Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 05.08.2016 року звернулась позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 16.11.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. В подальшому сімейне життя не склалось, стосунки погіршились, між подружжям втрачено почуття любові та поваги, що зумовило звернення позивача до суду із заявою про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на 2/3 частини квартири №16 за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, буд. 4 та 1/3 частину квартири за відповідачем. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач проти задоволення позову заперечував, зазначаючи на необхідність надання часу для примирення сторін та відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 2/3 частини квартири №16 за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, буд. 4. Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.11.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, про що зроблено відповідний актовий запис №1076, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД №066626. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] Філіп Костянтинович, [INFO], зареєстрований за адресою реєстрації батька: [ADDRESS]. З наданих сторонами доказів встановлено, що як позивач так і відповідач приймають участь в утриманні дитини, на даний час дитина проживає з матірю, спори між сторонами з цього приводу відсутні. В силу ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім'я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. В судовому засіданні позивач заперечувала проти надання строку на примирення, зазначила, що фактично з червня 2016 року подружжя припинило шлюбні відносини, тож оскільки суд не вправі примушувати чоловіка та жінку до спільного проживання та виконання сімейних обовязків особистого характеру, враховуючи заперечення позивача, суд не вбачає за доцільне надати строк на примирення. Згідно ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом, встановлено, що спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересами позивача, що є підставою для розірвання шлюбу. Стосовно вимоги про поділ майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на 2/3 частини квартири №16 за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, буд. 4 з урахуванням вимог ст. 70 СК України щодо відступлення від засад рівності часток подружжя, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно договору купівлі-продажу від 09.01.2013 року [PERSON] та [PERSON] придбали у власність в рівних частках кожний квартиру №16 за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, буд. 4. Таким чином, сторони придбали квартиру в спільну часткову власність з визначенням часток кожного в розмірі 1/2, що виключає можливість поширення на даний обєкт нерухомості режиму спільної сумісної власності. До того ж, суд розяснив позивачці право на уточнення позовних вимог шляхом заявлення вимоги про визнання за нею права власності на ? частину квартири від частки, належної на праві спільної часткової власності відповідачу, яким позивач не скористалась. Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання квартири №16 за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, буд. 4 обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на 2/3 частини зазначеної квартири.

Outcome: partial