Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

До суду звернувся позивач з зазначеним позовом до відповідачки, згідно якого просив визнати за ним в порядку розподілу майна подружжя право власності на 1/12 частину квартири [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував з [PERSON] у шлюбі з 20.04.1996 року по 18.10.2011 року. Від шлюбу вони мають двох синів: [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO]. У період шлюбу, 09.06.2005 року відповідачка, відповідно до договору міні поміняла однокімнатну квартиру [ADDRESS] на двокімнатну квартиру [ADDRESS] з доплатою в розмірі 20000,00 грн. На укладання вказаного договору позивач надав свою нотаріальну згоду, а доплата була проведена за рахунок спільних коштів подружжя. Оскільки між сторонами не досягнуто згоди про поділ спільного майна подружжя, позивач просить позовні вимоги задовольнити. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, при цьому зазначив, що вважає справедливим визнати за ним право власності на частку вказаної квартири, оскільки доплата за двокімнатну квартиру була проведена за рахунок спільних коштів подружжя, крім того він неодноразово проводив у двокімнатній квартирі ремонт, свою частку згодом має намір залишити синам. Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, при цьому зазначила, що міна квартир проводилась між родичами. Було проведено обмін однокімнатної квартири, що належала їй та доньці в частках 2/3 та 1/3 відповідно на двокімнатну квартиру в таких самих частках, але з доплатою 20000,00 грн. Вказана доплата була проведено відповідачкою за особисті кошти, а не кошти подружжя, які надав їй батько. Позивач ніякого відношення до спірної квартири не має, ніколи в ній не проживав та ремонти не проводив. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідачки, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 18.10.2011 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 07.12.2011 року, розірвано шлюб між сторонами, який укладений 20.04.1996 року. (а.с. 13, 14). Як вбачається з копії договору міні від 09.06.2005 року, посвідченому нотаріально, [PERSON], [PERSON] передали у власність [PERSON] належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS]. А [PERSON] передав у власність [PERSON], [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS], в наступних частинах: [PERSON] - 2/3 частини, [PERSON] - 1/3 частина. За згодою сторін ця квартира оцінена в 120000,00 грн. Згідно довідки характеристики квартира [ADDRESS] складається з двох жилих кімнат, загальна площа становить 45,60 кв.м, жила площа - 26.70 кв.м ( а.с.43). В судовому засіданні сторони не заперечували, та як свідчить п. 4 договору міни, квартира [ADDRESS] не була об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Згідно п.6 зазначеного договору вказана міна здійснена з доплатою 20000,00 грн., яку [PERSON] одержав від [PERSON] та [PERSON] Отже, оскільки вартість квартири складає 120000,00 грн., то доплата в 20000,00 грн. становить 3/18 частин квартири. Якщо виходити пропорційно з часток квартири, що були набуті відповідачкою та її донькою, то [PERSON] доплатила 2/3 частини від загальної суми доплати, тобто від 20000,00 грн., що складає 2/18 частини спірної квартири. Разом з тим, оскільки доплата вартості квартири була проведена під час перебування сторін у шлюбі, з нотаріальної згоди позивача, на укладення вказаного договору (а.с.15), то вказані 2/18 частини квартири є спільною сумісною власністю подружжя. Твердження позивачки, що доплата була проведена за її особисті кошти, які надав їй батько шляхом зарахування на рахунок в банку, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки як вбачається з історії вкладу - [PERSON] зняла кошти в розмірі 1800 доларів США частинами у період з 09.12.2004 року по 22.02.2005 року, в той час як угода була укладена в червні 2005 року, тобто за чотири місяці. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ним або шлюбним договором. З огляду на викладене, суд вважає, що право власності на 2/18 частини спірної квартири у позивача виникло з моменту укладання договору міни, є майном набутим подружжям за час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю, їх частки відповідно до ч.1 ст. 70 СК України є рівними. Отже позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підлягають частковому задоволенню та слід визнати спільним майном подружжя 2/18 частини квартири [ADDRESS]. В порядку розподілу майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/18 частину спірної квартири. На підставі викладеного та

Outcome: partial