Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

До Межівського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власнгсті на нерухоме майно. В обґрунтування\~заявлених вимог\~позивач посилається\~на те,\~що 10\~грудня 2010\~року він\~уклав з\~відповідачем у\~простій письмовій\~формі договір\~купівлі-продажу\~будинку та\~земельної ділянки,\~які розташовані\~по [ADDRESS] . Всі істотні\~умови правочину\~ [PERSON] \~виконано та\~з 2010\~року він\~разом з\~родиною проживає\~у зазначеному\~вище будинку\~та користується\~земельною ділянкою.\~При укладенні\~договору між\~сторонами було\~досягнуто згоди,\~що у\~подальшому відбудеться\~посвідчення даного\~договору у\~нотаріуса,\~однак [PERSON] \~безповоротно та\~безпідставно ухиляється\~від нотаріального\~посвідчення договору\~та\~позивач не\~має можливості\~з цих\~причин нотаріально\~посвідчити правочин. [PERSON] вимушений звернутись до суду за захистом свого порушеного майнового права на придбане майно, тому просить визнати за ним право власності. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позов підтримує та просить його задовольнити. Згідний на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання поторно не з`явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному сайті Межівського районного суду, і від нього не надійшло повідомлень про причини неявки. Заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. Ч.7 - у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Ч.8 - днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси В зв`язку з тим, що суд не має відомостей про причину неявки відповідача, який був повідомлений належним чином, і який про причини своєї неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надав, суд відповідно до ч.1 ст.280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з тим, що позивач не заперечує проти розгляду справи по суті за відсутності відповідача, суд з його згоди ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам: Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Межівської державної нотаріальної контори 19 жовтня 1995 року, зареєстрованого в реєстрі за №220 [PERSON] придбав у [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS] за яким зареєстровано право особистої власності. Витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-1203631772016 та №НВ-1203631792016, сформованих 21 липня 2016 року підтверджується право власності [PERSON] на земельні ділянки площею 0,25га кадастровий номер 1222685500:06:002:0111 та площею 0,21га кадастровий номер 1222685500:06:002:0112, які розташовані по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення підсобного сільського господарства. Датою державної реєстрації земельних ділянок є 28 серпня 2008 рік. Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ДП №033815, виданий на підставі рішення виконкому Новопавлівської сільської ради №55 від 13 грудня 1995 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25га та площею 0,21га, які розташовані по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення підсобного сільського господарства. Акт зареєстровано ту книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №131. Згідно письмової розписки, датованої 10 грудня 2010 року [PERSON] (паспорт № [NUMBER] , продав [PERSON] , [INFO] (паспорт серія [NUMBER] ) земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані по [ADDRESS] за грошові кошти в розмірі 20000,00 гривень, які у повному обсязі отримані [PERSON] . Частиною 1\~ст.2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України, регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Згідно з ч. 1\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4\~ст.203 ЦК України\~правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно\~ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен укладатись у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно\~ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2\~ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У відповідності зі\~ст.182 ЦК України\~право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Згідно з ч. 3\~ст. 334 ЦК України\~право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. При вирішенні справи по суті суд приймає до уваги правову позицію, яка викладена в Постанові ВСУ № 6-1288цс17 від 06 вересня 2017 року, згідно якої суди дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2\~ст. 220 ЦК України\~не застосовується до спірних правовідносин у зв`язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна. Однією з умов застосування ч. 2\~ст. 220 ЦК України\~та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13\~постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року\~при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. ВСУ в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої\~статті 220 ЦК України\~та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Судом достовірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що при укладенні договору було домовлено про усі істотні умови договору купівлі-продажу, відбулося повне його виконання, однак [PERSON] , як одна сторона договору ухиляється від нотаріального посвідчення правочину, що свідчить про втрату позивача можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Згідно з\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та осново-положних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Спадеа і Скалабріно проти Італії», «Іммобільяре Саффі» проти Італії», «Максименко та Герасименко проти України», «Новоселецький проти України» тощо, втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах; а також таке втручання передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і і основних свобод людини ( протокол ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Необхідно зазначити, що Європейський суд з прав людини самостійно оцінює визначення терміну «майна», при цьому воно відрізняється від того, яке зазвичай застосовується у внутрішньому (національному ) праві. Відповідно до прецедентної практики Суду поняття «майно» включає в себе як «фактичне майно», так і майнові цінності, в тому числі боргові вимоги. Питання про майно виникає тільки тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право. Саме по собі право на майно може розглядатися за змістом ст.1 Першого Протоколу, якщо таке право буде конкретним і належним чином визначеним у заявах, які подаються до ЄСПЛ. У справі «Копеський проти Словаччини» ЄСПЛ зазначає, що «майном» може бути як «наявне майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія, та мають ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, наприклад судовому вердикті. Аналіз змісту норми ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в частині словосполучення «кожна фізична чи юридична особа має право на мирне володіння майном» дає підстави стверджувати про закріплення принципу рівності у здійсненні, а також у захисті права власності. За Конституцією України принцип рівності здійснення прав і свобод людини є однією з юридичних гарантій набуття, реалізації і захисту суб`єктивних прав, зокрема на транспортний засіб. Крім того, згідно ч.2 ст.373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Відповідно до положень ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту ст.120\~ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Вказана стаття закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень ст.120\~ЗК України у поєднанні з нормою ст.125\~ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість. Вищевказана позиція також висловлена в постановах Верховного Суду України від 12.10.2016р. у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16. Враховуючи вищенаведене, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо у контексті положень статей 77-80 ЦПК України, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved