька м. Ялти, паспорт серії КС520521, виданий Дрогобицьким МРВ УМВС України у Львівській області 13.10.200, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]; батько [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], паспорт серії ЕТ 086198, виданий відділом Ялтинського МУ ГУМВС України в Криму 09.10.2007, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]. Заява обґрунтована тим, що заявник 22.05.2017 на окупованій території АР Крим в м. Ялта народила дитину чоловічої статі. Батьком дитини є [PERSON], [INFO]. Заявником для підтвердження факту народження дитини предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. З метою отримання свідоцтва про народження дитини у державних органах реєстрації цивільного стану України, заявник звернулась до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану м. Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління, але їй було повідомлено, що реєстрація народження дитини не може бути проведена у звязку з тим, що установа, яка видала свідоцтво, знаходиться на території, яка не контролюється Україною. У звязку з вказаними обставинами заявник просить встановити факт народження дитини. Заявник в судове засідання не зявилась, подала заяву про слухання справи у її відсутність, заявлені вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Представник зацікавленої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дрогобицького міськрайонного управління юстиції в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до змісту наявної у справі копії свідоцтва про укладення шлюбу 19.06.2015 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Ялтинським міським відділом запису актів громадянського стану, а відповідно до змісту копії дублікату медичного свідоцтва про народження від 19.09.2017 22.05.2017 у заявниці народився син, місце народження м. Ялта. Як вбачається із копії паспорта серії КС 520521, виданого 13.10.2006 Дрогобицьким МРВ УМВС України у Львівській області, [PERSON], [INFO], є громадянкою України. Відповідно до копії паспорта серії ЕТ 086198, виданого 09.10.2007 2-м відділом Ялтинського МУ ГУ МВС України в Криму, [PERSON], [INFO], є громадянином України. Відповідно до ч. 3 ст. 49 Цивільного кодексу України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Обовязок батьків невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану встановлений ст. 13 Закону України „Про державну реєстрацію актів цивільного стану, ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя, документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоровя або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Згідно з підпунктом „а пункту 2 глави 1 „Державна реєстрація народження фізичної особи та її походження розділу III „Державна реєстрація окремих актів цивільного стану Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 (зі змінами, внесеними згідно з наказами Міністерства юстиції України від 17.03.2011 № 814/5, від 06.06.2013 № 1113/5), підставами для проведення державної реєстрації народження дитини, яка народжена в закладі охорони здоровя, є медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024, що видається закладами охорони здоровя незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. За твердженням заявника, з метою отримання свідоцтва про народження дитини у державних органах реєстрації цивільного стану України, вона звернулась до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану м. Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління, але їй було повідомлено, що реєстрація народження дитини не може бути проведена у звязку з тим, що установа, яка видала свідоцтво, знаходиться на території, яка не контролюється Україною. Листом від 26.06.2015 Міністерство юстиції України повідомило, що видані на тимчасово окупованій території АР Крим документи є недійсними і не створюють правових наслідків. П. 7 ч. 1 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Таким чином, у порядку ст. 257-1 ЦПК України мають розглядатись заяви про встановлення факту народження або смерті як на території Автономної Республіки Крим, так і на території населених пунктів Донецької та Луганської областей, визначених у Розпорядженні Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення від 31.03.1995 № 5 розяснено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (ст.ст. 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом ч. 1 цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України „Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України від 15.04.2014 № 1207-VII, норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно ч. 4 ст. 5 Закону України „Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України примусове автоматичне набуття громадянами країни, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства Російської Федерації не визнається Україною та не є підставою для втрати громадянства України. Згідно із ст. 18 цього ж Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Ч.ч. 1, 8 ст. 7 Закону України „Про громадянство України передбачено, що особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до ст. 7 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою Постановою Верховної ради Української РСР „Про ратифікацію Конвенції про права дитини від 27.02.1991 № 789-ХІІ, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на імя і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобовязань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, „Loizidou v. Turkey, „Cyprus v. Turkey), а також Молдови та Росії (зокрема, „Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, „Ilascu and Others v. Moldova and Russia), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого „намібійського винятку, який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи „намібійський виняток у справі „Кіпр проти Туреччини, Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Отже, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ у порядку ст. 257-1 ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] народила дитину в закладі охорони здоровя в м. Ялті АР Крим. Проте надати органу державної реєстрації актів цивільного стану медичне свідоцтво про народження затвердженої форми № 103/о не має можливості, оскільки на момент народження її дитини органи державної влади України з 2014 року не здійснюють свої повноваження. Встановлення даного факту заявниці необхідно для державної реєстрації народження дитини. На підтвердження факту народження дитини заявником надано медичне свідоцтво про народження серії 35 № 022887 видане 19.09.2017, відповідно до якого у [PERSON], [INFO], 22.05.2017 народився хлопчик. Згідно довідки від 31.10.2017 № 15, виданої медичною установою міста Ялта АР Крим, [PERSON] перебувала на диспансерному обліку щодо вагітності з 24.10.2016 до 22.05.2017. Згідно Протоколу 1 скринінгового УЗ дослідження в 1 триместрі вагітності від 15.11.2016, [PERSON] станом на 15.11.2016 була у стані вагітності терміном 11 тижнів 5 днів. Згідно Протоколу ультразвукового дослідження вагітної у термінах 18-21 тиждень від 13.01.2017, [PERSON] станом на 13.01.2017 була у стані вагітності терміном 19 тижнів. Згідно Протоколу УЗ дослідження ІІІ УЗ-Скринінг (плоду) від 24.04.2017, розмір плоду відповідає 34 тижням вагітності. Також факт перебування в стані вагітності та народження дитини підтверджується фотографіями, на яких [PERSON] сфотографована під час вагітності, а також фотографії дитини, дитини з батьком. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоровя), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявниця, як мати дитини, має право на звернення до суду із заявою про встановлення факту народження дитини. Досліджені судом докази у їх сукупності підтверджують факт народження заявницею [PERSON] 22.05.2017 дитини чоловічої статі. Для проведення державної реєстрації народження дитини дійсно є обєктивні перешкоди. Встановлення факту народження дитини породжує юридичні наслідки надасть можливість громадянці України [PERSON] зареєструвати в державному органі України народження дитини та отримати свідоцтво про народження її сина. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявник та її дитина, суд приходить до висновку про доведеність факту народження дитини чоловічої статі 22.05.2017 в м. Ялта Автономної Республіки Крим, а також те, що заявник не має можливості надати документи, необхідні для проведення державної реєстрації народження дитини, а відтак і наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини, оскільки вказаний факт знайшов підтвердження під час судового розгляду, а законом не передбачено іншого порядку встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території.

Outcome: approved