Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом, в якому після збільшення позовних вимог просить стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в розмірі 51 463 долари США, з яких 50 000 доларів США основного боргу та 1 463 доларів США 3% річних. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Дацко А.О. в судовому засіданні позов підтримали. Відповідач [PERSON] та його представники адвокати Бацик Р.Я. та Галич П.О. в судовому засіданні позов заперечили. За клопотанням представника відповідача до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] . В судовому засіданні представник третьої особи адвокат Коцюбинська Л.С. просила вимоги позивача задовольнити. Взявши до уваги пояснення позивача та його представника, відповідача та його представників, представника третьої особи, дослідивши представлені суду документи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які мстять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до положень ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 1, 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. З пояснень позивача та його представника вбачається, що в період з 15 березня 2008 року по 01 травня 2010 року позивачем [PERSON] було передано відповідачу [PERSON] грошові кошти на будівництво в загальній сумі 50 000, 00 (п`ятдесят тисяч) доларів США, що підтверджується актом-розпискою від 01 травня 2010 року. З цього акту-розписки вбачається, що гроші передавались різними сумами сімнадцять разів. Атк містить два підписи: 1) в графі «кошти отримав» підпис [PERSON] ; 2) в графі «кошти передав» підпис [PERSON] . Передаючи ці кошти у володіння та розпорядження відповідача, позивач покладався на усні домовленості з відповідачем щодо будівництва на належній відповідачу земельній ділянці у м. Броди. Переговори щодо умов цього договору, зокрема якісних характеристик будівництва, площі збудованого майна, термінів виконання робіт, ціни та інших істотних умов тривали до серпня 2018 року, однак, в подальшому не було укладено як договору будівництва, так і жодного іншого договору, оскільки протягом цього часу так і не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов цього договору та у зв`язку з тривалістю переговорів позивач втратив інтерес до укладення такого договору. Позивач вважає, що правова природа акту-розписки не дає можливості трактувати її як укладений договір позики, оскільки не містить відомостей про те, що грошові кошти отримувались відповідачем в якості богу або про обов`язок повернення відповідачем цих коштів. Тому, виходячи зі змісту ст. 1212 ЦК України та правової природи відносин, що виникли, [PERSON] було отримано 50 000 доларів США від нього без достатньої правової підстави, тому він зобов`язанний повернути йому грошові кошти в цьому самому розмірі. Саме тому 10 жовтня 2018 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з письмовою вимогою про повернення йому грошових коштів протягом семи днів з моменту отримання вимоги. Вищевказана вимога була отримана відповідачем 11 жовтня 2018 року, що підтверджується роздруком відстеженя відправлення на офіційному сайті «УкрПошта», однак жодних дій щодо повернення грошових коштів відповідачем вчинено не було. Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлени або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати виконання обов`язку у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення такої вимоги. Тому позивач вважає, що [PERSON] зобов`язаний повернути безпідставно набуті ним кошти на його вимогу протягом 7 днів з моменту отримання вимоги, тобто до 19 жовтня 2018 року. З пояснень відповідача та його представників вбачається, що вимоги позивача є безпідставні, адже [PERSON] не передавав [PERSON] грошей. Досліджений в судовому засіданні акт-розписка свідчить про те, що позивач передавав кошти відповідачу 17 (сімнадцять) разів у період часу з 15 березня 2008 року по 11 травня 2009 року. Тому, на думку сторони відповідача, слід критично оцінювати позицію позивача про безпідставність передачі таких коштів, оскільки, як вбачається з акту-розписки, позивач передавав кошти протягом 15 місяців. При цьому позивач вказує про наявність усних домовленостей, тобто наведене свідчить про те, що передача коштів здійснювалась на підставі усного правочину, який в свою чергу не визнаний судом недійсним, що свідчить про безпідставність застосування до правовідносин положень ст. 1212 ЦК України. Також представники відповідача просять врахувати, що в судовому засіданні не встановлено, чи грошові кошти передавались у власність чи у користування, чи їх було отримано не як позику, не як дарування чи оплату за надані послуги, чи такі передавалися лише як предмет правочину. Зі змісту акту-розписки незрозуміло від кого відповідач отримував кошти, хто підписав від імені позивача даний акт-розписку, з якою метою та на яких умовах передавалися грошові кошти, що унеможливлює визначення правовідносин, що склалися. А отримане однією зі сторін у зобов`язанні майно підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого набуття. Окрім того, на думку представників відповідача заявлені вимоги є безпідставні з огляду на те, що представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача грошове зобов`язання в доларах США. На їх думку, укладення і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті у даному випадку суперечить чинному законодавству. Також вважають, що заяву про збільшення позовних вимог від 09 жовтня 2019 року подано не уповноваженою особою, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Представники відповідача вважають, що позивачем пропущено строк звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. З усних та письмових пояснень представника третьої особи Коцюбинської Л.С. вбачається, що позовні вимоги (з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) вона підтримує. За період з 15 березня 2008 року по 01 травня 2010 року [PERSON] дійсно було передано [PERSON] грошові кошти в сумі 50 000, 00 (п`ятдесят тисяч) доларів США на будівництво. [PERSON] стверджує, що [PERSON] особисто підписав акт-розписку про отримання коштів у її присутності, а хто розписувався навпроти прізвища « [PERSON] », вона пригадати не може. Судом встановлено, що позивач передав відповідачу в період з 15 березня 2008 року по 01 травня 2010 року грошові кошти на загальну суму 50 000 доларів США. Це підтверджується поясненнями позивача, представника третьої особи та актом-розпискою від 01 травня 2010 року. При цьому враховано, що згідно висновку експерта від 09 серпня 2019 року № 1544/1545, виконаного на виконання ухвали суду від 21 березня 2019 року про призначення почеркознавчої експертизи, підпис від імені [PERSON] , розташований у рядку «Кошти отримав» акту-розписки від 01 травня 2010 року, виконаний самим [PERSON] . Вимогу позивача від 10 жовтня 2018 року про повернення коштів відповідач не виконав у семиденний строк з часу її отримання (11 жовтня 2018 року), чим прострочив виконання грошового зобов`язання з 19 жовтня 2018 року. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Майно не може вважатися набутим чи збереженим безпідставно, якщо це відбулось у незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасникам відповідних відносин в майбутньому певних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ст. 11 ЦК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Оскільки підстава для передання коштів (укладення договору в майбутньому) не відбулась, кошти вважаються такими, що безпідставно набуті. За таких обставин права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Outcome: approved