Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся представник [PERSON] (м. Одеса) з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення без надання іншого приміщення. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача посилається на те, що будівлі військового містечка № 17, зокрема і будинок № 87 по вулиці Фонтанська дорога,10 в м. Одесі є військовим майном, яке на даний час, знаходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації [PERSON] академії м. Одеса, про що свідчить акт прийому-передачі від 20.08.2013 року. Відповідно до Директиви Міністра оборони України від 11.06.2001 року № Д-14 «Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей» вищевказана будівля № 87 переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей і використовується в якості гуртожитку. На даний час будівля № 87 використовується як гуртожиток, утримується у штатному розписі згідно кошторису прибутку та витрат гуртожитку військового містечка № 17 та обслуговується працівниками [PERSON] академії (м. Одеса). Мешканці зазначеного гуртожитку військового містечка № 17 здійснюють встановленим порядком оплату за використані комунальні послуги та вносять квартирну плату. КЕВ м. Одеси веде облік казармено-житлового фонду в Одеському гарнізоні, в порядку визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказом Міністра оборони України від 21.04.2011 № 215 «Про затвердження Положення про квартирно-експлуатаційне забезпечення Збройних Сил України» та Положення про КЕВ м. Одеси, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст.29, 30 ЖК України. Згідно індивідуальної картки обліку будівлі № 87 військового містечка № 17 зазначена будівля є гуртожитком, який використовується для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей. Відповідачка [PERSON] є колишньою дружиною військовослужбовця [PERSON], який згідно ст..ст.127,128 ЖК України та Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра Оборони України від 03.02.1995 року № 20 під час проходження служби в Одеському гарнізоні за відсутності житлової площі забезпечувався для тимчасового проживання житловою площею у гуртожитку за адресою: м. Одеса, вулиця Фонтанська дорога, 10 будівля 87 кімната 201. Зазначене Положення втратило чинність, на даний час, порядок заселення та виселення з гуртожитків Збройних Сил України регулюються відповідними нормами Житлового Кодексу України, а особливості передбачені Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України № 737 від 30.11.2011 року. [PERSON] є сином [PERSON] та проживає разом з нею за спірною адресою. Між [PERSON] та [PERSON] 05.10.2005 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу, так як спільне проживання між колишнім подружжям було неможливе, кімната № 201 була розмежована на дві кімнати з відокремленим входом кімната № 201, у якій залишився проживати [PERSON] та кімната № 201 а, де наданий час проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п.5.10 Інструкції підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення колишні члені сім» ї військовослужбовця чи працівника, які проживають в ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу. Пунктом 5.1. Інструкції встановлено, що гуртожитки призначені до тимчасового проживання курсантів (слухачів) і військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського і офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі під час навчання у військових начальних закладах МО України або проходження ними військової служби. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є військовослужбовцями, у списках особового складу [PERSON] академії (м. Одеси) не значаться, на обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов не перебувають, не мають жодного відношення до Міністерства оборони України та безпідставно утримують спірне житлове приміщення. Таким чином, на думку позивача, невиконання відповідачами обовязку щодо звільнення житлового приміщення у гуртожитку призводить до порушення права на житло інших військовослужбовців, які не мають житла за місцем проходження служби. Відповідачі на даний час самоправно займають жиле приміщення, не маючи на це ніяких правових підстав, чим порушують існуючий порядок надання житлових приміщень у гуртожитках Збройних Сил України, а також права та законні інтереси інших військовослужбовців ЗС України та членів їх сімей. Згідно ст.116 ЖК Української РСР, особи, які самоправно утримують житлове приміщення, підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення. Оскільки, відповідачі своїми діями перешкоджають державі в особі [PERSON] академії у здійсненні права користування житловим приміщенням, чим порушують її права та законні інтереси, проте як встановлено ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, за даних обставин представник позивача вимушений звернутися з наступним позовом до суду. Цивільна справа неодноразово розглядалась судами. Згідно рішення Малиновського районного суду міста [PERSON] від 28 травня 2014 року, у задоволенні позовної заяви було відмовлено. Відповідно рішення апеляційного суду Одеської області від 28 січня 2015 року, апеляційну скаргу представника [PERSON] академії задоволено, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.05.2014р. скасовано та ухвалено нове, згідно якого позовні вимоги [PERSON] академії до [PERSON], [PERSON] задоволено. Однак, на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2015 року, рішення Малиновського районного суду міста [PERSON] від 28 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 28 січня 2015 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи правове обґрунтування позову та заявлені позовні вимоги не змінювались. Представник [PERSON] академії в судовому засіданні позовні вимоги про виселення [PERSON], [PERSON] підтримав з підстав викладених у позові та просив їх задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову про виселення. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні обґрунтовував заперечення проти позову тим, що, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а позивачем ненадані до суду документи, що підтверджують право власності на предмет спору кімнату 201- А, в будинку 87 по вулиці Фонтанська дорога, 10 в м. Одесі, тому не являючись власником нерухомого майна, позивачу не можливо ставити питання про усунення перешкод в його користуванні. Далі правова позиція сторони відповідачів ґрунтується на тому, що відповідно до Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей, жилими приміщеннями затвердженого наказом Міністерства оборони № 737 від 30.11.2011 року, зокрема п.1.1. визначає порядок оренди і оплати орендованого житла у ЗС України, тобто Інструкція передбачає порядок оренди майна третіми особами. Крім того, враховуючи, що позивачем не надано правовстановлюючих документів щодо права власності і таким чином, не визначено статусу будинку у якому знаходиться спірне приміщення, тому не виключено поширення дії ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яким зазначено, що особи, які не мають власного житла, більше пяти років на законних підставах, зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них, забезпечуються державою реалізацією права на житло мешканців гуртожитків. Крім того, представник відповідачів вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, передбачений статтею 257 ч.1 ЦК України, тому що [PERSON] прописана у спірному приміщенні з 02.08.2004 року, шлюб з [PERSON] розірвано 05.10.2005 року, а позов предявлено до суду 29.11.2013 року, тобто після спливу восьми років. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог - виходячи з наступного. Як вбачається з рапорту командира ремонтної роти [PERSON] від 31.10.2003 року на імя начальника технічної частини відділу логістики, [PERSON] просить звернутися з клопотанням до вищестоящого командування про забезпечення його старшого лейтенанта [PERSON] житлом у гуртожитку в звязку з одруженням. Згідно з резолюцією начальника інституту від 27.12.2003 року дозволено заселення сімї [PERSON] до туалетно-вмивальної кімнати. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 05 жовтня 2005 року, виданим Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції, шлюбу між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається з довідки № 74 від 20.08.2013 року (витяг з домової книги про склад родини та реєстрацію) [PERSON] та її син [PERSON] проживають у [INFO], 10, [PERSON] академія (м. Одеса), у одній кімнаті площею 16 квадратних метрів. Також з вказаної довідки вбачається, що [PERSON] та [PERSON] постійно зареєстровані за вищевказаною адресою з 02.08.2004 року. Згідно з актом приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № 17 від 10.06.2013 року, затвердженого Заступником Міністра оборони України [PERSON] 20.08.2013 року, будівля за генпланом № 87, яка розташована на території військового містечка № 17, КЕВ м. Одеси передана в управління [PERSON] академії (м. Одеса). Згідно з актом приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № 17 від 10.06.2013 року, затвердженого Заступником Міністра оборони України [PERSON] 20.08.2013 року, будівля за генпланом № 87, яка розташована на території військового містечка № 17, КЕВ м. Одеси передана в управління [PERSON] академії (м. Одеса). Відповідно до статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Проте, відповідачам не видавався ордер на право зайняття жилої площі у гуртожитку за спірною адресою, а згідно відомостей зазначених в самі позовній заяві, відповідно до Директиви Міністра оборони України від 11.06.2001 року № Д-14 «Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей» вищевказана будівля № 87 переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей та використовується в якості гуртожитку. Для підтвердження статусу будівлі № 87 по вулиці Фонтанська дорога,10 військового містечка № 17, як гуртожитку, стороною позивача надано до суду штатний розпис комендантської дільниці військового містечка № 17 [PERSON] академії м. Одеси на 2013 рік, погоджений начальником Південно-Східного Територіального КЕУ у 2012 року. В даному документі значиться посилання на наказ МОУ № 28-2006 року; розрахунок фонду оплати праці працівників комендантської дільниці в/м № 17 [PERSON] академії м. Одеси на 2013 рік; кошторис прибутку та витрат комендантської дільниці № 2 військового містечка № 17 [PERSON] інституту Одеського національного політехнічного університету на самоокупності та дотації на 2013 рік. Даний кошторис затверджений ТВО начальника [PERSON] академії генерал-майором [PERSON], та погоджений ТВО начальника КЕВ м. Одеси Ю.С. Грицюк, заступником головного бухгалтера КЕВ м. Одеси; наказ Міністра оборони № 312 від 13.05.2013 року «про передачу фондів військових містечок у місті [PERSON]», згідно з яким з метою вдосконалення системи функціонування, оптимізації та розвитку інфраструктури [PERSON] академії (м. Одеси), раціонального використання та утримання фондів військових містечок № 16,17 у місті [PERSON], наказано : начальнику Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України організувати вилучення з балансу КЕВ м. Одеси фондів військових містечок № 17 (Фонтанська дорога,10) та передачу його на баланс [PERSON] академії, згідно з переліком нерухомого військового майна, що передається в управління військової академії. Згідно відповіді КП «БТІ» Одеської міської ради від 14.01.2016р. гуртожиток №87 по Фонтанській дорозі,10 станом на 31.12.2012р. не зареєстрований. З інформаційного листа Юридичного департаменту Одеської міської ради №3687 від 16.12.2015р., наданого до суд,у встановлено, що інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.12.2015р. № 49930872 дані про реєстрацію права власності, інших речових прав обєкту нерухомості відсутні. Та повідомлено, що у виконавчому комітеті Одеської міської ради відсутня інформація про надходження звернень про реєстрацію будівлі № 87 військового містечка №17, що знаходиться за адресою: місто Одеса, Фонтанська дорога, 10, збудованої 1979 року, у якості гуртожитку та відповідних рішень виконавчого комітету Одеської міської ради не знайдено. Крім того, згідно додатку до рішення Одеської міської ради №831-V від 12.01.2007р. Одеська міська рада надала згоду на прийняття з державної до комунальної власності територіальної громади міста [PERSON] будівель, приміщень та інженерних мереж, що належать Міністерству оборони України та розташовані в місті [PERSON], в тому числі і будівлі №87 військового містечка №17 по вул..Фонтанській дорозі,10 в м.Одесі. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, відповідних розпоряджень Міністерство оборони України не приймало, у зв»язку з чим будівля №87 військового містечка №17 по Фонтанській дорозі,10 в м.Одесі до комунальної власності передана не була. З цих підстав суд робить висновок про те, що стороною позивача не доведено, що житлова площа у будівлі № 87 по вулиці Фонтанська дорога, 10 (військове містечко № 17) на час заселення та реєстрації [PERSON] та [PERSON] у 2004 році, у кімнаті № 201-а, яка складається з однієї кімнати житловою площею 16,0 кв.м., мала статус гуртожитку, тому на них не можуть розповсюджуватися норми ЖК УРСР, які регулюють порядок вселення та виселення з гуртожитків. Представником позивача вказувалося, що відповідачі у 2004 році, заселялися на законних на той час підставах у кімнату № 201 вказаної будівлі, а потім після розлучення [PERSON] з [PERSON] кімната № 201 була розмежована на дві кімнати № 201 та № 201-а. про те, будь-яких рішень, прийнятих у відповідності до вимог ЖК та інших нормативно-правових актів, щодо переобладнання або розмежування житлової кімнати у гуртожитку, утворення нової кімнати та присвоєння їй відповідного номеру, суду не надано. Крім того матеріали справи вказують на те, що будівлі військового містечка №17, зокрема і будівля №87, що розташований по Фонтанській дорозі, 10 у місті [PERSON], є військовим майном, яке передано на баланс [PERSON] академії (міста [PERSON]). Як регламентує\~ст. 127 ЖК УРСР, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Однак доказів, що б свідчили про надання спірній будівлі правового статусу гуртожитку в установленому законом порядку стороною позивача не представлено.\~\~ Виходячи з викладеного, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин норм права, що регулюють порядок користування гуртожитками. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ч.3 ст.116 Житлового Кодексу УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. В ході судового розгляду представником [PERSON] академії не надано до суду жодного доказу, щодо самовільного заселення відповідачів до спірної кімнати у 2004 році, а посилання позивачем на п.5.10 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України № 737 від 30.11.2011 року, в якому вказується, що підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення колишні члени сімї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк після розірвання шлюбу, на думку суду є недоречним, тому що вказана Інструкція набрала чинності тільки у 2011 році, шлюбі відповідачка розірвала ще у 2005 році. В ході судового розгляду справи встановлено та не оспорювалося всіма учасниками процесу, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], у 2005 році , ні сам [PERSON], ні адміністрація балансоутримувача спірного будинку не ставили питання про виселення [PERSON]В та [PERSON], а навпаки організували можливість проживання колишнього подружжя у наданій їм кімнаті, шляхом поділу кімнати на дві частини. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, що беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не можу гуртуватися на припущеннях. Як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст.\~11,\~33 ЦПК України). Дійсно, згідно\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак як вказує\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Посилаючись на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог військової академії (м.Одеса).

Outcome: dismissed