Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 29.09.2020 року звернувся [PERSON] із позовом про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 169 603,80 грн. та судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.01.2019 року між ним сторонами було укладено договір оренди житлової площі - будинку [ADDRESS] на строк одинадцять місяців, з можливістю продовження до взаємної згоді, яки було пролонговано за згодою сторін на один рік, та після розірвання якого у липні 2020 року, відповідача не повернула отримані за серпень 2020 року авансом 3500 доларів США а також 2500 доларів США яки були внесені в якості залогової суми, у відповідності до умов договору. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі . а також просив стягнути в якості судових витрат сплачений судовий збір у розмірі 1696,10 грн., та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30600,00 грн. Представник відповідача надав відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позову, та у судовому засіданні наполягав на недоведеності факту сплати позивачем залогової суми та авансового внеску за серпень 2020 року. Як встановлено у судовому засіданні 09.01.2019 року між [PERSON] як орендодавцем - власником приміщення та [PERSON] як орендатором укладено договір оренди житлового приміщення - будинку [ADDRESS] ( а/с 8). Згідно умов договору строк оренди сторонами узгоджено на одинадцять місяців та може бути продовжено по взаємної згоді (пункт 3.1 Договору). Розмір орендної плати між сторонами узгоджено у розмірі 2500 доларів США , з додатковою оплатою орендатором комунальних послуг (п.4.1 та 4.2 ). Також сторонами домовлено. Що орендатор вносить залогову суму у розмірі 2500 доларів США яка буде повернута на момент звільнення приміщення при відсутності заборгованості по обов`язковим платежам а також при відсутності шкоди завданої орендатором. Додатковим умовами договору сторони визначили вартість орендної плати у 2800 доларів США за період з 09 травня по 09 вересня. Після спливу строку дії договору сторони погодились на продовження дії договору та 19 липня 2020 року орендодавець повідомила орендатора про розірвання договору та необхідність звільнення приміщення до 09 серпня 2020 року, що орендатор зробив, передавши ключі від приміщення 09.09.2020 року без складення акту приймання-передачі приміщення. Окрім договору та пояснень сторін доказами по справі є знятки екрану з перепискою у месенджері «Вайбер» у період: 31 січня 2020 року , в якому від орендаря висловлена пропозиція на продовження договору на один рік та згода з боку орендодавця; 12 липня 2020 року про повідомлення орендодавцем про збільшення орендної плати до 3500 доларів з серпня ; відповідь орендаря від 19.07.2020 року про наявні три питання від орендодавця - продовження договору , збільшення оренди та продажі будинку у вересні та відповідь орендодавця про необхідність звільнення будинку до 09 вересня з погодженням орендаря ( а/с 137). Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із укладання договору та його виконанням врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК). Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У пункті 1 частини другої статті 11 ЦК закріплено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно ч.1,3 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ч.1 ст. 627 ЦК). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства ( ч.1 ст. 628). Відповідно до ч.1 ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом ( ч.1 ст. 651 ЦК). За змістом ч.1 ст. 759 ЦК за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму ( ч.1 ст. 762 ЦК). Частина першою статті 763 ЦК визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором ( ст. 764 ЦК). Розглянувши справу та проаналізувавши докази надані сторонами суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають часткову задоволенню в частині стягнення з відповідача залогової суми з наступних підстав. При вирішення даної справи суд виходить із того, що при укладенні договору оренди 09.01.2019 року сторони, яки були вільними у визначенні умов договору погодили між собою істотною умовою факт внесення орендатором залогової суми, еквівалентної 2500 доларів США яка після закінчення договору підлягає поверненню орендатору, за виключенням певних умов. Враховуючи що договір є обов`язковим для виконання, між сторонами змін умов договору не визначалось у частині залогової суми а крім того з боку орендодавця жодних вимог під час розірвання договору щодо неналежного виконання умов договору орендарем, наявності заборгованості за сплату обов`язкових платежів та наявності шкоди заподіяної майну під час оренди не заявлялось, акту приймання-передачі майна сторонами не укладалось суд вважає що залогова сума у розмірі 2500 доларів США, що на час винесення рішення складає 69350 гривень ( згідно курсу Національного Банку України), підлягає стягненню на користь орендатора з орендодавця. Пояснення сторони відповідача про те, що залогова сума була внесена що у 2018 році під час укладання іншого договору оренди із колишньою дружиною орендатора і саме тоді була внесена дана сума судом не приймається враховуючи, що сторонами була погоджена дана сума як залогова саме при укладенні договору який є предметом розгляду даної справи. Суд також враховує що оплати всіх сум по договору були здійснені без письмового підтвердження їх передачі та отримання та відсутні будь яки письмові докази вимог за час виконання умов договору невнесеної суми залогу орендодавцем. Одночасно із цим суд вважає недоведеним та недоказаним належними та допустимими доказами факт внесення орендатором суми у розмірі 3500 доларів США за вересень 2020 року, враховуючи факт переписки у месенджері ще 19 липня стосовно припинення договору з 9 вересня, відсутність доказу додаткових умов надання приміщення на вересень, що могло б підтвердити факт внесення авансового платежу за цей місяць. Судом також роз`яснюється стороні відповідача, яки під час розгляду справи надавали докази пошкодження майна орендатором , що дані обставини як порушення умов договору та підстави стягнення завданої шкоди може бути розглянуті судом в іншої справі у випадку звернення орендодавця із відповідною позовною вимогою. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною третьою ст.. 137 ЦПК встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК ). Враховуючи розмір сплаченого судового збору у сумі 1696,10 грн. (а/с 10) , а також розрахунок стягнення понесених судових витрат пропорційно задоволеним вимогам, суд вважає що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 693 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial