Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою, відповідно якого позивач просила встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] загальною площею 46 кв.м, виділивши [PERSON] кімнату у розмірі 13,5 кв.м., [PERSON] та [PERSON] - кімнату у розмірі 11, 5 кв.м.; кухню та коридор залишити у загальному користуванні. Зобов`язати [PERSON] (паспорт [NUMBER] , виданий Приморським РВ м. Одеси 30, 01, 2009 року, місце реєстрації: [ADDRESS] ) не перешкоджати [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) у користуванні квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що 10.10.2003 року, позивач уклала договір купівлі продажу квартири, де діяла від свого імені та як законний представник (на той час) своїх неповнолітніх дітей сина [PERSON] [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] . Згідно укладеного договору позивачка та неповнолітні діти, купили в рівних частинах кожний, квартиру [ADDRESS] у квартирі проживає [PERSON] та періодично позивачка, у зв`язку з тим, що більшу частину проживає за кордоном на заробітках та іншого житла позивачка не має. [PERSON] у квартирі не проживає, у зв`язку з тим, що проживає з цивільним чоловіком в його квартирі. Позивачка посилається на ті обставини, що стосунки з сином дуже погані, неодноразово виникали сварки з приводу вживання наркотичних засобів [PERSON] , під час яких відповідач виганяв з дому позивачку, не пускав до житла, стверджував, що має намір продати квартиру, заставити майно або хоча б свою частину. Таким чином, позивачка, як особа, яка має право володіння та користування квартирою, вимушена та має право визначити порядок користування жилим приміщенням, та усунути перешкоди у користуванні квартирою, оскільки має місце конфліктна ситуація, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками. Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю [PERSON] . Ухвалою суду від 08.12.2017 року позову заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 20.12.2017 року позову заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 19.02.2018 року провадження у справі було відкрито. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 12.04.2018 року №1093/0/15-18 про звільнення [PERSON]. з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді [PERSON]. - Антонецького С.Л., з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. Ухвалою суду від 29.05.2018 року її прийнято до провадження та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. В підготовче судове засідання 03.09.2018 року сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Ухвалою суду від 03.09.2018 року закрито підготовче засідання по цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання з`явився представник позивача [PERSON]., підтримав позовну заяву, просив задовольнити вимоги з підстав викладених у позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Поштова кореспонденція, направлялась відповідачам на адресу їх реєстрації, проте була повернута до суду з відміткою «про закінчення строків зберігання». Причини неявки відповідачі суду не повідомили, жодних клопотань до суду не заявляли. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Суддя перебувала на лікарняному з 23.04.2019 року по 26.04.2019 року. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 03.05.2019 року. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів справи судом встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу від 10.03.2003 року, зареєстрований в реєстрі за №1-4933, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , продали, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] купили, в рівних частинах кожний, квартиру [ADDRESS] З позовних вимог вбачається, що між позивачкою та її сином [PERSON] існує конфлікт щодо користування спірною квартирою, неодноразово виникали сварки на побутовому ґрунті, що підтверджується Талоном повідомлення м №036698 від 05.12.2017 року, талоном повідомленням №036699 від 05.12.2017 року, листом Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 13.12.2017 року №36/23374, відповідно якого неможливо було прийняти заходи до [PERSON] та [PERSON] щодо вираження нецензурною лайкою та погрожуванням фізичною розправою у бік [PERSON] , у зв`язку від`їзду у інше місто. Також відповідно висновку про розгляд матеріалу ЖЄО №53493 від 23.11.2017 року в ході проведення перевірки встановлено, що конфлікт [PERSON] з сином виник на побутовому ґрунті та вирішений мирним шляхом, з [PERSON] , 1992 р.н. було проведено бесіду профілактичного характеру про недопущення порушення законодавства в подальшому. Згідно свідоцтва про зміну імені від 25.03.2016 року виданий Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, [PERSON] змінила ім`я на [PERSON] , про що 25.03.2016 року складено відповідний актовий запис №30. Відповідно заяви про доручення виконання роботи іноземця [PERSON] виконує роботи на посаді: «Інші промислові робочі і ремісники, ніде не класифіковані» на території республіки Польща. Таким чином судом встановлено, що позивачка є співвласником спірної квартири, відповідач їй перешкоджає у вільному її користуванні, та вона вимушена заробляти кошти за кордоном. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно положень статей 319, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до вимог частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За правилами ст. 358 ч. 3 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, право кожного із співвласників на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, передбачене ч. 3 ст. 358 ЦК України. У відповідності до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Отже, за змістом статей 319, 358 ЦК України встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого, що такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки (пункт 33 постанови Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Таким чином, виходячи з того, що сторони по справі за договором купівлі-продажу від 10.10.2003 року є власниками квартири у рівних частках і ця обставина ніким не оспорюється, то позивач як співвласник квартири, має право користуватися належною їй частиною квартири. Згідно договору купівлі-продажу від 10.10.2003 року, загальна площа квартири складає 47,0 кв.м., у тому числі житлова - 24,7 кв.м., в цілому складається з двох жилих кімнат. Усі сторони по справі зареєстровані у спірній квартирі. Враховуючи ненадання відзиву, не заперечувалось сторонами, встановлення порядку користування спільною житловою квартирою відповідно заявлених вимог, а саме [PERSON] кімнату у розмірі 13,5 кв.м., [PERSON] та [PERSON] кімнату у розмірі 11,5 кв.м., кухню та коридор залишити у загальному користуванні. Стосовно усунення перешкод у користуванні житлом, суд зазначає, що посилання позивача на зловживання наркотичними засобами [PERSON] , не має значення для вирішення зазначеного спору, однак конфліктні ситуації на побутовому ґрунті знайшли своє підтвердження в зверненнях до органів поліції та в відповідях на такі звернення. Отже, з огляду на викладене суд вважає за можливе задовольнити вимоги [PERSON] установлення порядку користування квартирою [ADDRESS] загальною площею 46 кв.м, виділивши [PERSON] кімнату у розмірі 13,5 кв.м., [PERSON] та [PERSON] - кімнату у розмірі 11, 5 кв.м.; кухню та коридор залишити у загальному користуванні та зобов`язання [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у користуванні спірною квартирою. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (ч.2 ст. 382 ЦК України). Отже, суд вважає можливим визначити порядок користування іншими загальними приміщеннями, які згідно законодавства є місцями загального користування з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.ч.1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Вимоги щодо стягнення судових витрат сторонами не заявлялися.

Outcome: approved