Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

До суду звернувся позивач з позовом до Корюківської міської ради Чернігівської області про визнання права власності за набувальною давністю. Просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги тим, що у 1977 році він отримав у користування житловий будинок з господарськими надвірними будівлями по [ADDRESS] . Саме з того часу він постійно користувався вищевказаним майном. Отримати правовстановлюючі документи на зазначене майно він не зміг, оскільки право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами по [ADDRESS] не було належним чином оформлено відповідно до законодавства. За таких обставин, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом. Позивач належним чином оповіщений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив справу розглянути без його участі. Представник відповідача належним чином оповіщений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, у встановленому законом порядку повідомлений про розгляд справи, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує у задоволенні позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, про необґрунтованість позовних вимог з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З доданих до позовної заяви та досліджених в судовому засіданні доказів вбачається наступне. Як стверджує позивач у 1977 році позивач отримав у користування житловий будинок з господарськими надвірними будівлями по [ADDRESS] . Походження даного нерухомого майна позивачем не зазначено. Саме з того часу він постійно користувався вищевказаним майном. Отримати правовстановлюючі документи на зазначене майно він не зміг, оскільки право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами по [ADDRESS] не було належним чином оформлено відповідно до законодавства. За таких обставин, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом. Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок щодо умов набуття права власності за набувальною давністю, що відображено у відповідній постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння;добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. З огляду на викладене підстав для задоволення позову суд не вбачає. Сплачений судовий збір у розмірі 892 грн. 40 коп. залишити за позивачем.

Outcome: dismissed