Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

До Словянського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], про визнання недійсним заповіту. Дана позовна заява мотивована тим, що 20 листопада 2011 року в місті Миколаївка помер батько позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] Після його смерті залишилася спадщина, спадкоємцями якої є позивач [PERSON], відповідачка [PERSON] та [PERSON]. Позивач у встановлений законодавством строк подав заяву про прийняття спадщини та відповідно до даної заяви відкрита спадкова справа № 11/2011. 15 березня 2012 року державний нотаріус Миколаївської нотаріальної державної нотаріальної контори [PERSON] повідомила позивачу, що спадщина відкрилася відповідно до заповіту, вчиненому померлим на імя відповідача. Даний заповіт був посвідчений 23 січня 2004 року посадовою особою Миколаївської міської ради по реєстру № 28. Однак, позивачу відомо, що даний заповіт вчинений 24 січня 2004 року від імені померлого [PERSON] та посвідчений керуючою справами виконавчого комітету Миколаївської міської ради 23 січня 2004 року [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 28. Позивач вважає, що даний заповіт не відповідає волевиявленню спадкодавця, оскільки [PERSON] розяснила спадкодавцю зміст ст. 535 ЦК України, яка регулює правовідносини у випадку збільшення суми, яка сплачується фізичній особі по грошовому зобовязанню та не регулює правовідносини спадкування. Той факт, що померлий [PERSON] не відреагував на таку помилку, на думку позивача, свідчить саме про його не розуміння значення своїх дій. Крім того, батько позивача був інвалідом першої групи та мав захворювання, внаслідок яких в нього спостерігалася неадекватність. С 2000 року він перебував на диспансерному обліку з діагнозом атеросклоеротичний кардіосклероз з артеріальною гіпертензією, недостатність кровопостачання, 11 Б, а з 2002 року перебував на диспансерному обліку з діагнозом церебральний атеросклероз ІІІ ст з артеріальною гіпертензією, переніс гостре порушення мозкового кровопостачання по ішемічному типу з вираженим геміпарезом до плегії в нозі, деформуючим остеоартрозом та в нього постійно була головна біль. В нього періодично були провали в памяті. Позивач вважає, що його померлий батько [PERSON] не міг підписати даний заповіт, а у разі, якщо він його й підписав, то даний заповіт не відповідав його волевиявленню, оскільки він не розумів його значення. Просить суд визнати заповіт недійсним. Відповідачем [PERSON] до суду надано заперечення на позовну заяву, яке мотивовано тим, що позивач вже звертався до Словянського міськрайонного суду з позовною заявою про визнання заповіту недійсним та по даній справі 18 вересня 2013 року прийнято рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] відмовлено. Апеляційна скарга [PERSON] відхилена, рішення Словянського міськрайонного суду від 28 вересня 2013 року залишено без змін. Тобто, вже існує рішення суду, яке набрало законної сили про той самий предмет і з тих самих підстав, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Крім того, доводи позивача щодо підстав визнання заповіту недійсним відповідачка вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. А саме посилання про визнання заповіту недійсним з тієї підстави, що він у встановлений строк прийняв спадщину не відповідає дійсності, оскільки він не міг прийняти спадщину, оскільки померлим був вчинений заповіт на імя відповідачки. Також, безпідставними є посилання позивача на те, що заповіт не відповідає волі заповідача через те, що він був інвалідом першої групи. В медичних документах не зазначено, що померлий [PERSON] страждав на психічний розлад та при житті він був психічно здоровою людиною. Судом недієздатним він визнаний не був. Крім того, відповідач вважає, що їх померлий батько не випадково позбавив права на спадкування свого сина (позивача [PERSON]І.) та свідомо призначив її своїм спадкоємцем на випадок своєї смерті, оскільки він був людиною пенсійного віку з численними захворюваннями та потребував допомоги. Але позивач свідомо та тривалий час зневажливо ставився до особистого життя свого батька, не цікавився станом його здоровя, не піклувався про нього та не надавав матеріальної допомоги, та навпаки, насміхався над ним. Просить суд відмовити у позовних [PERSON]І. в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] надав пояснення та зазначив, що 20 листопада 2011 року в місті Миколаївка помер його батько, який одночасно є батьком відповідачки по справі [PERSON] та [PERSON] Всі вони є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] Про смерть батька сестра йому не повідомила. Відповідачка [PERSON] таємно від нього викликала швидку допомогу та міліцію. На наступний день після його смерті відповідачка зачинила покійного батька та пішла до органу ПФУ отримати грошові кошти. Батька відповідачка перевдягала сама, нікого до нього не пустила. Коли він прийшов, будинок був зачинений, сестра його не пустила навіть до покійного батька. У встановлений Законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, за його заявою відкрита спадкова справа. Вважає, що цими діями він прийняв спадщину. 15 березня 2012 року державним нотаріусом [PERSON] йому було повідомлено, що спадщина відкрита за заповітом, яким його батько все рухоме та нерухоме майно заповідав відповідачці по справі [PERSON] Заповіт посвідчений 23 січня 2004 року посадовою особою Миколаївської міської ради. Про існування даного заповіту позивач не знав. Керуюча справами Миколаївської міської ради [PERSON] сповістила, що сестра приводила дуже хворого батька, якого вона ледве притягнула. В судовому засіданні за попереднім позовом відповідачка [PERSON] поясняла, що гарно памятає, що приводила батька 24 січня та що це була субота. [PERSON] була присутня при підписанні їх батьком заповіту та робітник виконкому [PERSON] спитала у неї, чи згодна вона, щоб все було записано на неї. Той факт, що сестра водила хворого батька вчиняти заповіт викликає питання, оскільки заповіт це вільне волевиявлення спадкодавця, та у разі, якщо батько мав намір чинити заповіт, він міг би це зробити самостійно. В 2000 році їх померлий батько самостійно ходив у Словянську нотаріальну контору та вчиняв заповіт на імя їх матері. Для вчинення цього заповіту його ніхто не водив. Сестрі (відповідачці по справі) батько ніколи не довіряв, тому, що вона ніколи не була самостійною, не хотіла навчатися, ніде не працювала. Після смерті матері позивач надавав батьку матеріальну допомогу, але сестра забирала в нього грошові кошти продала холодильник та пральну машинку, які придбав для батька [PERSON] Крім того, при вчиненні заповіту, їх померлому батькові була надана квитанція, відповідно до якої необхідно було сплатити грошові кошти. Але, батько їх не сплачував, оскільки на квитанції стоїть підпис саме сестри. Це свідчить про те, що їх батько був не змозі сплатити по квитанції та про те, що він не усвідомлював значення своїх дій. Крім того, заповіт вчинений 24 січня 2004 року, а посвідчений 23 січня 2004 року, що також свідчить про недійсність заповіту. Даний заповіт зареєстрований 24 січня 2004 року в книгу реєстрації Миколаївської селищної ради, хоча на той час це вже була Миколаївська міська рада та була заведена книга реєстрації нотаріальних дій по міській раді. На думку позивач, у разі, якщо батько усвідомлював би значення своїх дій, він ніколи не підписав би заповіт з такими помилками. Крім того, в заповіті зазначено, що зміст статті 535 ЦК України спадкодавцю розяснено, заповіт складений у двох екземплярах, з яких один екземпляр залишається в Миколаївській селищній раді, хоча на той момент вже була Миколаївська міська рада. Також, в заповіті зазначено, що він посвідчений 23 січня 2004 року керуючою справами виконавчого комітету Миколаївської міської ради Донецької області [PERSON] Їх батько був дуже акуратний з документами, та у разі, якщо б він усвідомлював значення своїх дій, то ніколи не підписав би заповіт з такими порушеннями. Також, заповіт не містить імені, по-батькові та прізвища спадкодавця. Заповіт хоча і містить підпис, але це підпис не батька, стаття 535 ЦК України, яку розяснили спадкодавцю, ніяким чином не регулює правовідносини спадкування. Крім того, один з двох будинків позивач [PERSON] будував самостійно та після смерті мами їх батько проживав саме в цьому будинку. Він приносив грошові кошти, допомагав продуктами. Сестра батьку матеріальної допомоги не надавала, оскільки ніде не працювала. У батька інколи були провали в памяті, він забував родичів, дітей. Вважає, що відповідачка скористалася тим, що батько не міг усвідомлювати значення своїх дій. Крім того, відповідачка привела батька до Миколаївської селищної ради, що свідчить про те, що батько був хворий, була присутня при вчиненні заповіту, оплачувала держмито. Також, батько раніше вчиняв заповіт на користь матері і його при цьому ніхто не водив. Вважає, що заповіт підписаний у присутності сестри відповідачки по справі. Мати йому казала про те, що коли вона помре, все майно буде ділитися між дітьми порівну. В судове засідання, призначене на 17.09.2015 року, позивач не зявився, надавши суду заяву з проханням відкласти розгляд справи, оскільки він перебуває в лікарні. До зазначеної заяви позивач долучив копію направлення на планову госпіталізацію, яке видано Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно-діагностичний центр Голосівського району м. Києва» саме 17.09.2015 року. Детально вивчивши дану заяву та додану до неї копію довідки медичної установи суд доходить до висновку, що дану причину неявки позивача неможливо визнати поважною, оскільки госпіталізація позивача не є екстреною, позивач не надав відомостей щодо того, що він дійсно потребував планової допомоги саме в день розгляду справи, та чому не можливо було здійснити планову госпіталізацію в інший час. За таких умов, суд доходить до висновку, що розгляд справи можливо провести без участі позивача, що не суперечить вимогам п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України. Окрім того, при вирішенні питання про розгляд справи без участі позивача суд виходить з того, що провадження по даній справі відкрито 25 жовтня 2013 року та вважає що сторонам було надано достатньо часу для подання доказів та заявлення необхідних клопотань, які стосуються даного позову. Також, суд вважає, що по справі зібрано достатньо доказів та можливо прийняти рішення в даному судовому засіданні. Окрім того, при вирішенні питання про закінчення розгляду справи без участі позивача суд приймає до уваги ту обставину, що позивач постійно здійснював дії, спрямовані на затягування розгляду справи. Так, 24 грудня 2013 року позивачем було заявлено безпідставне клопотання щодо зупинення провадження у справі, яке було судом відхилено. На Ухвалу суду про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі позивачем була подана апеляційна скарга, яка була відхилена апеляційним судом Донецької області. В судовому засіданні, яке відбулося 11 березня 2014 року позивачем двічі заявлялося клопотання про зупинення провадження у справі. У задоволенні зазначених клопотань позивачу було відмовлено. На Ухвалу суду про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі позивачем була подана апеляційна скарга, яка була відхилена апеляційним судом Донецької області. Окрім того, в судовому засіданні, яке відбулося 07.08.2014 року позивач наполягав на відкладенні розгляду справи. В судовому засіданні, яке відбулося 19 вересня 2014 року, позивачем знову заявлялося клопотання про відкладення розгляду справи, а після цього про зупинення провадження у справі. 11.11.2014 року позивач ознайомився з матеріалами справи (т. 2 арк. 24). Однак, в судовому засіданні 10.06.2015 року заявив клопотання, яке було задоволено судом, щодо надання позивачу часу для ознайомлення з матеріалами справи, у звязку з чим в судовому засіданні оголошена перерва. Станом на 17.09.2015 року позивач з матеріалами справи в повному обсязі не ознайомився. Приймаючи до уваги, що часу для ознайомлення з матеріалами справи судом було надано достатньо, суд вважає, що зазначене свідчить про навмисне затягування позивачем строків розгляду справи та зловживання своїми процесуальними правами. Судове засідання, призначене на 11.06.2015 року позивач просив відкласти, у звязку з тим, що він вимушений звернутися за медичною допомогою. Таким чином, приймаючи до уваги, що позивач протягом тривалого часу вчиняє дії, спрямовані на затягування строків розгляду справи, фактично не вчиняє дій, спрямованих на доказування правомірності своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне розглянути дану справу за наявними доказами. Окрім того, як розяснив Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 1 своєї Постанови № 11 від 17.10.2014 року «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення», при здійсненні правосуддя судам необхідно брати до уваги те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Відповідно до п. 3 вищезазначеної Постанови ПВССУ розумним, зокрема вважається строк, що є обєктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення та зазначила, що позивач [PERSON]І з аналогічним позовом вже звертався. В задоволенні позову йому було відмовлено. Вона все життя проживала з батьками. Мати померла в 2002 році, після її смерті батько був здоровий. Окрім того, коли помирала мати, вона просила відповідачку не залишати батька. Також мати їй казала, що якщо вона буде жити з батьком будинок залишиться їй. Крім того, батько просив її жити з ним та обіцяв залишити будинок. За батьком вона здійснювала ухід, прала його речі, готувала їжу, придбавала ліки. Переніс батько інсульт в 2005 році після вчинення заповіту. Заповіт був вчинений у 2004 році та на момент його вчинення батько був здоровий. Вчинити заповіт на її користь було рішенням батька, вона його до цього не спонукала. [PERSON] жив окремо від батька, уходу за ним не здійснював. Вона дійсно ходила разом з батьком, коли він вчинював заповіт, оскільки батько її про це просив. Батько повністю усвідомлював значення своїх дій, працював, а саме займався тим, що робив тапочки та продавав їх на ринку. Окуляри він надівав тільки коли читав газету. В той день, коли батько вчинив заповіт, вони зустрілися на ринку та пішли разом до Словянської державної нотаріальної контори. Але, оскільки там була велика черга, вирішили повернутися до Миколаївки та вчинити заповіт в селищній раді. При вчиненні заповіту вона не була присутня, чекала батька в коридорі. Після цього вони з батьком разом вийшли та пішли до дому. Батько дав їй квитанцію, відповідно до якої необхідно було сплатити держмито. Вона пішла платити по квитанції, а батько пішов до дому. Дома батько положив заповіт на стіл та сказав їй його прибрати. Вона убрала заповіт до шафу. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення та зазначила, що при вчиненні заповіту [PERSON] був абсолютно адекватний. Надав паспорт. В кабінеті він був один, сказав, що він має намір вчинити договір дарування, на що [PERSON] відповіла, що договори дарування вона не робить. Після цього мова пішла про заповіт та [PERSON] сказав, що має намір вчинити заповіт. При цьому він їй повідомив, що хоче вчинити заповіт на користь дочки. Розписувався в заповіті [PERSON] в її присутності, більш в кабінеті нікого не було. При цьому вона розяснила заповідачу статтю 535 Цивільного Кодексу України, так як вважала це правильним. Про те, що з 01 січня 2004 року набрав чинності новий Цивільний Кодекс України їй відомо не було. Один екземпляр заповіту та квитанцію про сплату державного мита вона дала [PERSON] Третя особа, [PERSON], в судове засідання не зявився, надав суду заяву розгляд справи без його участі. Відповідно до наданого суду письмового пояснення зазначив, що до дідуся [PERSON] він приходив часто та бачив як його дочка [PERSON] (його тітка) була біля нього постійно. Дідусь завжди казав, що у [PERSON] є квартира, а у [PERSON] житла немає, вона буде доглядати його до смерті, а після смерті будинок залишиться їй. Дідусь казав, що склав заповіт в січні 2004 році на її користь. Також дідусь завжди казав, що [PERSON] за ним добре здійснювала ухід, готувала їжу, прала, купала, брила. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надала показання та зазначила, що вона померлому [PERSON] доводиться колишньою невісткою. Їй відомо, що відповідачка [PERSON] все життя прожила з батьками. В 2004 році вона приїжджала до [PERSON], стверджує, що [PERSON] був адекватною, нормальною людиною. Крім того, [PERSON] їй казав, що має намір вчинити заповіт та залишити будинок дочці. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання та повідомив, що з [PERSON] вони проживали рядом. Йому відомо, що мати позивача та відповідача останні два роки була лежача. Померлий [PERSON] говорив, про те що зробить заповіт на дочку. Також, [PERSON] про це казав позивачу [PERSON], тому [PERSON] знав про те, що заповіт вчинений на користь відповідача. В той час, коли [PERSON] йому казав, що вчинив заповіт на користь [PERSON], він був повністю в адекватному стані. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надала показання та зазначила, що [PERSON] часто приходив до неї в гості та завжди казав, що зробить заповіт на дочку. Він нічим не хворів, уходу потребував тільки в останні роки життя. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надав показання та зазначив, що був знайомий з [PERSON] з 2003 року. В лютому 2004 року [PERSON] казав йому про те, що зробив заповіт на дочку. Він замовляв у [PERSON] тапочки, при цьому [PERSON] був нормальною, адекватною людиною. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надав показання та зазначив, що ще при житті мати [PERSON] казала йому про те, що [PERSON] отримав квартиру, [PERSON] купили будинок, а [PERSON] буде жити з батьком та його доглядати. Крім того, дружина позивача [PERSON] в 2005 році особисто йому казала, що батько будинок переписав на [PERSON]. [PERSON] він знав з 1977 року. Ніяких розладів психіки в нього не помічав. Також йому відомо було про те, що у [PERSON] був інсульт, але ходив він сам, був адекватним. [PERSON] шив та продавав взуття після інсульту, після 2004 року. В теперішній час з [PERSON] в нього неприязнені стосунки через те, що вони з ним раніше судилися. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила суду, що вона є сусідкою відповідачки та померлого [PERSON] [PERSON] був здоровий, шив черевики та їх продавав. Безпосередньо їй казав, що вчинив заповіт на користь дочки в 2005 році. Відповідач доглядала мати та батька протягом останніх років їх життя. Того, щоб [PERSON] користувався окулярами та слуховим апаратом, не бачила. Про те, що [PERSON] був інвалідом не знала. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання та зазначила, що з [PERSON] була знайома, так як покупала в них молоко, в 2005 році [PERSON] шив їй черевики. Відповідачка його брила, мила, оскільки сам він був вже не в спромозі цього робити. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надала показання та зазначила, що вона працює завідуючою стоматологічним відділенням Словянської ЦРЛ. Спадкодавця [PERSON] вона не лікувала, ні з позивачем, ні з відповідачем не знайома. Лікар [PERSON] є її рідним братом та помер пять років тому. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 20.11.2011 року у м. Миколаївка Донецької області помер [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть серії І-НО № 591023, виданого виконкомом Миколаївської міської ради 21.11.2011 року. 01 грудня 2011 року нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори відкрита спадкова справа № 141/2011 до майна померлого (том 1, л.д. 138-152). Як видно з заяви, поданої в Миколаївську державну нотаріальну контору, 01.12.2011 року позивач [PERSON] звернувся до зазначеної установи з метою прийняти спадщини після смерті свого батька [PERSON] (том 1, а.с. 139). 10 травня 2012 року відповідачка [PERSON] також звернулася до Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON], повідомивши при цьому, що вона приймає спадщину відповідно до заповіту від 24.01.2004 року (том 1, а.с. 144). Дослідивши в судовому засіданні заповіт від 24 січня 2004 року, посвідчений 23 січня 2004 року керуючою справами виконавчого комітету Миколаївської міської ради Донецької області [PERSON], суд доходить до наступних висновків. Заповіт вчинений 24 січня 2004 року, але посвідчений 23 січня 2004 року керуючою справами виконавчого комітету Миколаївської міської ради Донецької області. Крім того, в тексті заповіту зазначено, що заповідачу [PERSON] розяснено зміст статті 535 Цивільного кодексу України, яка регулює порядок збільшення суми, що виплачується фізичній особі за грошовим зобовязанням, а правовідносини спадкування не регулює. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 18 вересня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду від 15 жовтня 2013 року, встановлено, що при складанні заповіту [PERSON] відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25 серпня 1994 року встановила особу [PERSON], перевірила його дієздатність, підпис, розяснила його права. Щодо наявності подвоєної дати в заповіті (23 січня та 24 січня 2004 року), суд доходить до висновку, що вищезазначеним рішенням Словянського міськрайонного суду від 18 вересня 2013 року встановлено, що це є технічною опискою. Заповіт був посвідчений та внесений до реєстру нотаріальних дій 23 січня 2004 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Отже, приймаючи до уваги, що вищевикладені обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, суд доходить до висновку, що даний заповіт був вчинений з додержанням належної форми заповіту та правил його посвідчення та даний факт доказуванню не підлягає. Натомість, рішення Словянського міськрайонного суду від 18 вересня 2013 року не містить встановлених обставин, які б свідчили про психічний стан та вільне волевиявлення спадкодавця на момент вчинення заповіту. Саме з цих підстав суд не погоджується з ствердженням відповідачки про те, що вже існує рішення суду, яке набрало законної сили про той самий предмет і з тих самих підстав, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Відповідно до листа Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» від 23.05.2012 року за вихідним номером № 01-11/358 [PERSON] перебував на диспансерному обліку у сімейного лікаря з 2000 року з діагнозом атеросклеротичний кардіосклероз з артеріальною гіпертензією. Недостатність кровообігу ІІ (два) Б. З 2002 року перебував на обліку з діагнозом: Церебральний атеросклероз ІІІ ст. з артеріальною гіпертензією. В 2004 та в 2005 роках хворий переніс гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу з вираженим правостороннім геміпарезом до плегії в нозі, дизартрією, помірною вираженим бульбарним синдромом, порушенням функції тазових органів. З 2000 року перебував на диспансерному обліку з діагнозом: Хронічний деформуючий остеоартроз з переважним ураженням лівого колінного суглобу. Аналогічні відомості містить лист Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» від 17.08.2012 року № 01-11/539, відповідно до якого [PERSON] перебував на диспансерному обліку у лікаря загальної практики сімейної медицини з діагнозом: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз з артеріальною гіпертензією НІІА (на диспансерному обліку з 2000 року), церебральний атеросклероз ІІІ ст. з артеріальною гипертензією. Стан після перенесеного інсульту (2005,2006,2007) на диспансерному обліку з 2002 року), деформуючий остеоартроз з переважним ураженням лівого колінного суглобу. В 2005 році стаціонарне лікування в терапевтичному відділенні КЛПЗ «Словянська ЦРЛ» з діагнозом: Ішемічний інсульт в БЛСМА з переважним правостороннім геміпарезом від 04.04.2005 року до плегієй в нозі, дизертерієй, помірно вираженим бульбарним синдромом, порушенням функцій тазових органів. Аденома передміхурової залози ІІІ ст. З 2005 по 2008 рік знаходився на абмулаторному лікуванні у сімейного лікаря. В 2008 році стаціонарне лікування в урологічному відділенні з діагнозом: С-а сечового міхура. В 2009 році амбулаторне лікування у лікаря-невролога. В 2010 році стаціонарне лікування вдома з діагнозом: Церебральний атеросклероз ІІІ ст.з артеріальною гіпертензією. В 2001 р. стаціонарне лікування вдома з діагнозом: С-а сечового міхура. Помер 20.11.2011 року з діагнозом: хронічна судинно-мозкова недостатність. Церебральний атеросклероз ІІІ ст. з артеріальною гіпертензією. Відповідно до довідки МСЕК від 08.08.2005 року, [PERSON] встановлена перша група інвалідності безстроково, причина інвалідності загальні захворювання, потребує постійного стороннього догляду. Аналізуючи зазначені медичні документи, суд доходить до висновку, що на момент вчинення заповіту, 23.01.2004 року, спадкодавець [PERSON] дійсно страждав тяжкими захворюваннями: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз з артеріальною гіпертензією НІІА (на диспансерному обліку з 2000 року), церебральний атеросклероз ІІІ ст. з артеріальною гипертензією. Медичну картку № 716 стаціонарного хворого [PERSON], відповідно до якої [PERSON] перебував на лікуванні з 23.09.2004 року по 30.09.2004 року, суд до уваги не приємає, оскільки зазначена госпіталізація спадкодавця [PERSON] відбулася вже після вчинення ним даного заповіту, та даний документ ніяким чином не може вплинути на висновок суду про те, чи міг спадкодавець [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент вчинення заповіту 23.01.2014 року. Натомість, даний документ свідчить про погіршення стану здоровя спадкодавця вже після вчинення ним заповіту. Також, з вищенаведених підстав, суд не приймає до уваги Медичну карту № 1295 стаціонарного хворого № 1295, згідно з якою [PERSON] був госпіталізований до медичного закладу з 04.04.2005 року по 23.04.2005 року. Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Словянської міської ради № 04-26/707 від 09.12.2011 року, відповідач [PERSON] у період з 29.11.2005 року по 30.11.2011 року перебувала на обліку в УПСЗН та отримувала компенсаційну виплату по догляду за [PERSON], що на думку суду свідчить про те, що вже після вчинення заповіту, спадкодавець [PERSON] потребував сторонньої допомоги, та таку допомогу йому надавала саме відповідач [PERSON] Згідно з довідкою КЛПУ «Обласна психіатрична лікарня м. Словянська», [PERSON] в даному лікувальному закладі на стаціонарному лікуванні не перебував, за медичною допомогою не звертався. В порушенні кримінальної справи за фактом смерті [PERSON] відмовлено на підставі ст. 6 п. 1 КПК України, про що свідчить Постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 26.11.2011 року. Як видно з дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи № 141/2011 до майна померлого 20 листопада 2011 року [PERSON], 01.12.2011 року до Миколаївської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, який є сином спадкодавця та спадкоємцем першої черги за законом, що врегульовано нормами ст. 1261 ЦК України. Також, 10 травня 2012 року до Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася відповідач [PERSON] Як вже було встановлено в судовому засіданні, спадкодавець [PERSON] заповідав усе своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося, і все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право [PERSON]. Аналізуючи зміст зазначеного заповіту, суд погоджується зі ствердженням позивача про те, що керуючою справами [PERSON] був розяснений зміст ст. 535 ЦК України, яка спадкові правовідносини не регулює. Однак, суд приймає до уваги пояснення третьої особи по справі [PERSON] щодо даної обставини, а саме те, що вона розяснила заповідачу статтю 535 Цивільного Кодексу України, так як вважала це правильним, оскільки, їй не було відомо про те, що з 01 січня 2004 року набрав чинності новий Цивільний Кодекс України. При цьому суд виходить того, що статтею 535 ЦК Української РСР, який втратив чинність 01.01.2004 року, регулювалося право неповнолітніх або непрацездатних дітей спадкодавця, а також непрацездатної дружини, батьків (усиновителів), утриманців померлого на обовязкову частку у спадщині, та вважає, що та обставина, що [PERSON] розяснила спадкодавцю статтю нормативно-правового акту, який на той час вже втратив чинність, ніяким чином не може вплинути на висновок суду про відсутність вільного волевиявлення спадкодавця при вчиненні заповіту. Також, суд не може погодитися з ствердженням позивача про те, що доказом того, що спадкодавець [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, є та обставина, що державне мито за вчинення нотаріальної дії сплатила відповідач [PERSON], а не безпосередньо спадкодавець, оскільки, як пояснила в судовому засіданні відповідач, батько дав їй цю квитанцію після того, як вийшов від [PERSON] та вона пішла її оплачувати. Дані пояснення відповідача [PERSON] повністю узгоджуються з поясненнями [PERSON], яка в судовому засіданні підтвердила, що після вчинення заповіту вона дала [PERSON] один екземпляр заповіту та квитанцію про сплату державного мита. Також, суд не приймає до уваги ствердження позивача про те, що підставою для сумніву щодо вільного волевиявлення спадкодавця є та обставина, що їх батько раніше вчиняв заповіт на користь матері сам, його для цього ніхто не водив, а при для вчиненні даного заповіту його супроводжувала відповідач. При цьому суд приймає до уваги пояснення відповідача [PERSON] про те, що вона ходила разом з батьком, так як він сам про це попросив, та пояснення третьої особи [PERSON] про те, що при вчиненні заповіту в кабінеті [PERSON] був один, та вважає, що той факт, що відповідач, яка постійно проживала разом з батьком, проводила його до кабінету для вчинення заповіту, не може бути підставою для того, щоб суд дійшов висновку про відсутність вільного волевиявлення спадкодавця. Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 7 КЛПУ «Обласна психіатрична лікарня м. Словянська», [PERSON] на момент вчинення заповіту 23.01.2004 року та 24.01.2004 року страждав органічним емоційно-лабільним (астенічним) розладом особистості внаслідок цереброклероза (органічне враження ЦНС внаслідок церебросклероза другої стадії, антено-невротичний синдром). По психічному стану на період вчинення заповіту 23.01.2004 року та 24.01.2004 року, [PERSON] усвідомлював значення своїх дій, керував ними та передбачав можливі наслідки. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1235 заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Частиною 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідала його волі. Тобто, найважливішою обставиною, яка підлягає доказування в даній цивільній справі є те, чи було волевиявлення спадкодавця вільним. Окрім того, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 своєї Постанови №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або )не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. При вирішенні даного питання суд приймає до уваги показання свідків [PERSON] про те, що [PERSON] був адекватною, нормальною людиною та казав їй, що має намір вчинити заповіт та залишити будинок дочці; свідка [PERSON] про те, що [PERSON] говорив йому, що зробить заповіт на дочку та при цьому був повністю в адекватному стані; свідка [PERSON] про те, що [PERSON] завжди казав, що зробить заповіт на дочку, свідка [PERSON] про те, що в лютому 2004 року [PERSON] казав йому що зробив заповіт на дочку та при цьому був нормальною, адекватною людиною, свідка [PERSON] про те, що ніяких розладів психіки у [PERSON] не помічав, свідка [PERSON] про те, що [PERSON] їй казав, що вчинив заповіт на дочку. Також, суд приймає до уваги ту обставину, що спадкодавець [PERSON] на обліку в психіатричній установі не перебував, відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи на період вчинення заповіту 23.01.2004 року та на 24.01.2004 року, усвідомлював значення своїх дій, керував ними а передбачав можливі наслідки, та доходить до висновку, що [PERSON] при вчиненні заповіту 23 січня 2004 року на користь [PERSON] волевиявлення спадкодавця [PERSON] було вільним та відповідало його волі, а тому, підставі для задоволення позовної заяви [PERSON]І немає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed