Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на ? частину майна, набутого в період шлюбу. Позивач з урахуванням уточнень посилається на те, що 02 вересня 1989 року між сторонами був укладений шлюб, який розірвано 05 березня 2014 року. Під час перебування у шлюбі сторони набули житловий будинок, що розташований по [ADDRESS]. Позивач зазначає, що право власності на будинок зареєстровано на ім'я відповідача та видано технічний паспорт. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя між сторонами не досягнуто. У зв'язку з цим позивач просить визнати за нею право власності на ? частину будинку. Позивач в судове засідання не з'явилася, представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, прохав визнати за позивачем право власності на ? частину житлового будинку, набутого сторонами у шлюбі, враховуючи, що вказане майно є спільно нажитим та позивач має право на свою частку, згідно норм Сімейного кодексу України. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти визнання за позивачем права власності на ? частину будинку, вважає, що позивач має право на ? частину житлового будинку, оскільки у них є діти, які утримуються за його рахунок та мають право на це домоволодіння. Представник відповідача у судовому засіданні просив суд частково задовольнити позовні вимоги, визнавши за позивачем ? частину житлового будинку, оскільки позивач самоусунулася від виховання та матеріального забезпечення їхніх дітей. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 02 вересня 1989 року між сторонами був укладений шлюб, який розірвано 05 березня 2014 року (а. с. 3, 79, 80). Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON], згідно договору купівлі-продажу домоволодіння від 27 квітня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 146-2000м (а. с. 68). Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] був придбаний під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, частки сторін є рівними, домовленості щодо поділу майна, що є у спільній сумісній власності між сторонами не досягнуто. Суд також враховує ту обставину, що відповідачем не наведено обставин, які мають істотне значення для зменшення частки позивача у спільній сумісній власності. У зв'язку із наведеним суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та в судовому порядку визнати за позивачем право власності на ? частину житлового будинку виходячи із засад рівності часток подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 601 грн. 28 коп. (а. с. 1) , тому витрати по справі слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved