Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, третя особа Покровська міська рада Донецької області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є основним наймачем квартири [ADDRESS] . В квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач - з 01.09.1992 року та її син [PERSON] - з 01.09.1992 року, який є відповідачем по справі. З листопада 2019 року [PERSON] за вищевказаним адресом не проживає, що підтверджуються актом від 17.09.2021 року складеним за підписом сусідів та довідкою від 24.09.2021 року, посвідчених Комунальною установою Покровський координаційний комітет самоорганізації населення. Позивачу не звісно де мешкає відповідач і зв`язку з ним у неї не має. Особистих речей відповідача у квартирі також не має. Таким чином, [PERSON] більше півроку без поважних причин відсутній у квартирі [ADDRESS] , що відповідно до статті 71 Житлового кодексу України є підставою для визнання відповідача позбавленим права користування житловим приміщенням і виселенню. На теперішній час на відповідача нараховується плата за комунальні послуги, які позивач вимушена сплачувати самостійно у більшому розмірі. У зв`язку з цим позивачу потрібно зняти відповідача з реєстраційного обліку в вищевказаній квартирі. Позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28.09.2021 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 28.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідача було належним чином повідомлено про день та час судового розгляду шляхом направлення судових повісток, ухвали про відкриття провадження, копії позову з додатками, рекомендованим листом та шляхом розміщення інформації про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади. Відповідач відзиву на позов не надав, будь-яких клопотань, заяв до суду не направив, до судового засідання 28.10.2021 року, 26.11.2021 року, 28.12.2021 року не з`явився з невідомої причини. Частина 4 статті 223 ЦПК України передбачає, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Частина 1 статті 280 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про поважність причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 11 розділу ІІІ ЦПК України. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі за участю її представника. Представник позивача до судового засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позивач проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник третьої особи Покровської міської ради надав заяву про розгляд справи без участі представника міської ради та винести рішення на розсуд суду. З урахуванням викладеного, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] народився [INFO] у місті Покровськ. У свідоцтві про народження батьками зазначені: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.5). Ордер на житлове приміщення № 4-п від 09.07.2021 року видано [PERSON] , на сім`ю 2 особи, на право заняття житлового приміщення житловою площею 49,3 кв.м., що складається з 4-х кімнат, в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Підставою видачі ордеру є рішення виконкому від 17.06.2021 року № 265. Склад сім`ї: [PERSON] - наймач, [PERSON] - син (а.с.6, 7). Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Покровської міської ради від 22.09.2021 року, [PERSON] зареєстрована з 01.09.1992 року по теперішній час у [ADDRESS] , склад сім`ї 2 особи: [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 01.09.1992 р. по теперішній час (а.с.8). Відповідно до довідки від 24.09.2021 року, виданої КУ Покровський координаційний комітет самоорганізації населення, [PERSON] зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрований, але не мешкає з листопада 2019 року по теперішній час, місце його мешкання не відомо (а.с.9). Згідно акту від 24.09.2021 року [PERSON] не мешкає за адресою: [ADDRESS] , з листопада 2019 по теперішній час. Місце його мешкання не відомо, його особистих речей у квартирі не має (а.с.10). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Таким чином висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такого правового висновку щодо застосування положень ст. 71, 72 ЖК Української РСР дійшов Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року по справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року по справі №760/13113/14-ц. Отже, саме причини та строк не проживання відповідача в спірному житловому приміщенні є предметом доказування по справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки, встановлені статтею 71 Житлового кодексу УРСР у жилому приміщенні без поважних причин. Матеріали цивільної справи містять тільки акт від 24.09.2021 року та довідку від 24.09.2021 року про не проживання відповідача у спірній квартирі з листопада 2019 року. Доказів на підтвердження наявності у відповідача іншого постійного місця проживання та втрату інтересу до спірного житла суду не надано. Європейський суд з прав людини у рішеннях у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50; у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідач є сином позивача. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року). Надані позивачем докази не підтверджують достовірно відсутність відповідача у квартирі без поважних причин понад шість місяців. З позовної заяви слідує, що позивач звернувся з позовом з захистом свої прав на підставі ст.ст. 71,72 ЖК України. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18. Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що на теперішній час на відповідача нараховується плата за комунальні послуги, які вона вимушена сплачувати самостійно у більшому розмірі, тому їй потрібно зняти відповідача з реєстраційного обліку. Така підстава для визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, не може бути прийнятою судом, з огляду на її незаконність та не обґрунтованість. Позивач не позбавлена права на отримання житлової субсидії, на поділ особистих рахунків, на звернення до суду з позовом про стягнення половини сплачених комунальних послуг тощо. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги не законні, не обґрунтовані, та такі, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed