Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення заробітної плати, компенсації за невчасно виплачену заробітну плату, компенсації за затримку розрахунку і відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював на ТОВ «Краснолиманське» з 14.05.2018 р. Звільнений 22.01.2020 р. згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, але кінцевий розрахунок з ним не проведений. За період роботи позивача на ТОВ «Краснолиманське» утворилась заборгованість по заробітній платі за 2019 р., а саме за жовтень - 1400 грн, листопад - 18000 грн, грудень - 7400 грн, а також за січень 2020 р. - 4000 грн. Крім того, при звільненні позивачу не виплачена компенсація за 46 днів невикористаних відпусток. Позивач вважає, що ТОВ «Краснолиманське», крім іншого, зобов`язано сплатити йому середній заробіток за весь час затримки на день фактичного розрахунку. Час затримки виплати заробітної плати при звільненні станом на 14.02.2020 склав 23 днів. Розмір середньоденної заробітної плати, за попередніми підрахунками, складає 1167,33 грн на день. Отже, станом на 14.02.2020 орієнтований розмір компенсації за затримку у виплаті заробітної плати складає 26848,59 грн. Позивач зазначає, що сума розрахунку заборгованості є не точною, оскільки лист з повідомленням про вручення з проханням отримати довідку про середню заробітну плату не був прийнятий відповідачем (з невідомих йому причин) та був повернений до відділення Укрпошти. З метою встановлення середнього розміру заробітної плати на адресу ТОВ «Краснолиманське» позивачем спрямовано заяву про надання зазначеної інформації через відділення ПАТ «Укрпошти». Підприємство вказану заяву не прийняло, лист повернувся. Іншої можливості отримати вказану інформацію не має. Те що відповідач в день звільнення і до теперішнього часу не провів повний розрахунок, заподіяло позивачу величезні моральні страждання. За цей період його бабуся потрапила до лікарні. Через відсутність коштів позивач не зміг їй забезпечити належної та достатньої медичної допомоги. Бабуся померла. Щоб покрити всі витрати, був вимушений брати гроші у борг, бо він є єдиним, хто заробляє кошти для сім`ї. Тому вважає, що згідно ст. 237-1 КЗпП України, ст.1167 ЦК України відповідач зобов`язаний відшкодувати йому моральний збиток, який позивач оцінює у 10000 грн. Тривалий час у позивача та його сім`ї відсутні зароблені ним кошти на нормальне життя та харчування. Позивач доклав додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що його принизило. Внаслідок порушення відповідачем конституційного права на оплату праці, було порушено звичний уклад життя, завдало позивачу моральних страждань та фізичних страждань. Позивач просить суд стягнути з ТОВ «Краснолиманське» (Донецька область, місто Родинське, ДП «ВК «Краснолиманське», 85310, ідентифікаційний код 32281519) на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 32767,00 грн; стягнути з ТОВ «Краснолиманське» на його користь компенсацію за невикористані дні відпустки; стягнути з ТОВ «Краснолиманське» на його користь компенсацію за невчасно виплачену зарплату у розмірі середнього заробітку по день фактичного розрахунку; стягнути з ТОВ «Краснолиманське» на його користь моральну шкода в сумі 10000,00 грн. Ухвалою суду від 05 березня 2020 року задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що заявлені позовні вимоги відповідач вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. [PERSON] працював на ТОВ «Краснолиманське» гірником очисного забою 5 розряду з 02.07.2018 року по 22.01.2020 року. Звільнений 22.01.2020р. за власним бажанням. Відповідно ч.1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Представник відповідача зазначає, що у зв`язку з імпортом вугілля з Росії, Білорусі та інших держав ТОВ «Краснолиманське» вимушене було тимчасово припинити видобуток вугілля, у зв`язку з чим наказом директора ТОВ «Краснолиманське» від 19.12.2019 р. №555 на підприємстві відповідача з 19 грудня 2019 року встановлено простій. П. 5 вищезазначеного наказу робітникам підприємства дозволено не виходити на роботу до закінчення простою, крім працівників, які мають бути задіяні у роботах з підтримки життєдіяльності підприємства, а саме роботоспроможності гірничошахтного устаткування, попередження затоплення гірничих виробок тощо. У день звільнення - 22.01.2020 р. [PERSON] не працював, що, також, підтверджується заявою про надання одного дня щорічної відпустки 22.01.2020 р. З вимогою про проведення розрахунку позивач не звертався. Відповідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Беручи до уваги ті обставини, що позивач не звертався з вимогою про проведення з ним розрахунку, відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України, вважає, що вина власника, внаслідок якої він повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки, відповідно до ст. 117 КЗпП України позивачем не доведена. Також, позивач зазначає, що направляв на адресу підприємства листа про надання йому довідки про середню заробітну плату, який нібито не був прийнятий відповідачем, на підтвердження чого надає фіскальний чек про відправлення рекомендованого листа № 8530205346269. Представник відповідача звертає увагу суду, що на фіскальному чеку зазначено, що листа адресовано ДП «Вугільна компанія», тож зазначений лист до підприємства відповідача не надходив. Щодо відшкодування моральної шкоди, зазначає, що відповідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вважає, що позивачем не доведена неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої могла бути спричинена така моральна шкода (не доведено склад правопорушення в діях відповідача та наявність причинного зв`язку), наявність вини відповідача у смерті бабусі, а також не наведено розрахунку суми шкоди, яку він зазначає у позові, та не додано жодних доказів на підтвердження завдання відповідачем моральної шкоди. На підприємстві відповідача дійсно виникла заборгованість із заробітної плати, яка є наслідком дестабілізації ситуації у вугільній галузі України, імпортом вугілля з Росії. Білорусі та інших держав, та, як наслідок, відсутності потреби кінцевого споживача у вугільній продукції вітчизняних вугледобувних підприємств. У зв`язку з цими обставинами, відповідач вимушений був призупинити свою діяльність. Однак, підприємством відповідача частково сплачується заборгованість із заробітної плати, зокрема позивачу грошові кошти сплачувались частинами протягом лютого-квітня 2020 року. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, представник відповідача заперечувала проти позовних вимог, зокрема зазначала, що відсутня вина підприємства у невиплаті розрахункових, оскільки позивач до підприємства не звертався, та відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] працював на ТОВ «Краснолиманське» з 14.05.2018 року гірником очисного забою 5 розряду з повним робочим днем у шахті. 22.01.2020 року звільнений за власним бажанням (а.с.6-9). Наказом № 555 від 19.12.2019 року на ТОВ «Краснолиманське» з 19 грудня 2019 року та орієнтовано до дати можливості реалізації вугільної продукції встановлено період простою підприємства з причин не пов`язаних з виною працівників. У період простою розрахунки заробітної плати за період простою для працівників, проводяться виходячи з розрахунку тарифної ставки встановленого робітнику розряду/окладу (а.с.40). За заявою [PERSON] 22.01.2020 року (останній день роботи) йому надано один день відпустки за сімейними обставинами (а.с.42). В судовому засіданні представником відповідача надана довідка від 29.04.2020 року за № 62/3, відповідно до якої середньоденний заробіток [PERSON] на дату розрахунку склав 1039,41 гривень. Позивач погодився з таким розміром. Відповідно до бухгалтерської довідки від 06.05.2020 року за № 64/12 про заборгованість із заробітної плати - заборгованість підприємства перед [PERSON] станом на 06.05.2020 року складає 52692,04 гривні. Дана сума складається із заборгованості за листопад 2019 року, а саме у листопаді позивачу нараховано до виплати 17573,47 гривень, сплачено 6440,00 гривень, залишок 11133,47 гривень. За грудень 2019 року позивачу нараховано до виплати 7591,48 гривень, які станом на 06.05.2020 року не сплачено. За січень 2020 року позивачу нараховано 42195,15 гривень, з них 36207,98 гривень - компенсація за 46 днів відпустки, 5194,80 гривень - оплата 13 днів простою, 787,13 гривень - 1 день відпустки у січні, 5,24 - компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати, до виплати сума складає 33967,09 гривень. Вказані суми позивачем не оспорюються. Таким чином станом на дату розгляду даної справи заборгованість по заробітній платі підприємства - ТОВ «Краснолиманське» перед [PERSON] складає 52692 гривні 04 копійки. Дана сума у довідці вказана саме як сума, що належить до виплати, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У статті 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що позивач звільнився 22.01.2020 року, в останній день не працював, тому не отримав від підприємства кошти, що належать до виплати при звільненні. Чинна редакція статті 116 КЗпП України передбачає, що такі кошти виплачуються не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок. Позиція відповідача у даній справі, з приводу виплати належних коштів при звільненні, полягає у відсутності вини підприємства, оскільки позивач не звертався до підприємства з вимогою про виплату належних коштів. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Спір про розмір належних звільненому працівнику сум відсутній. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 29.01.2020 року направив на адресу відповідача рекомендованого листа з заявою про надання довідки про середню заробітну плату. Згідно копії фіскального чеку листа направлено на адресу ТОВ, ДП «Вугільна компанія, м. Родинське 29.01.2020 року (а.с.19). У Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адреса ТОВ «Краснолиманське» зазначена як: 85310, Донецька область, місто Покровськ, місто Родинське, ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». Як пояснив позивач у судовому засіданні, саме на цю адресу ним направлено листа, але листа було повернуто у зв`язку з неврученням адресату. Представник відповідача в судовому засіданні звертала увагу суду на те, що будь-яких листів від позивача підприємство не отримувало, а також не отримувало вимоги про здійснення виплат належних працівнику при звільненні. Позивач звернувся до суду 14.02.2020 року, відповідачем, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 12.03.2020 року отримано ухвалу про відкриття провадження, копію позовної заяви та доданих до неї матеріалів. Таким чином 12.03.2020 року ТОВ «Краснолиманське» фактично отримало вимогу від позивача про виплату сум, які належні йому при звільненні. Стаття 116 КЗпП України не визначає форми, в якій звільнений працівник повинен пред`явити вимогу про розрахунок. Проте отримавши позовну заяву та ухвалу про відкриття провадження у справі, відповідач не вжив заходів щодо проведення остаточного розрахунку з позивачем, що на день постановлення рішення заборгованість складає 52692,04 гривень. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку за період з 13.03.2020 року (наступний день після отримання позовної заяви відповідачем) по 07.05.2020 року (день постановлення рішення суду). Розрахунок середнього заробітку: середньоденна заробітна плата - 1039,41 гривень, кількість робочих днів - 38, 1039,41*38=39497,58 гривень. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно з статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач зазначає, що відповідач в день звільнення і до теперішнього часу не провів повний розрахунок, і це заподіяло позивачу величезні моральні страждання. За цей період його бабуся потрапила до лікарні. Через відсутність коштів позивач не зміг їй забезпечити належної та достатньої медичної допомоги. Бабуся померла. Щоб покрити всі витрати, був вимушений брати гроші у борг, бо він є єдиним, хто заробляє кошти для сім`ї. Тривалий час у позивача та його сім`ї відсутні зароблені ним кошти на нормальне життя та харчування. Позивач доклав додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що його принизило. Внаслідок порушення відповідачем конституційного права на оплату працю, було порушено звичний уклад життя, завдало позивачу моральних страждань та фізичних страждань. Оцінивши доводи позивача про завдання моральної шкоди та враховуючи усі докази по справі суд приходить до висновку, що [PERSON] неправомірними діями відповідача завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього. Вирішуючи питання про розмір завданої моральної шкоди, суд виходить із характеру правопорушення і його наслідків для позивача, тривалість його страждань і переживань, беззаперечної зміни укладу його життя, оцінивши усі чинники завданої моральної шкоди, виходячи із морально-правових імперативів справедливості, розумності й добросовісності, суд приходить до висновку, що на користь позивача слід стягнути 2 000 гривень 00 коп. у якості відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. У поданому позові вимога про стягнення заробітної плати об`єднана з іншими вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Частиною першою статті 136 ЦПК України передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою суду від 05.03.2020 року задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2522,40 гривень (840,80*3).

Outcome: partial