Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми завдатку, матеріальних збитків та моральної шкоди. В обґрунтування заявленого позову позивач посилалася на те, що 15 березня 2013 року відповідачка отримала від неї завдаток за житловий будинок в [ADDRESS] , в сумі 20 000 грн. Сторони домовились, що вартість будинку складає 40 000 грн. Відповідачка зобов`язалася підготувати документи для нотаріального посвідчення договору, а саме: присвоїти кадастровий номер на присадибну земельну ділянку. З її згоди позивач та її неповнолітня донька [PERSON] , 2012 року народження зареєстровані в цьому будинку та проживають в ньому. З тексту розписки зрозуміло, що відповідач продає будинок. Після отримання завдатку [PERSON] перестала виходити на зв`язок. Через знайомих позивач дізналася її адресу та телефон. Неодноразово позивач зверталася до неї з прохання посвідчити угоду нотаріально. Але вона почала ухилятися та подала до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області позовну заяву про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації та виселення. Позивач звернулася до Магдалинівського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Рішенням Магдалинівського районного суду від 16 вересня 2019 року позову був задоволений. Але постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року рішення було скасовано та в позові відмовлено. У вказаній постанові Дніпровській апеляційний суд вказав, що «встановивши обставини у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , а були лише наміри вчинити такий правочин. Видача розписки, яка міститься в матеріалах справи без належного укладення договору не вважається укладеним договором, а отже, не може визнаватися дійсним в судовому порядку. Крім того, позивач не позбавлена права вирішувати питання про повернення коштів у разі недосягнення мети, зазначеної у розписці». Тому позивач вимушена звертатись до суду з позовом про стягнення з [PERSON] на її користь подвійної суми завдатку, а саме 40 000 грн. Крім того, відповідачкою позивачеві завдана значна моральна шкода, яку вона оцінює в 50 000 грн. [PERSON] пообіцяла позивачеві продати будинок, взяла в неї завдаток, за рахунок якого придбала собі інший будинок. Потім почала ухилятися від свого зобов`язання. Таким чином, позивач та її неповнолітня донька [PERSON] , 2012 року народження, залишаються без житла. З цього приваду позивач дуже переймалася, нервує, втратила сон, порушився її звичайний уклад життя, загострилися хронічні захворювання, переживає нервовий стрес. За час проживання в будинку, позивачем були здійснено поточний ремонт та вона понесла витрати на вікно вартістю 2500 грн., послуги з його вставляння склали 430 грн., міксер (асфальтування двору) - 5 289 грн. Вважає, що має право на стягнення з відповідачки на її користь матеріальних витрат (збитків), які носять капітальний характер, що всього складає 8 219 грн. Оскільки [PERSON] відмовляється виконувати свої зобов`язання, у зв`язку із чим позивач звертається до суду та прохає стягнути з відповідача подвійну суму завдатку в сумі 40 000 грн., 50 000 грн. моральної шкоди та 8 219 грн. матеріальних збитків. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову, зазначивши, що відповідач є власником житлового будинку по [ADDRESS] . Позивач за згодою відповідача була зареєстрована в цьому будинку та орендувала його. Відповідач дійсно 15.03.2013 року отримала від позивача грошові кошти в сумі 20 000 грн., написавши розписку про отримання завдатку, однак вважає, що ці кошти отримано в рахунок користування житловим будинком. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, у зв`язку із чим прохав застосувати позовну давність щодо вказаних позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок, який знаходяться по [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , згідно договору дарування житлового будинку ВМР № 976714 від 13.04.2010 року, право власності зареєстровано 20.08.2010 року КП «Магдалинівське БТІ» (а. с. 14, 21). Згідно розписки від 15 березня 2013 року, [PERSON] отримала заставу за будинок - 20 000 грн., а сам будинок за домовленістю 40 000 грн. Свідками написання розписки зазначено: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а. с. 13). Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 20 000 грн. є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Враховуючи положення статті 570 ЦК України суд дійшов висновку про те, що сума, яка названа в розписці заставою (залог), фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти. Посилання заявника на те, що саме з вини відповідача сторони не уклали основний договір, а тому позивачка втратила право вимагати повернення коштів, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів в розмірі 20 000 грн., що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню позивачеві, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Вказаний правовий висновок також викладено в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц. Щодо вирішення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та збитків, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У відповідності до ч. 1-2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Всупереч вимогам ст. 81 ЦК України позивачем не надано суду доказу на підтвердження понесення збитків позивачем, у зв`язку із діями відповідача. Товарні чеки про придбання позивачем будівельних матеріалів (а. с. 10-11) не можуть бути доказом завдання збитків, оскільки відсутні будь-які правовідносини між сторонами щодо поліпшення житлового будинку, який належить відповідачеві. За таких обставин, суд приходить до висновку, що із зазначених позивачем підстав, вимоги щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах, у зв`язку з чим необхідно відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог. Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Із вищенаведеного вбачається, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання орендарем зобов`язань за договором, позовна давність за вимогами орендодавця про стягнення орендної плати повинна обчислюватися з моменту настання строку виплати орендної плати. Беручи до уваги те, що позивачем 15.03.2013 року було надано відповідачеві в якості авансу грошові кошти в розмірі 20 000 грн., згідно розписки, 11.04.2017 року позивач звернулася до відповідача із вимогою посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, суд вважає, що саме з цього часу почався перебіг позовної давності. Оскільки позивач із вказаним позовом звернулася 10.03.2020 року, тобто з дотриманням трирічного строку позовної давності, у зв`язку із чим відсутні підстави для застосування позовної давності. Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача сплачену суму авансу в розмірі 20 000 грн. та у відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: partial