Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 31 серпня 2018 року надійшла позовна заява [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової О.М. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який був зареєстрований 09.02.1991 р. ВРАГС Жовтневого районного управління юстиції за актовим записом № 147. Під час шлюбних відносин вони з чоловіком придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 150,9 кв.м., житловою площею 867,4 кв.м., яку використовували для проживання всієї родини. Оскільки квартира була придбана за спільні кошти та під час шлюбу дана квартира належала їм в рівних частках на підставі спільної сумісної власності подружжя. На протязі спільного життя ними було зроблено ремонт за спільні кошти, квартира була облаштована меблями, дорогою побутовою технікою. Через поведінку чоловіка вона вирішила розірвати шлюбі з ним та на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.11.2016 р. шлюб між подружжям було розірвано. Квартира залишилася в володінні позивачки, де вона проживала разом з донькою та проживає на час подання позову до суду. [INFO] [PERSON] помер. Весною 2018 р. під час прибирання в квартирі вона знайшла документи, які знаходилася в сейфі чоловіка, серед яких вона побачила договір купівлі-продажу Ѕ частки даної квартири, який був укладений між [PERSON] та відповідачем [PERSON] від 26.12.2012 р. та був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровим № 1112. При ознайомленні з текстом договору їй стало відомо, що текст не відповідає дійсним обставинам, а саме в п 5 договору зазначено, що на вказану квартиру відсутні права неповнолітніх або малолітніх дітей на користування житлом, що відчужується; що вказана Ѕ частина оглянута покупцем до підписання договору. Це не відповідає дійсності, тому як в квартирі на час вчинення правочину проживала малолітня дитина донька позивачки та померлого [PERSON] , 2004 року народження. Крім того, позивачка не надавала згоду на відчуження вказаної Ѕ частки квартири, але в договорі купівлі-продажу в п. 8 є примітка про те, що 26.11.2012 р. заява-згода на відчуження вказаної частки квартира була посвідчена нотаріусом Шауловою М.О. Вважає, що вказана заява є підробленою, тому як вона до вказаного нотаріуса з приводу посвідчення такої заяви не зверталася та своєму чоловікові не надавала згоди на відчуження частки квартири. Вважає, що оскільки оспорюваний правочин був укладений без її письмової згоди на відчуження частки в спільному майні подружжя, а також через те, що даний правочин щодо розпорядження нерухомим майном, яким має право користування неповнолітня дитина, був проведений без відповідного дозволу органу опіки та піклування, то даний договір купівлі-продажу є недійсним. Просила визнати недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової О.М. за реєстровим № 1112. Ухвалою суду від 03.09.2018 р. позовна заява була залишена без руху, через наявність недоліків, які перешкоджали відкриттю провадження в справі. 17.09.2018 р. ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщева С.С. було відкрито провадження в справі та призначено підготовче судове засідання. 01.10.2018 р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська були вжиті заходи забезпечення позову за заявою позивача шляхом заборони вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження у будь-який дій, спрямованих на відчуження у будь-якій спосіб Ѕ частини квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . 09.11.2018 р. до суду надійшла уточнена позовна заява в якій позивач уточнив обгрунтування своїх позовних вимог. 28.11.2018 р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було забезпечено докази в цивільній справі, шляхом витребування у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М.О. належним чином завірені копії договору купівлі-продажу Ѕ частки квартири [ADDRESS] , який був посвідчений 26.12.2012 р. та всіх документів, на підставі яких він був посвідчений. 14.12.2018 р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було витребувано докази у вигляді інформації від департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур щодо реєстрації [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] станом на 26.12.2012 р. 05.03.2019 р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська була призначена судова почеркознавча експертиза, на вирішення експерта поставити наступні питання: 1.Чи виконаний рукописний текст і підпис в заяві про надання згоди на продаж частини квартири, яка посвідчена 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. і зареєстрована в реєстрі за № 1099, [PERSON] чи іншою особою? Проведення експертизи доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз (м. Дніпропетровськ, Набережна Перемоги, 17) з попередженням їх про кримінальну відповідальність за відмову від дачі висновку і за дачу свідомо помилкового висновку (за ст.ст.384,385 КК України). Представник позивача надав до суду заяву про задоволення позову в повному обсязі. Представник відповідача надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за наявності в ній доказів, які маються в матеріалах справи, в позові просив відмовити в повному обсязі. Від представника третьої особи управління-служби у справах дітей Соборної у м. Дніпро ради через канцелярію суду надійшла заява, в якій представник просив розглядати дану справу без його участі, постановити рішення на розсуд суду. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шавулова М.О. яка повідомлена належним чином про час та день розгляду справи, до судового засідання не з`явилась, своїм правом на відзив не скористалась, будь-яких пояснень з приводу оспорюваного правочину суду не надала. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з вимогами п.1), п. 3).ч.1 ст.129 Конституції України одними з основних засад судочинства є:1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який був зареєстрований 09.02.1991 р. ВРАГС Жовтневого районного управління юстиції за актовим записом № 147. На підставі договору купівлі-продажу, який був укладений 27.06.2002 р. та був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Білоус С.В. за реєстровим № 1763, подружжю належала квартира [ADDRESS] , яка була придбана під час перебування позивача у шлюбі з [PERSON] . Оскільки квартира була придбана за спільні кошти та під час шлюбу дана квартира належала їм в рівних частках на підставі спільної сумісної власності подружжя. На протязі спільного життя ними було зроблено ремонт за спільні кошти, квартира була облаштована меблями, дорогою побутовою технікою. Через поведінку чоловіка вона вирішила розірвати шлюбі з ним та на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.11.2016 р. шлюб між подружжям було розірвано. Квартира залишилася в володінні позивачки, де вона проживала разом з донькою та проживає на час подання позову до суду. [INFO] [PERSON] помер. Весною 2018 р. позивачка дізналася про те, що її чоловіком без її згоди 26.12.2012 р. був укладений договір купівлі-продажу Ѕ частки даної квартири з відповідачем. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровим № 1112. Судом встановлено, що в матеріалах справи нотаріуса Шавулової М.О. мається заява, виконана від [PERSON] , від 26.12.2012 р., яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шавуловою М.О., в якій вона дає згоду [PERSON] на укладання договору купівлі-продажу щодо Ѕ частки квартири [ADDRESS] . В графі «підпис» в даній заяві стоїть підпис від імені [PERSON] та рукописний напис її прізвища , імені по батькові. Висновком експерта № 4538-19 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи по цивільній справі, виконаний Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз від 10.02.2020 р. встановлено, що рукописний запис та підпис від імені [PERSON] в графі «підпис» в Заяві про надання згоди на продаж частини квартири, яка посвідчена 26 грудня 2012 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою Мариною Олексіївною і зареєстрована в реєстрі за № 1099 - виконані на [PERSON] , а іншою особою. За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи той факт, що [PERSON] та [PERSON] під час придбання квартири [ADDRESS] перебували у шлюбі, суд приходить до висновку, що порушено вимоги ст. 65 СК України, згідно якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Оцінюючі усі докази, які були досліджені судом в ході розгляду даної цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки знайшли підтвердження посилання позивача на те, що нею дійсно не була надана згода на відчуження майна, яка належало їй по праву спільної сумісної власності, а заява-згода іншого з подружжя на продаж такого майна, яка є обов`язковим документом при вчиненні нотаріальної дії щодо відчуження нерухомого майна, підписана від її імені іншою особою. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволенні, з відповідача слід стягнути судовий збір у сумі 704,80 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved