Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом звернулася позивач та просив суд визнати Визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням у виді житлового будинку під номером [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтував тими обставинами, що вона являється власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 255538321 від 11 березня 2010 року. З 2010 року у належному позивачеві будинку була зареєстрована її донька [PERSON] , яка в той час повернулася з Житомирської області та потребувала місця реєстрації для працевлаштування. В належному позивачу будинку відповідач майже не проживала, лише іноді приходила переночувати. Відповідач вела аморальний спосіб життя, проживала у своїх неблагополучних знайомих. В квітні 2011 року відповідач забрала свої речі та поїхала в невідомому напрямку і з того часу в село Росава не приїжджала, в належному позивачу будинку не проживала. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України Миронівського районного суду Київської області, причини неявки до суду не повідомила. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явилася до суду, причин неявки в судове засідання не повідомила, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надала, враховуючи правила ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Відповідно до правил ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 255538321 від 11 березня 2010 року (а.с. 8-9). Частиною 1 ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі ст. 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення осіб у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до довідки Росавської сільської ради Миронівського району Київської області від 06 лютого 2020 року № 92 [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте з жовтня 2011 року фактично в будинку не проживає (а.с. 10). Згідно рішення Миронівського районного суду Київської області від 14 вересня 2011 року [PERSON] , [INFO] позбавлено батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.11-12). Згідно актів обстеження від 14 січня 2019 року, 04 лютого 2019 року, 04 березня 2019 року, 10 квітня 2019 року, 06 травня 2019 року, 04 червня 2019 року, 10 липня 2019 року, 09 серпня 2019 року, 18 вересня 2019 року, 21 жовтня 2019 року, 25 листопада 2019 року та 23 грудня 2019 року, [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживає, її особистих речей не виявлено (а.с. 13-24). Будучи допитами в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що дочка позивача [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2011 року, відповідач веде аморальний спосіб життя та її позбавлено батьківських прав відносно її трьох дітей. Таким чином судом встановлено, що відповідач понад рік (з 2011 року по час розгляду справи 18 червня 2020 року) відсутня без поважних причин за місцем своєї реєстрації в будинку [ADDRESS] . Частиною 2 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права розпорядження своїм майном. Відповідач, яка без поважних причин була відсутня понад один рік у будинку за вказаною адресою втратила право на користування ним, а тому у позивача, як власника будинку, виникло право на звернення до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком [ADDRESS] , який належить позивачу на праві власності. Цим правом позивач правомірно скористався у спосіб, передбачений ст. 405 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі ст. ст. 319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved