Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Дніпровський відділ поліції Головного управління національної поліції у Запорізькій області, [PERSON] , про скасування арешту. Позов обґрунтований тим, що позивач звернулась до приватного нотаріуса з метою вчинення правочину щодо розпорядженням належним їй на праві приватної власності будинку [ADDRESS] , проте [PERSON] було повідомлено про неможливість вчинення вказаного правочину у зв`язку з наявним обтяженням як арешт нерухомого майна, накладеного на підставі постанови б/н від 15.03.2012 року слідчого Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області. Підставою для винесення 15.03.2012 року слідчим постанови про накладення арешту на зазначений будинок був цивільний позов, заявлений потерпілою в кримінальному провадженні [PERSON] про стягнення з [PERSON] суми спричиненої матеріальної та моральної шкоди. Позивач зазначає, що на час винесення вказаної постанови власником будинку [ADDRESS] належав не [PERSON] , а [PERSON] , оскільки договір купівлі-продажу вказаного будинку було укладено між зазначеними особами 27.02.2012 року, тобто до винесення слідчим постанови про накладення арешту. Позивач просить скасувати обтяження арешт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , накладений на підставі постанови б/н від 15.03.2012 Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача надав заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась з невідомих причин, про час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином. Треті особи не з`явилась в судове засідання, [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги щодо зняття арешту підтримує у повному обсязі, представники Дніпровського ВП ГУНП у Запорізькій області відсутні з невідомих суду причин, про час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами аудіо запису не здійснювалось. Наведені обставини відповідно до ст. 280 ЦПК України у сукупності є підставою для заочного розгляду справи. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.07.2017 року за № 92065566, на житловий будинок [ADDRESS] , який належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 753, накладено арешт нерухомого майна за № 12284874, зареєстрований 16.03.2012 року Запорізьким філіалом державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі постанови б/н від 15.03.2012 Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області щодо будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються копіями договору купівлі-продажу житлового будинку від 27.02.2012 року, постанови про накладення арешту на майно від 15.03.2012 року в межах розгляду кримінальної справи № 3651001. Проте, відповідно до вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2014 року у справі № 334/3770/14-к, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суд Запорізької області від 13.03.2018 року, [PERSON] , обвинувачену у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 цього Кодексу встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до частини першої статті 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч. 4 ст. 174 КПК України). Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Проте, арешт на спірні приміщення було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення [PERSON] на підставі положень КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до ст.126 КПК 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилась і з прийняттям нині чинного КПК, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі ст.170 КПК завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Крім того,\~ч.\~1\~ст.\~324\~КПК України\~1960\~року встановлювала,\~що постановляючи\~вирок,\~суд повинен\~вирішити такі\~питання: 1)\~чи мало\~місце діяння,\~у вчиненні\~якого обвинувачується\~підсудний; 2) чи має це діяння склад злочину і якою саме статтею кримінального закону він передбачений;3) чи винен підсудний у вчиненні цього злочину;4) чи підлягає підсудний покаранню за вчинений ним злочин;5) чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання підсудного, і які саме; 6) яка саме міра покарання повинна бути призначена підсудному і чи повинен він її відбувати; 7)\~чи підлягає\~задоволенню пред`явлений\~цивільний позов,\~на чию\~користь та\~в якому\~розмірі,\~і чи\~підлягають відшкодуванню\~збитки,\~заподіяні потерпілому,\~а також\~кошти,\~витрачені закладом\~охорони \~здоров`я\~на його\~стаціонарне лікування,\~якщо цивільний\~позов не\~був заявлений; 8)\~що зробити\~з майном,\~описаним для\~забезпечення цивільного\~позову і\~можливої конфіскації\~майна; 9)\~що зробити\~з речовими\~доказами,\~зокрема з\~грошима,\~цінностями та\~іншими речами,\~нажитими злочинним\~шляхом; 10)\~на кого\~повинні бути\~покладені судові\~витрати і\~в якому\~розмірі; 11)\~який запобіжний\~захід слід\~обрати щодо\~підсудного; 12)\~чи слід\~у випадках,\~передбачених статтею\~96\~Кримінального кодексу\~України,\~застосовувати до\~підсудного примусове\~лікування; 13) чи необхідно застосувати до підсудного заходи безпеки. Після винесення виправдувального вироку, не вирішення у вироку питання щодо задоволення цивільного позову та майна, описаного для забезпечення цивільного позову, відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст.3 Конституції, ст.13 конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Крім того, на час прийняття рішення щодо арешту майна [PERSON] , слідчим не було встановлено наявність у [PERSON] права власності на будинок [ADDRESS] . Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Виходячи з вищевикладеного, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не має змоги, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, та оскільки обтяження на майно позивача накладено помилково, порушене право позивача підлягає судовому захисту у заявлений спосіб шляхом припинення дії відповідних обтяжень, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, ст. 41 Конституції України, Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України,

Outcome: approved