Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 07.12.2015 року звернувся позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 23.01.2014 року між ним та [PERSON], що діяв як представник [PERSON] власника квартири №203 за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 22-30, загальною площею 71,6 кв.м. було укладено договір купівлі продажу квартири, який сторонами оформлено як договір завдатку в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. За умовами договору позивач зобовязався сплатити вартість квартири у встановленому договором порядку до 01.05.2014 року. Позивач вважає, що даний договір насправді є договором купівлі-продажу, а тому підлягає нотаріальному посвідченню, але оскільки сторонами договір не посвідчено він є нікчемним в силу статті 220 ЦК України, в звязку з чим просить застосувати наслідки нікчемності правочину та стягнути з відповідача грошові кошти в сумі, еквівалентній 34\~500 доларів США. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю від 19.11.2015 року позовну заяву підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю від 28.11.2014 року проти задоволення позову заперечувала. Представник третьої особи [PERSON] за довіреністю від 20.11.2015 року проти задоволення позову заперечувала. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно довіреності від 30.10.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] уповноважив [PERSON] на ведення переговорів та укладення попередніх договорів купівлі-продажу чи переуступки майнових прав на визначені обєкти нерухомості. 23.01.2014 року між позивачем та відповідачем, від імені якого діяв [PERSON], укладено договір під назвою договір завдатку, за умовами якого відповідач продав, а позивач придбав квартиру №203 за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 22-30, загальною площею 71,6 кв.м. Дана квартира належить відповідачеві за договором купівлі-продажу майнових прав №Фр-22-30/5/1 від 11.02.2013 року. Вартість квартири становить суму еквівалентну 89\~000 доларів США. Згідно ч. 1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, яка передається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Згідно п. 4 договору покупець сплачує продавцеві суму, еквівалентну 2\~500 доларів США в день підписання договору. Пунктом 5 договору встановлено графік сплати залишку суми. Факт передання грошових коштів підтверджується наявними в матеріалах справи копіями розписок від 24.01.2014 року про передачу 30\~000 доларів США та від 13.04.2014 року, згідно якої відповідачем отримано 2\~000 доларів США. Разом з тим, судом встановлено, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 57190200, дата первинної реєстрації спірного обєкту нерухомості 06.04.2016 року. Таким чином, на час укладення вказаного договору, будинок, в якому розташована спірна квартира не був введений до експлуатації, а отже вказана квартира на час укладення договору, не відносилась до нерухомості. Проаналізувавши укладений договір, суд зазначає, що сторонами дійсно передбачено передання завдатку, однак таке положення є лише складовою частиною договору, оскільки він по своїй суті містить всі істотні умови договору купівлі-продажу майнових прав, в звязку з тим, що на час укладення договору за відповідачем не було зареєстровано право власності на квартиру, він лише набув майнові права на вказаний обєкт. Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 2 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Згідно ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Разом з тим, суд констатує, що договір купівлі-продажу майнових прав не підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, а отже посилання позивача на його нікчемність не кореспондують вимогам закону. Таким чином, враховуючи презумпцію правомірності укладеного правочину, відсутні передбачені законом підстави для застосування реституції без попереднього визнання вказаного договору недійсним. Оскільки вказані позовні вимоги позивачем не заявлялись, суд вважає, що в позовних вимогах слід відмовити. Разом з тим, суд зазначає, що згідно приписів ч. 3 ст. 215 ЦК України у випадку оспорювання однією із сторін дійсності правочину на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) та застосовано наслідки його недійсності. Також суд відхиляє посилання представника відповідача на ту обставину, що [PERSON] не є належним відповідачем по справі та не отримував грошових коштів від [PERSON], оскільки договір від 23.01.2014 року було укладено між позивачем та [PERSON]. що діяв в інтересах [PERSON], належним відповідачем є саме сторона договору.

Outcome: dismissed