Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди та супроводу другого з батьків звернулася [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05.08.1995 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від даного шлюбу вони мають спільних неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу 08.12.2005 року діти проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні. [PERSON] проживає в іншому населеному пункті, бачиться з дітьми зрідка, не цікавиться їхнім життям, дозвіллям та інтересами, не приймає участі у їх вихованні та соціальному становленні. В 2014 році [PERSON], закінчує навчання в середній загальноосвітній школі та має намір продовжити навчання з метою отримання вищої освіти у Державній вищій технічно-економічній школі ім. Броніслава Маркевича у Ярославі (Республіка Польща). Також вважає, що відвідування вказаного начального закладу [PERSON], ознайомлення з специфікою навчання з метою подальшого вступу та навчання в ньому відповідатиме її інтересам. Позивачка неодноразово спілкувалася з відповідачем про необхідність надання ним дозволу на виїзд дітей за кордон, проте відповідач відмовляв їй без будь-якої конкретної мотивації, наголошуючи, що просто не бажає щоб діти їхали за кордон. Позивач вважає, що ухилення від надання згоди на виїзд дітей за кордон порушує їх конституційне право на вільне пересування, перешкоджає гармонійному та всебічному розвитку дітей. [PERSON] зазначає, що фактично вона одноособово виховує дітей, несе усі основні матеріальні витрати на їх утримання, виховання, основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для нормального та здорового розвитку дітей, у зв»язку з чим у відповідача відсутні будь-які поважні причини забороняти позивачці реалізовувати право дітей на виїзд за межі України. Оскільки, вказані питання врегулювати з [PERSON] в добровільному порядку не виявилося можливим, тому [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Прокурор в судовому засіданні просив суд позов задоволити частково, а саме надати дозвіл на виготовлення та оформлення проїздних документів для виїзду до Республіки Польща для навчання у Державній вищій технічно-економічній школі ім. Броніслава Маркевича у Ярославі щодо громадянина України, який не досяг 18 річного віку - [PERSON], [INFO], в частині позовних вимог щодо надання дозволу на виготовлення та оформлення проїздних документів для виїзду до Республіки Польща громадянці України, яка не досягла 16 річного віку - [PERSON], [INFO] відмовити, оскільки посилання щодо доцільності ознайомлення малолітньої зі специфікою навчання у закладі, відвідувати який має намір її брат, не має під собою як правового, так і доказового підґрунтя. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила надати дозвіл на виготовлення та оформлення проїздних документів для виїзду за кордон громадянина України, який не досяг 18 річного віку - [PERSON], [INFO] та громадянки України [PERSON], [INFO] у її супроводі без згоди та супроводу батька дітей [PERSON], також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що він не чинив позивачці жодних перешкод в наданні дозволу дітям на тимчасовий виїзд з України. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Чорнобаївської РДА в судове засідання не з'явився, але надав до суду висновок щодо доцільності виїзду за кордон неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] та заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутності. Заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 124 Конституції України передбачає, що правосуддя в України здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають в державі. Як вбачається із матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. 08.12.2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чорнобаїського районного управління юстиції у Черкаській області про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 138. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO], які проживають разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні, що підтверджується копіями свідоцтва про народження (а.с.5-6) і довідками № 6809 від 28.11.2013 р. та № 6808 від 28.11.2013 року (а.с.8-9). В позовній заяві позивачка вказувала на те, що відповідач безпідставно ухиляється від надання дозволу на виїзд дітей за кордон разом із матір'ю, однак доводи позивача про те, що відповідач систематично ухиляється від надання дозволу на виїзд дітей за кордон, не можуть вважатися судом достовірно встановленими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. З копії закордонного паспорта вбачається, що [PERSON] двічі виїжджав за кордон, що свідчить про те, що відповідач неодноразово надавав дозвіл на виїзд дитини за межі України ( а.с. 11). Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Як встановлено в судовому засідання [PERSON] вже здійснював виїзд за кордон до Державної вищої технічно-економічної школи ім. Броніслава Маркевича у Ярославі до Республіки Польща з дозволу батька [PERSON] Із запорошення Державної вищої технічно-економічної школи ім. Броніслава Маркевича вбачається, що [PERSON] буде зарахований на навчання на 2014-2015 навчальий рік в РWSТЕ та братиме активну участь в навчанні за програмою обміну молоді в рамках спільних проектів, що мають на меті пізнання польсько-української культури та інтеграцію молоді. Згідно вимог Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тому, з метою забезпечення прав та інтересів неповнолітнього [PERSON], його гармонійного та всебічного розвитку, захищаючи його право на освіту та діючи з найвищим наміром сприяти самовираженню дитини, суд приходить до висновку за необхідне надати [PERSON] дозвіл на виїзд за кордон до Республіки Польща для навчання у Державній вищій технічно-економічній школі ім. Броніслава Маркевича у Ярославі. Вирішуючи питання про надання неповнолітній [PERSON] безстрокового дозволу на виїзд за кордон без згоди батька суд виходи з наступного. На час розгляду справи в суді жоден з батьків неповнолітньої не позбавлений відносно неї батьківських прав, та в силу положень ст. 141 Сімейного кодексу України, вони мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Твердження позивача щодо самоусунення відповідача від виконання батьківських обов'язків, заслуговують на критичну оцінку, оскільки не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом, дослідженим в судовому засіданні. За таких обставин, на час вирішення спору в суді, кожному з батьків гарантовано право на безперешкодне спілкування з дитиною, участь у її вихованні, погодження місця проживання дитини. Відповідний обсяг немайнових прав гарантовано і самій неповнолітній [PERSON] З огляду на викладе, надання судом одному з батьків безстрокового дозволу на вивезення дитини за кордон, до будь-якої іноземної держави на будь-який строк та з будь-якою метою, як цього просить позивачка, порушить гарантований законом баланс немайнових прав батьків щодо дитини. Крім цього позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність безперервного перебування [PERSON] за кордоном чи систематичного відвідування нею іноземних держав. Позивачкою не надано до суду жодного документу на підтвердження наміру неповнолітньої [PERSON] навчатись у Державній вищій технічно-економічній школі ім. Броніслава Маркевича у Ярославі та вчинення її батьками певних дій для реалізації цього наміру. Також суд вважає, що твердження позивача про те, що виїзд неповнолітньої за кордон зумовлений саме цими обставинами заслуговує на критичну оцінку, оскільки очевидною є неможливість проживання неповнолітньої [PERSON] дитини в іноземній державі у супроводі старшого брата, який не досягнув повнолітня, облаштування її проживання за кордоном за місцем проживання старшого брата, організації побуту дитини навчальним закладом відносно якого вона не являється учнем чи абітурієнтом. Одночасно позивачем не вказано конкретного періоду часу, для одноразового відвідування дитиною навчального закладу. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що [PERSON] жодними доказами не довела що її право порушене чи в майбутньому відповідач не буде надавати дозвіл на виїзд [PERSON] за кордон чи чинитиме інші, пов»язані з цим перепони та буде діяти не в інтересах дитини. Суд, зважаючи на вищевикладене приходить до висновку, що позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд за кордон [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Аналізуючи вищевикладене, суд виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає за необхідне позовні вимоги задоволити частково. Суд також вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому рахує за доцільне стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 114,70 гривень.

Outcome: approved