Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

До Ленінського районного суду м.Запоріжжя звернулася позивачка [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з нього аліментів на утримання їхньої спільної дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини усіх видів заробітку відповідача та 4000 гривень додаткових витрат, пов`язаних з лікуванням дитини. В своєму позові позивачка зазначала, що з відповідачем по справі вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 2011 року, який зареєстрований Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №825 від 16.09.2011 року. На теперішній час відповідач надав до Ленінського районного суду м.Запоріжжя позов про розірвання шлюбу, але рішення не прийнято. Від сумісного проживання вони мають доньку, [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з тим, що між батьками шлюбні відносини фактично припиненні, вони не проживають разом, не ведуть спільного господарства, донька проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, позивачка просить суд стягнути аліменти на утримання їхньої спільної дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини усіх видів заробітку відповідача. Крім того, позивачкою вказано, що їх донька є хворою дитиною з інвалідністю, лікарі у неї діагностували епілепсію. На теперішній час вона потребує хірургічної операції на головному мозку, тому на її догляд та лікування потрібні додаткові витрати, які б змогли матеріально забезпечити дитині нормальний рівень життя, а також забезпечити проходження необхідних курсів лікування. Розмір додаткових витрат позивачка оцінює в 4000 гривень щомісячно. У судовому засіданні позивачка наполягала на задоволенні своїх вимог та просила суд стягнути з [PERSON] , 1987 року народження, на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] щомісячно у розмірі 1/4 частини від всіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подачі позову до повноліття дитини. А також стягнути з [PERSON] , 1987 року народження, на користь позивача додаткові витрати на утримання неповнолітньої хворої доньки, [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень щомісяця з дня подання позову до повноліття дитини. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково та пояснив суду, що він не заперечує щодо стягнення з нього аліментів, оскільки він добровільно їх сплачує без заперечень. Що стосується додаткових витрат на лікування дитини, відповідач заперечував та пояснив суду, що дійсно, їх донька є хворою на епілепсію. Їй показана противосудомна терапія. Але при цьому, дитини отримує від Держави пільги на лікування та отримує безоплатні лікарські препарати. Крім того, дитини безкоштовно відвідує дошкільний заклад. Стосовно проведення операції дитині, відповідач пояснив, що згідно висновку лікарської комісії № 18139 від 21.03.2018 року, донька не потребує ніякої операції, їй лише потрібна необхідна терапія, яку він не відмовляється сплачувати, але у рівних частках з матір`ю. Також, відповідач надав суду довідку про його заробітну плату, яка складає 4800 гривень на місяць, тому, навіть при бажанні надавати дитині більше коштів він не в змозі. Крім того, його цивільна дружина, з якою він на теперішній час перебуває у цивільному шлюбі вагітна, перебуває на лікарняному у зв`язку з вагітністю та пологами, у зв`язку з чим, просив суд врахувати цей факт під час ухвалення рішення. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та письмові докази на підтвердження обґрунтування вимог позивача та заперечень відповідача, суд виходить з наступного: Згідно зі\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1\~ст. 19 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1\~ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі\~статтею 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року\~передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~Основним Законом України\~принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша\~статті 263 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що 16.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Комунарському району міста м.Запоріжжя Запорізького міського управління юстиції, актовий запис 825. Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до положення ч.1, ч. 2статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до\~ст. 150 Сімейного Кодексу України\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2\~ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу\~України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими вст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.06.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно до частини першої статті 181\~Сімейного кодексу України\~способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. У відповідності з ч. 3ст.\~181\~Сімейного кодексу України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно до ч. 1\~ст. 182 СК України\~обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2статті 182\~Сімейного Кодексу\~України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1\~ст.\~183\~СК України частка заробітку батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини першої статті 191\~Сімейного Кодексу\~України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Судом встановлено, що на даний час дитина проживає разом із матір`ю окремо від батька, між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати аліментів, що є підставою звернення позивача до суду з вимогами про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. При винесенні даного рішення суд враховував, що відповідач має задовільний стан здоров`я, його працездатність, те що він не є інвалідом, не має тяжких захворювань (відсутність доказів, які могли б спростувати встановлені дані факти). Приймаючи до уваги викладене, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів неповнолітньої дитини\~доньки [PERSON] , [INFO] , суд вважає, що виходячи з того, що обоє батьків мають обов`язок утримувати дитину, позов в цій частині підлягає задоволенню, а саме стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.10.2019року і до досягнення дитиною повноліття. Разом з цим, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до\~ст. 192 Сімейного кодексу України\~розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення\~ст. 185 Сімейного кодексу України\~щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз`яснює, що\~статтею 196 Сімейного кодексу України\~передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. На підставі ст.\~430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про стягнення додаткових витрат на дитину, суд виходить з наступного. Як зазначає позивачка, вказані витрати є додатковими витратами на дитину, з метою її лікування та подальшої реабілітації. Відповідно до ч. 1\~ст. 185 СК України\~той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з хворобою дитини. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1489цс17 вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, а тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. До стягнення додаткових витрат на дитину позивач віднесла витрати, пов`язані лікуванням дитини, а саме для проведення операції. Проте, згідно письмових доказів, наданих позивачем, жодних даних про те, що дитині необхідна операція суду не надано. Дійсно в матеріалах справи та згідно пояснень батьків, дитини є хворою на епілепсію, але згідно наданих суду доказів вбачається, що дитини перебуває на повному державному забезпеченню, отримує безкоштовно ліки та проходить безкоштовно лікування. Крім того, дитина безкоштовно відвідує дошкільний заклад. Довести суду, чому саме такий розмір додаткових витрат слід стягувати з відповідача, позивачка не змогла. Проте навпаки, відповідачем доведено, що його заробітна плата та матеріальний стан не дозволять сплачувати такий розмір додаткових витрат щомісячно. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Разом з тим, позивачем не доведено, що вказані витрати на дитину були викликані особливими обставинами. Наявна в матеріалах справи медична документація відносно захворювань дитини не містить медичних рекомендацій та лікарського призначення щодо операції. Саме по собі зазначення в медичних документах про те, що дитина має певні захворювання без відомостей про потреби у їх лікуванні, його характеру та обсягу, не є підставою вважати ці обставини особливими та такими, що потребують додаткових витрат. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши зібрані і досліджені докази в їх сукупності, з урахуванням їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що дані позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial