Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 27 квітня 2007 року уклала шлюб з відповідачем по справі. 03 травня 2012 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області було прийнято рішення про розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі в житті доньки свідомо не приймає. 17 липня 2014 року Красноармійським міеькрайонним судом Донецької області було винесено рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Але станом на 1 липня 2017 року, жодної копійки по аліментам відповідачем на утримання доньки сплачено не було. Дитина проживає разом з позивачкою, що підтверджується довідкою Комітету установи Красноармійський координаційний комітет самоорганізації населення, де зазначено, що у [ADDRESS], мешкає [PERSON], з донькою [PERSON], 2010 року народження. Також в цій довідки зазначено, що [PERSON], 1986 року народження, не мешкає за адресою [ADDRESS]. На протязі 3 років сторони не спілкуються, місто проживання відповідача невідомо. За всі ці роки відповідач жодного разу не зателефонував та не прийшов до дитини. Місце його перебування в загалі не відомо. Позивачка має намір забезпечити доньку повноцінним відпочинком за кордоном, а саме відпочинок у Російській Федерації. Поїздка здійснюється для оздоровлення та відпочинку дитини на короткій термін, без мети постійного проживання за межами України. Позивачка просить суд дозволити тимчасовий виїзд за межі території України до Російської Федерації малолітньої [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], [INFO], без нотаріально завіреної згоди батька [PERSON], [INFO]. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач до судового засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Частина 1 статті 224 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 8 розділу ІІІ ЦПК України. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Покровської міської ради до судового засідання не з'явився, надала суду заяву про розгляд справи без її участі та прийняти рішення на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON], народилася [INFO], у свідоцтві про народження батьками зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (а.с.7). 27 квітня 2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійськ Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області(а.с.8). 03 травня 2012 року Красноармійським міеькрайонним судом Донецької області було прийнято рішення, у відповідності до якого шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.9). Відповідно до довідки, виданої головою квартального комітету, [PERSON] разом з донькою мешкають за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] за даною адресою не мешкає з 1 серпня 2014 року (а.с. 10). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно до ст. 153 СК України ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст.313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. N 724, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон України та до Російської Федерації, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньоїї дитини за кордон та за межі території України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При цьому суд вважає можливим виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, не позбавленого батьківських прав, якщо такі виїзди будуть мати короткочасний характер в одну державу, а саме до Російської Федерації, як зазначила позивачка у своїй позовній заяві, без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] строком з 01 серпня 2017р. по 31 грудня 2017року. Суд приймає до уваги, що виїзд позивачки з дитиною за кордон пов'язаний насамперед з інтересами дитини, з бажанням забезпечити дитині належний відпочинок, але позивачка позбавлена можливості отримати таку згоду від відповідача, та вважає, що такий виїзд дитини на оздоровлення не порушить прав відповідача на спілкування з дитиною та на участь його у вихованні дитини, та приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved