Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації в Дніпропетровській області про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що від шлюбних відносин з відповідачем по справі вони мають малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, протягом останніх років не цікавився їх життям, здоров'ям, ніякої участі у вихованні та утриманні дітей не бере, має заборгованість зі сплати аліментів. На засідання комісії з приводу позбавлення його батьківських прав відповідача, копією не надано жодних доказів того, що він приймає участь у вихованні дітей. Крім того, він неодноразово застосовував по відношенню до дітей насильство психологічного характеру, що негативно вплинуло на моральний стан доньок. За вказаних обставин позивачка вважає, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, відтак, просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі з підстав наведених у ньому, тому просили задовольнити позовні вимоги. Відповідач та його представник надали відповідний відзив на позовну заяву у якому заперечували проти пред'явленого позову у повному обсязі, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та таким, що суперечить його правам та інтересам як батька дітей, оскільки він має бажання приймати участь у вихованні дітей, надавати їм матеріальну та моральну допомогу, а також у судовому засіданні, тому просили відмовити у задоволенні задоволення позову про позбавлення її батьківських прав не заперечувала. Представник третьої особи проти задоволення позову не заперечував, про що надали відповідний висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його доньок. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків як зі сторони позивача так і відповідача, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов таких висновків. Судом встановлено,що [PERSON], [INFO], на підставі свідоцтва про шлюб виданого Виконавчим комітетом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис №124, від 04.11.2016 року, змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Згідно актового запису №471, зробленого відділом реєстрації актів цивільного стану Індустріального районного управління юстиції м. Дніпропетровська був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 16.08.2003 року. Під час шлюбу з Відповідачем, народилися двоє дітей: [PERSON] [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER], виданого 22 червня 2011 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області) та [PERSON] [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER], виданого 22 червня 2011 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області). Згодом, спільне життя сторін не склалося та Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.08.2014 року даний шлюб між ними було розірвано. Після чого, 03 вересня 2014 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], у розмірі 1/3 частині усіх видів доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 травня 2014 року та до повноліття дітей. Разом з тим, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] тривалий час ухилявся від свого обов'язку утримувати дітей та не сплачував їм аліменти. Крім того встановлено, що позивачка разом з дітьми була вимушена виїхати з власного будинку по вул. Козацька, №12 в м. Підгородне, з причин домашнього насильства з боку [PERSON] до неї та дітей, про що наявні відповідні заяви з якими вона зверталася до Дніпропетровського РВП ГУ НП МВС України в Дніпропетровській області, в результаті чого з [PERSON] проводили профілактичні бесіди, тобто такою, своєю поведінкою відповідач постійно травмує психіку дітей, не дбає про духовний та всебічний розвиток дітей, постійно діє лише в своїх інтересах не зважаючи на інтереси дітей та їх емоційний стан, що суперечить вимогам ч.2 ст. 155 СК України. Разом з тим, суд приймає до уваги ті обставини, що в період часу з 2014 по 2016 роки між сторонами постійно виникають проблеми та конфлікти щодо згоди на виїзд дітей з матір'ю за кордон на відпочинок, оздоровлення. В результаті чого в провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебували справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу матері на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON] Також позивачка неодноразово зверталася з відповідними листами до [PERSON] про надання нотаріально засвідченої згоди на виїзд дітей на оздоровлення та відпочинок, проте відповідач постійно заперечує проти такого виїзду дітей, оскільки це на його думку порушує права дітей, у зв'язку з чим позивачка змушена звертатися знову до суду з відповідними позовами щодо надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька. Як вбачається з матеріалів справи, згідно висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], затвердженого головою Дніпропетровської районної державної адміністрації, є доцільним позбавити відповідача батьківських прав відносно його дітей, оскільки батько дітей ухиляється від виконання своїх обов'язків, поводить себе агресивно по відношенню до дітей, провокує бійку та нецензурно лається. Також встановлені обставини, які стали значними психологічним стресом для дітей, що призвело до необхідності звернення до психологів та відповідно професійної допомоги (висновок психолога від 22 травня 2017 року у якому зазначені рекомендації щодо подальшої роботи з психологом, щадний режим дня, тривалі прогулянки, консультація невролога, психокорекцій на робота зі страхами, корекційна робота спрямована на зниження рівня тривоги, уникнення стресових ситуацій (зокрема спілкування з біологічним батьком, який лякає дівчинок та висновок психолога від 09 жовтня 2017 року у якому зазначені рекомендації щодо подальшої роботи з психологом, корекційна робота спрямована на зниження рівня тривоги, уникнення стресових ситуацій (зокрема спілкування з біологічним батьком, який лякає дівчинок). Вихованням та утриманням дітей займається мама дітей - [PERSON] [INFO], яка проживає з дітьми, тому комісія з захисту прав дитини дійшла висновку про можливість та доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] [INFO], по відношенню до дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За приписами ст. 7 СК України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (§ 54, 57-58). Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року (заява № 39948/06, п. 47), право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, як визначено ч.4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. За таких обставин, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. За правилами ст. 163 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При цьому, за правилами, встановленими ч. 5 ст. 19 СК України, на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору, пов'язаного із захистом сімейних прав та інтересів, зокрема, про позбавлення батьківських прав. Як роз'яснено п. 15-16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч.1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов'язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. За таких обставин, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, враховуючи характер спірних правовідносин, судом встановлено, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків по відношення до своїх малолітніх дітей, за відсутності будь-яких об'єктивних та доведених перешкод не бачиться та не спілкується з доньками, не приймає участі у їх вихованні, навчанні, розвитку та утриманні, не цікавиться успіхами та здоров'ями, не турбується про фізичний та духовний розвиток дітей, про їх харчування, лікування та освіту, не надає ні матеріальної, ні моральної підтримки, відтак відповідач свідомо ухиляється від виховання дітей та нехтує своїми батьківськими обов'язками. В той же час, як вбачається зі змісту наданого суду висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача його батьківських прав, та в судовому засіданні також встановлено, що постійні психологічні насильства зі сторони відповідача негативно впливають на моральний стан доньок, у зв'язку з чим вони змушені звертатися за професійною психологічною допомогою. Враховуючи вищевказані обставини, а також наявність факту неналежного невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків свідчить про те, що він не бажає змінювати своє ставлення до дітей і в майбутньому. Доказів зворотного суду не надано та в судовому засіданні їх не встановлено. Натомість, в судовому засіданні встановлено, що позивачка має позитивні характеризуючі дані, сумлінно виконує обов'язки по вихованню дітей, піклуванню про їх здоров'я, створенню їм всіх необхідних умов для нормального фізичного, духовного і морального розвитку, навчання. Як визначено ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За таких обставин, враховуючи наданий суду висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх доньок, який є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дітей, систематичність та тривалий, винний, свідомий характер невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, безрезультатність попередньо вжитих до нього заходів для заохочення виконання своїх батьківських обов'язків та безперспективність зміни його поведінки в кращий бік у майбутньому, суд вважає за необхідне з метою захисту інтересів малолітніх дітей задовольнити заявлені позовні вимоги та позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітнього доньок, оскільки встановлені судом обставини є достатніми для виправдання його застосування як крайнього заходу втручання в сімейне життя. Відповідно до вимог ст.ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача на користь позиваки підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 704,80 грн. сплачена нею при зверненні до суду На підставі викладеного,

Outcome: approved