Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 24 квітня 2014 року надійшла позовна заява [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про повернення грошових коштів за договорами депозиту, в ході розгляду якої дана позовна заява позивачем була уточнена. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON], з урахуванням уточнень, посилалась на те, що 14 лютого 2014 року між нею та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» був укладений договір банківського вкладу на суму 25 000,00 грн. з нарахуванням 25% річних. Після спливу місячного строку, тобто 14 березня 2014 року, позивачка звернулась до відповідача з усною заявою про повернення вкладу, на яку отримала усну відмову. 19 березня 2014 року позивачка звернулась на адресу відповідача з письмовою заявою про повернення суми вкладу та нарахованими відсотками, яка також була залишена без задоволення. 14 квітня 2014 року [PERSON] втретє звернулась на адресу відповідача з аналогічною заявою, проте письмової відповіді як і грошових коштів, не отримала. Пізніше [PERSON] стало відомо, що 14 квітня 2014 відповідач перерахував грошові кошти з депозитного рахунку позивачки на поточний банківський рахунок «Для виплат» з можливістю знімати грошові кошти не більше як 950,00 грн. на день, відповідну платіжну картку [PERSON] отримала 13 травня 2014 року. Оскільки залишок грошових коштів за вказаним депозитним договором, укладеним між сторонами, [PERSON] отримала 18 червня 2014 року, вона, з урахуванням уточнень, просила суд стягнути на свою користь з відповідача 25% річних за весь час прострочення повернення депозиту, а саме: з 14 квітня 2014 року до 18 червня 2014 року, у сумі 1 130,00 грн., 2 025,00 грн. інфляційних витрат за несвоєчасне повернення вкладу, 98,28 грн. матеріальної шкоди (за зняття грошових коштів через банкомати); 109,20 грн. витрат на юридичні послуги; моральну шкоду у сумі 750,00 грн., а також в рахунок повернення судового збору - 251,38 грн. (а. с. 52-54). Позивач у судовому засіданні заявлені нею позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримала та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а. с. 86), надіслав на адресу суду письмові заперечення проти позову, в яких просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі (а. с. 75-76). Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 14 лютого 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» був укладений договір банківського вкладу «З любов'ю VAB! «Щомісячний» №746554/2014, за умовами якого позивач розмістила на рахунку відкритому відповідачем на умовах депозитного продукту грошові кошти у сумі 25 000,00 грн. Відповідно до п. 1.5 даного договору стандартна ставка за вкладом становить 25% річних та діє перший місяць дії вкладу. Згідно з п 1.6 цього договору при достроковому закритті вкладу проценти за вкладом нараховуються/перераховуються у повному обсязі згідно договору за кожний повний місяць дії вкладу. Викладене підтверджується копією даного договору, наявною в матеріалах справи (а. с. 8). Виконання позивачем умов укладеного між сторонами договору підтверджується меморіальним ордером № 710359 від 14 лютого 2014 року (а. с. 9). Судом встановлено, що 19 березня 2014 року [PERSON] звернулась на адресу начальника відділення № 128 ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в м. Дніпропетровську з письмовою заявою про намір зняти грошові кошти у сумі 25 000,00 грн. до 14 квітня 2014 року (а. с. 10), а 14 квітня 2014 року - з заявою про повернення суми депозитного вкладу та сплати нарахованих відсотків (а. с. 11). З виписки по рахунку [PERSON], доданої відповідачем до заперечень проти позову, вбачається, що грошові кошти за договором банківського вкладу «З любов'ю VAB! «Щомісячний» №746554/2014 від 14 лютого 2014 року були виплачені вкладнику у повному Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених норм права, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача 3-х відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання за період з 14 квітня 2014 року по 18 червня 2014 року, тобто у сумі 135,60 грн., оскільки в ході судового розгляду даної цивільної справи було встановлено, що позивачка не отримала належні їй 25 000,00 грн. у повному обсязі 14 квітня 2014 року не через свою провину, а через дії відповідача. Вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення інфляційних витрат за несвоєчасне повернення грошових коштів у сумі 2 025,00 грн., суд також вважає за необхідне їх задовольнити, виходячи з зазначеного вище. Приймаючи до уваги виниклу у позивача необхідність зняття грошових коштів через банкомати внаслідок неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору банківського вкладу (а. с. 63-64), суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині повернення грошових коштів, витрачених [PERSON] у сумі 98,28 грн. Частиною першою ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Вирішуючи вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що [PERSON] не було надано доказів на підтвердження завдання їй саме діями відповідача шкоди нематеріального характеру, у зв'язку з чим вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. З огляду на ненадання позивачем доказів сплати юридичних послуг, суд також вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову частині стягнення 109,20 грн. в рахунок повернення витрат за надані юридичні послуги. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: 243,60 грн. (а. с. 2), а також повернути з бюджету суму переплачених позивачем грошових коштів по сплаті судового збору при зверненні до суду з даним позовом: 7,78 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial