Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулося АТ «УкрСиббанк» з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.03.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0011134387000. Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав [PERSON] кредит (грошові кошти) в сумі 30 000 дол. США, а вона в свою чергу зобов`язувалася повернути наданий кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору, до 30.03.2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. За користування кредитними коштами [PERSON] зобов`язувалася сплачувати щомісячно проценти у розмірі 13,5 % річних. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором, між Позивачем та [PERSON] було укладено Договір поруки № 104985 від 30.03.2007р. Відповідно до умов Договору поруки, Поручитель зобов`язується відповідати у повному обсязі за виконання Позичальником усіх зобов`язань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність Позичальника та Поручителя є солідарною. Всупереч умов Кредитного договору [PERSON] не здійснювала своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам протягом тривалого часу, чим порушила взяті на себе договірні зобов`язання, у зв`язку із чим Банк направляв відповідачам вимоги щодо усунення порушень договору, проте відповідні вимоги виконано не було. Станом на 26.07.2017 року заборгованість за кредитним договором не погашена та становить 4017,50 дол. США з яких: 3795,16 дол. США - кредитна заборгованість; 222,34 дол. США - заборгованість по процентам, а також заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 26.07.2017р. становить 25122,18 грн., з яких: 21128,78 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 3993,40 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. Вищевказану заборгованість позивач просить стягнути з відповідачів солідарно та у рівних частинах сплачений судовий збір. 29.11.2017 р. [PERSON] звернулася до суду із зустрічними позовними вимогами до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним. Свої зустрічні позовні вимоги мотивує тим, що договір про надання споживчого кредиту № 0011134387000 від 30.03.2007р. не відповідає чинному законодавству, є несправедливим та таким та повинен бути визнаний недійсним. Зазначає при цьому, що 30.03.2007 р. між нею та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0011134387000, відповідно п. 1.1 Договору Банк надав Позичальнику кредит в сумі 30 000 дол. США, та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 151 500 грн. за курсом НБУ на день укладеного цього договору. Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору Банком надано кредит позичальнику для його особистих потреб, а саме на споживчі цілі. У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором № 0011134387000 від 30.03.2007р., між Банком та нею було укладено Договір іпотеки № 369697, відповідно до якого Банком прийнято у заставу об`єкт нерухомості, а саме: земельну ділянку, та за домовленістю сторін, вартість іпотеки становить 255 888 грн. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань її за Кредитним договором, між Позивачем та [PERSON] , її чоловіком, було укладено Договір поруки № 104985 від 30.03.2007р. Однак восени 2008 р., коли почав зростати курс долара США по відношенню до національної валюти України, вона потрапила у скрутний фінансовий стан, і тоді уважно ознайомилася з текстом договору, та дійшла висновку, що укладений кредитний договір з порученням чинного законодавства в частинах: у частині обігу готівкової валюти на території України та відсутності інформаційного листа щодо валютних ризиків та інформації щодо сукупної вартості кредиту. Крім того, вважає, що Банк не мав права надавати їй, резиденту України, кредит в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України. Також позивач за зустрічним позовом наголошувала на тому, що Банк не проінформував її, як того вимагає закон, у письмовій формі під час процесу укладання Кредитного договору про можливі ризики в разі можливої різкої зміни валютного курсу. Таким чином, позивач за зустрічним позовом, вважає, що відповідний договір є недійсним. На підставі зазначеного, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати кредитний договір № 0011134387000 від 30.03.2007р., укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», недійсним. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси [PERSON]. від 02.08.2017 року було відкрито провадження у справі та призначений судовий розгляд (а.с. 59). Ухвалою суду від 29.11.2017 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. (а.с. 98). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 21.05.2019 року, у зв`язку із звільненням з посади судді [PERSON] , справу було передано на розгляд судді Мазун І.А. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 23.05.2019р. Мазун І.А. цивільну справу за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним - прийнято до провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19.08.2019р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача за первинним позовом в останнє судове засідання не з`явився, проте надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити відповідний позов, проти задоволення зустрічного позову заперечував про, що було надано відзив на даний зустрічний позов. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] також в останнє судове засідання не з`явився, проте в матеріалах справи заявлені письмові заперечення проти задоволення первинного позову та зустрічні позовні вимоги підтримував в повному обсязі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, повідомлялися заздалегідь належним чином, причини нявки суду не повідомляли з заявами та клопотаннями до суду не зверталися. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що 30.03.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0011134387000. Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав [PERSON] кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 30 000 дол. США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 151 500 грн. за курсом НБУ на день укладення цього договору. За користування кредитними коштами [PERSON] зобов`язувалася сплачувати щомісячно проценти у розмірі 13,5 % річних. (а.с. 4-11) Згідно п. 1.2.1 відповідного кредитного договору, надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін: з 30.03.2007р. по 30.03.2017р. Відповідно до п. 1.4 Договору про надання споживчого кредиту № 0011134387000 від 30.03.2007р. кредит надається Позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не понизаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на споживчі цілі. Зі змісту п. 1.5 відповідного договору вбачається, що кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № [NUMBER] у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Складовою частиною вищезазначеного кредитного договору є додаток № 1, в якому зазначено зобов`язання позичальника виплачувати Банку суму кредиту відповідно до графіку платежів. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором, між Позивачем та [PERSON] було укладено Договір поруки № 104985 від 30.03.2007р. (а.с. 15-16) Відповідно до умов Договору поруки, Поручитель зобов`язується відповідати у повному обсязі за виконання Позичальником усіх зобов`язань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність Позичальника та Поручителя є солідарною. Станом на 26.07.2017 року заборгованість за кредитним договором не погашена та становить 4017,50 дол. США з яких: 3795,16 дол. США - кредитна заборгованість; 222,34 дол. США - заборгованість по процентам, а також заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 26.07.2017р. становить 25122,18 грн., з яких: 21128,78 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 3993,40 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. Таким чином, відповідачі порушили умови кредитного договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, ст. 533 ЦК передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Окрім того ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом або пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно статей 553, 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання - ч.1 ст. 625 ЦК України. Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня - ч.1 ст. 192 ЦК України. Пунктом 12 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства про вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. № 5, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Обґрунтованих заперечень щодо неправильності наданого розрахунку заборгованості відповідачами не надано. Відповідачами не спростовано жодними належними й допустимими доказами зазначені позивачем обставини. За даних обставин, суд прийшов до висновку щодо задоволення позовної заяви ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Що стосується зустрічного позову, суд робить наступні висновки. Як вбачається зі змісту зустрічного позову [PERSON] , позивач вважає укладений договір про надання споживчого кредиту № 0011134387000 від 30.03.2007р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] недійсним, оскільки був вчинений з порушенням чинного законодавства, а саме у частині обігу готівкової валюти на території України та відсутності інформаційного листа щодо валютних ризиків та інформації щодо сукупної вартості кредиту. Проте відповідні посилання позивача за зустрічним позовом спростовуються матеріалами справи. Так дійсно, як вже зазначалося раніше, 18.09.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0011134387000. Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав [PERSON] кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 30 000 дол. США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 151 500 грн. за курсом НБУ на день укладення цього договору. За користування кредитними коштами [PERSON] зобов`язувалася сплачувати щомісячно проценти у розмірі 13,5 % річних Відповідно до п. 1.4 Договору про надання споживчого кредиту № 0011134387000 від 30.03.2007р. кредит надається Позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не понизаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на споживчі цілі. Зі змісту п. 1.5 відповідного договору вбачається, що кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № [NUMBER] у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Складовою частиною вищезазначеного кредитного договору є додаток № 1, в якому зазначено зобов`язання позичальника виплачувати Банку суму кредиту відповідно до графіку платежів. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, що полягає в тому, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, та за даних обставин вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Пункт 1 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає право банку здійснювати операції з валютними цінностями. Згідно з п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (далі Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, банк, як фінансова установа може укладати кредитні договори, предметом яких є іноземна валюта, за наявності в нього банківської ліцензії та відповідного письмового дозволу. Встановлено, що 21 грудня 2001 року АКІБ «УкрСиббанк» отримав ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та пп.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» а також дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини 2 та частиною 4 ст.47 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». (а.с. 41,42,43-44) Так судом встановлено та зазначається, що при укладені договір про надання споживчого кредиту № 0011134387000 від 30.03.2007р. [PERSON] була ознайомлена з усіма умовами Кредитного договору, при його підписанні, волевиявлення відповідача було вільним та відповідало його внутрішній волі, та реалізував своє право підписавши дані Договори, будь-яких заперечень з його сторони не було. Крім того, як вбачається із довідки - рахунку заборгованості за кредитом [PERSON] на 26.07.2017р. за кредитним договором № 0011134387000 від 30.03.2007р., остання здійснювала часткове погашення своїх боргових зобов`язань, вносячи певні суми фактичного погашення за наданим кредитом в іноземній валюті, а саме в дол. США. (а.с. 22-34) Таким чином, суд робить висновок, що з моменту отримання кредиту, а саме з 30.03.2007 року, [PERSON] виконувала умови договору, була з ними згодна, сумнівів, щодо порушення її прав відповідними договорами не вбачала. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків, на території України за зобов`язанням допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю регулюються Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 5 цього декрету (в редакції станом на 18.09.2007р.) визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті, чи їх еквівалент. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється Положенням про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою правління НБУ №275 від 17.07.2001р., у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з письмовими цінностями, що перераховані у цьому положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних цінностей, відповідно до Декрету КМУ. Статті 47 та 49 вказаного Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Пункт 1 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає право банку здійснювати операції з валютними цінностями, вказане також зазначене у п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275. Таким чином, банк як фінансова установа може укладати кредитні договори, предметом яких є іноземна валюта, за наявності в нього банківської ліцензії та відповідного письмового дозволу. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч.1 ст. 638 ЦК недосягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору свідчить про те, що договір не є укладеним, а згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір. Відповідно до ч.1 ст.628, ст.629 ЦК зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту ст. 1054 ЦК вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов`язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час. Зі змісту положень кредитного договору, укладеного між банком та [PERSON] , вбачається, що сторони, підписавши Договір про надання споживчого кредиту № 00011124387000 від 30.03.2007р.., досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів. Отже, кредитний договір, який був укладений між сторонами, відповідав всім вимогам законодавства України, і [PERSON] з часу його укладання, тобто з 30.03.2007 року по дату звернення до суду із зустрічним позовом, тобто по 29.11.2017 року, не оскаржувався. Загальними правовими підставами визнання правочину недійсним є порушення умов його дійсності. Дані положення закону при укладенні договору були дотримані і не порушені. Отже, оскільки згідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі всіх сторін при певного договору та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. В даному випадку позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Крім того посилання позивача за зустрічним позовом щодо того, що Банк не проінформував її, як того вимагає закон, у письмовій формі під час процесу укладання Кредитного договору про можливі ризики в разі можливої різкої зміни валютного курсу, спростовується матеріалами справи. У відповідності до п. 9.13 Договору про надання споживчого кредиту № 00011124387000 від 30.03.2007р., зазначено, що підписання даного Договору Позичальником свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Пунктом 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», передбачає, що суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку країни від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під ще укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час : виконання зобов`язань за цим договором несе споживач. З огляду на те, що спірний кредитний договір був укладений 30.03.2017р., а постанова Правління Національного банку України прийнята 10 травня 2007 р., АТ «УКРСИББАНК» не надавав у письмовій формі інформації щодо валютних ризиків, які несе споживач у разі можливої різкої зміни валютного курсу, тобто дані правила не розповсюджуються на виниклі у сторін правовідносини. Дана позиція викладена в рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області по .праві № 200/5407/14 від 12.11.2015 року, що залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2016 провадження № 6-36733ск15). Також суд зазначає, що позивач за зустрічним позовом посилалася на те, що її матеріальне становище стало погіршуватися з осені 2008р., та нею було перечитано укладений нею Договір, після чого їй стало відомо, про можливе порушення її прав. Проте з часу виявлення відповідних невідповідностей даного Договору законодавству України, позивач не зверталася до суду з позовом щодо захисту її порушеного права, та продовжувала частково сплачувати наявну в неї заборгованість. Слід зазначити, що позивач при настанні у неї складного матеріального становища до Банку не зверталася, щодо зміни умов кредитування. Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач будь-якi (крім договірних) інші домовленості i зобов`язання стосовно позивача відносно кредиту, предмета спору заперечує, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача щодо наявності будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За даних обставин, з відповідачів за первинним позовом підлягає стягненню на користь позивача сплачені ним і документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 1934,24 грн.

Outcome: approved