Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона просила суд визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS] . Вимоги позову мотивовані тим, що у 1986 році дідусь позивача - [PERSON] отримав у користування квартиру [ADDRESS] . Склад сім`ї квартиронаймача складався з трьох осіб: [PERSON] , його дружини - [PERSON] , сина - [PERSON] . У 2016 році померла [PERSON] , а в 2017 році помер [PERSON] . За час проживання діда позивачка неодноразово намагалася отримати документи та зареєструвати її у квартирі [ADDRESS] , однак їй відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру, а саме - ордеру. Факт родинних відносин з головним квартиронаймачем [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження, в якому батьком позивача зазначено [PERSON] , який є рідним сином [PERSON] . З 2012 року позивачка фактично проживала і проживає на даний час в указаній квартирі. З 2015 року та до теперішнього часу вона проживає у даній квартирі разом зі своїми дітьми: сином [PERSON] , [INFO] , донькою [PERSON] , [INFO] , донькою [PERSON] , [INFO] , підтвердженням чого є довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 01 жовтня 2020 року, яка надана головою комітету самоорганізації громадян «Маяк» - [PERSON] , актами про фактичне проживання. Позивачка є особою з інвалідністю ІІІ групи, а також має посвідчення багатодітної сім`ї, оскільки має трьох дітей та виховує їх одна. Посилаючись на указані обставини та положення ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 78 ЖК Української РСР, позивачка просила позовні вимоги задовольнити. Виконавчий комітет Маріупольської міської ради, не погоджуючись із заявленими вимогами, подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] є власністю територіальної громади міста Маріуполя, за життя ніким із постійних мешканців приватизована не була. Ордер на житлове приміщення від 18 червня 1986 року № 001648 був наданий [PERSON] та членам його сім`ї, а саме: дружині - [PERSON] , сину - [PERSON] . Відповідно до довідки з реєстру територіальної громади міста Маріуполя у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , однак останні були знятті з реєстрації у зв`язку із смертю. Із позовної заяви не вбачається, що квартиронаймач та усі члени його сім`ї надавали згоду [PERSON] на вселення до спірної квартири, а також зміни до особового рахунку на спірне житло внаслідок смерті квартиронаймача не вносилися. Крім цього, [PERSON] вказує про те, що проживає у спірній квартирі з 2012 року, що є достатньо великим проміжком часу, за який при реальному волевиявленні квартиронаймач [PERSON] мав можливість в установленому законом порядку надати згоду та вселити позивачку до спірної квартири, але позивачем не надано належних доказів про отримання відповідної письмової згоди квартиронаймача. Також [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тому увесь цей час вона зберігала та досі зберігає право на користування іншим житлом, що є суттєвою обставиною. Отже, позивачка не отримавши фактичної згоди на своє вселення до спірної квартири від зареєстрованих у ній осіб, маючи при цьому право користування квартирою [ADDRESS] , тим самим будучи забезпеченою іншим житлом, не набула самостійного права на користування квартирою [ADDRESS] . Позивачкою [PERSON] подана відповідь на відзив, в якій вона вказує, що за час життя її діда вони неодноразово намагалися отримати документи та мати змогу її зареєструвати у квартирі [ADDRESS] , але їм було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру, а саме - ордеру, та роз`яснено право на звернення до суду. Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР була згода про вселення позивачки до квартири діда. Щодо внесення змін до особових рахунків на спірне житло, внаслідок смерті квартиронаймачів, то такі не проводилися внаслідок відсутності правовстановлюючих документів. Інша квартира, на якій наполягає відповідач, була власністю батька позивачки після отримання її у спадок. Батько позивачки - [PERSON] проводив приватизацію квартири [ADDRESS] зі своїм батьком. На той час позивачка в приватизації не приймала участь, тому і має право на проведення приватизації квартири, в якій зараз фактично проживає більше 5 років та проживала в ній разом з дідом та бабою, у зв`язку з чим вважає, що позов підлягає задоволенню. У червні 2021 року третьою особою - [PERSON] подані пояснення на позов, відповідно до яких він вказує, що його батько - [PERSON] у 1986 року отримав у користування квартиру [ADDRESS] . Склад сім`ї квартиронаймача складався з трьох осіб: [PERSON] , його дружини - [PERSON] , сина - [PERSON] . У 2016 році померла дружина квартиронаймача - [PERSON] . У жовтні 2017 року помер [PERSON] . За час проживання діда позивачка неодноразово намагалася отримати документи та зареєструвати її у квартирі [ADDRESS] , однак їй відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру, а саме - ордеру. Також до доньки [PERSON] у 2019 році неодноразово приходили працівники Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради, які складали акти та рекомендували звернутися до суду. Посилаючись на те, що Маріупольська міська рада відмовила позивачці у приватизації спірної квартири, [PERSON] та його донька - [PERSON] мають намір провести приватизацію даної квартири, третя особа просила вимоги задовольнити. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2021 року звільнено позивачку від сплати судового збору, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначені підготовчі судові засідання, роз`яснено учасникам справи їх право і строки на подачу відзиву на позов, відповіді на відзив, письмових заперечень. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 квітня 2021 року замінено неналежного відповідача - Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області на належного - Виконавчий комітет Маріупольської міської ради. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 травня 2021 року залучено [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, яка на заявляє самостійних вимог. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 липня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, попередньо подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник Виконавчого комітету Маріупольської міської ради - Балджи К.В. до судового засідання не з`явилася, попередньо подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечувала. Третя особа - [PERSON] до судового засідання не з`явився, завчасно подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно до них правовідносини. Відповідно до фотокопії ордеру від 09 червня 1986 року № 001648, виданого [PERSON] , на склад сім`ї з трьох осіб, а саме: йому, дружині - [PERSON] , сину - [PERSON] , останнім надано право на зайняття квартири [ADDRESS] . Листом від 14 березня 2018 року № 36.3/6658 Департамент міського майна Маріупольської міської ради повідомив [PERSON] , що відповідно до п. 24 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та надання їм жилих приміщень в Україні, документи зберігаються протягом 5 років після отримання громадянами житлових приміщень. Після закінчення зазначеного терміну справи знищуються у встановленому порядку. Враховуючи викладене, в Департаменті міського майна Маріупольської міської ради корінець ордеру на кватиру [ADDRESS] відсутній. Позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] , який є сином квартиронаймача - [PERSON] , підтвердженням чого є відповідні свідоцтва про народження серії [NUMBER] , серії [NUMBER] . Квартиронаймач [PERSON] помер [INFO] , а його дружина - [PERSON] померла [INFO] , підтвердженням чого є свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , серії [NUMBER] . Згідно з довідкою про склад сім`ї від 01 жовтня 2020 року, складеною КСН «Маяк», [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , до складу її сім`ї входять: донька - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акта про фактичне місце проживання від 01 травня 2019 року, складеного головою КСН «Будівельник» - Шишловою І.М., за участю свідків - [PERSON] , [PERSON] , позивачка [PERSON] , разом із дітьми, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Аналогічного змісту долучений акт про фактичне місце проживання [PERSON] від 01 жовтня 2020 року, складений КСН «Маяк». Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради 02 вересня 2020 року листом № Б-10776-11-1.1.2/ повідомив [PERSON] , що її донька [PERSON] була запрошена на особистий прийом начальника відділу обліку та приватизації житлового фонду Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради, де їй роз`яснено, що передача житла у власність громадян передбачена Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до п. 2 ст. 8 даного Закону передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), зокрема, які зареєстровані. Таким чином, на теперішній час Департамент по роботі з активами міської ради не має правових підстав оформити приватизацію на квартиру [ADDRESS] . Для вирішення цього питання роз`яснено право звернення до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням. Відповідно до довідки з реєстру територіальної громади міста Маріуполя станом на 30 березня 2021 року за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані: [PERSON] , знятий з реєстрації 17 жовтня 2017 року у зв`язку із смертю; [PERSON] , знята з реєстрації 07 серпня 2016 року у зв`язку із смертю. Згідно з довідкою з реєстру територіальної громади міста Маріуполя станом на 30 березня 2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 20 січня 1995 року; [PERSON] з 27 жовтня 2015 року; [PERSON] з 27 жовтня 2015 року; [PERSON] з 17 жовтня 2015 року; [PERSON] з 12 жовтня 2015 року; [PERSON] з 17 грудня 2020 року. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 травня 2021 року № 258380321, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Мотиви суду. За змістом статей 264, 265 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; у мотивувальній частині рішення, зокрема, зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 686/18993/17-ц (провадження № 61-48870св18) зроблений висновок про те, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Як підставу для задоволення позову, позивачка, крім іншого, послалася на положення ст. 78 ЖК Української РСР та ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Главою 2 ЖК Української РСР урегульований порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Положеннями статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором. Частиною першою статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Як вбачається з матеріалів справи, з метою захисту власних житлових прав позивачка звернулася до суду з позовом про визнання за нею права на користування житловим приміщенням, яке надане її діду - [PERSON] та членам його сім`ї: дружині - [PERSON] , сину - [PERSON] . Питання про визнання права фізичної особи на користування житловим приміщенням є частиною юридичного складу, наявність чи відсутність якого сторони зобов`язані довести, а суд зобов`язаний встановити при розгляді справи. Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже, в осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Положення ст. 78 ЖК Української РСР регулюють питання прав і обов`язків тимчасово відсутніх наймача та членів його сім`ї Стаття 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає організацію проведення приватизації та оформлення права власності. У цій же справі позивачка поєднує підстави позову із її проживанням у спірній квартирі зі згоди квартиронаймача з 2012 року, посиланням на родині відносини з ним, що за своїм змістом відноситься до питань набуття особою прав та обов`язків як члена сім`ї квартиронаймача, тобто регулювання відносин відповідно положеннями ст. ст. 64, 65 ЖК Української РСР, які і підлягають застосуванню у цій справі. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Докази повинні відповідати критеріям, визначеним у статтях 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою суду першої інстанції. Як підставу для задоволення позову [PERSON] наводить довідку про склад сім`ї від 01 жовтня 2020 року, складену КСН «Маяк» про факт її реєстрації по [ADDRESS] , та проживання по [ADDRESS] . Суд відносить дану довідку до неналежного доказу, оскільки із неї неможливо установити дійсних обставин справи, зокрема, вона містить взаємовиключні обставини - у ній наведені дані про проживання позивачки за однією адресою та реєстрацію за іншою адресою, вони не містить даних про тривалість проживання позивачки разом з дітьми за кожною із зазначених у ній адресах, та не вказує яким саме жилим приміщенням користується позивачка. Також, як підставу для задоволення позову [PERSON] наводить акти про фактичне її проживання у спірній квартирі від 2019 та 2020 років. Наведені акти судом відносяться до неналежних, достовірних та достатніх доказів, оскільки такі не підтверджують ані наявності письмової згоди на вселення позивачки до квартири всіх членів сім`ї наймача, ані прописки позивачки в даному жилому приміщенні, ані факту того, що це приміщення було постійним місцем її проживання, ані факту ведення позивачки з наймачем спільного господарства, тривалості часу її проживання, ані певного порядку користування жилим приміщенням. Навпаки у справі установлено, що позивачка з 2015 року постійно зареєстрована за іншою адресою: [ADDRESS] , дана квартира належить їй на праві приватної власності. Доводи позивача, що вона неодноразово намагалася отримати документи та мати змогу зареєструватися у спірній квартирі не підтверджені жодними доказами, що розцінюється судом як припущення, що не ґрунтується на змісті ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Жоден з доказів не підтверджує факт вселення позивачки до спірної квартири зі згоди як квартиронаймача, так і членів його сім`ї, як і не вказує факту її постійного проживання станом на 2017 рік у спірній квартирі, ведення з квартиронаймачем спільного господарства, визнання ним її членом своєї сім`ї, як і тривалість часу проживання позивачки у спірній квартирі. Належність позивачці на праві власності іншої квартири, факт її реєстрації у даній квартирі з 2015 року разом зі своїми дітьми спростовує її довід, що спірна квартира була та є постійним місцем її проживання. За наведених обставин, суд вважає, що представлені довідка та акти підлягають визнанню неналежними, не достовірними доказами, оскільки у них не міститься інформації про предмет доказування та з них не можливо установити дійсні обставини справи, тому у своїй сукупності суд приходить до висновку про недостатність доказів на підтвердження тих обставин, на які посилалася позивачка. Враховуючи наведене, досліджуючи представлені суду докази, суд дійшов висновку про не доведеність позовних вимог. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При подачі позову [PERSON] звільнено від сплати судового збору, тому понесені у справі судові витрати можуть компенсуватися за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed