Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

До Октябрського районного суду м. Полтави надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про зміну прізвища дитини, визнання відмови у наданні згоди на виїзд неповнолітньої дитини за кордон неправомірною. У судовому засіданні позивач та її представник вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Відповідач у судовому засіданні вимоги визнав в частині зміни прізвища дитини, щодо вимог визнання відмови у наданні згоди на виїзд неповнолітньої дитини за кордон неправомірною заперечував та просив відмовити у їх задоволенні. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково за наступних обставин. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали 22 серпня 2011 року. Від подружнього життя мають сина - [PERSON], [INFO] В судовому засіданні позивачем зазначено, що сімейні відносини з відповідачем не склались з самого початку укладення шлюбу, в зв»язку з кардинально різними поглядами на життя. Відповідач у вересні 2009 року пішов з сім»ї, при цьому розвитком та інтересами дитини останній не цікавиться. Поряд з цим, вказала, що відповідач залишив сім»ю, коли дитині було чотири місця, безвідповідально відносився до своїх батьківських обовязків, фактично дитина батька ніколи не бачила, майже 6 років [PERSON] - зі своїм батьком не знайомий та не має уяви про те, хто він. Вважає, що дитина повинна носити прізвище «[PERSON]», оскільки коли він чує своє прізвище «[PERSON]» це викликає у нього дискомфорт та наносить психологічну травму, бо він відчуває себе іншим від тих з ким проживає однією сім»єю з народження, тому позивачка звернулась до відповідача з прохання надати згоду на зміну прізвища дитини, на що останній відмовив, у зв»язку з чим позивачка змушена була звернутися до суду з вказаним позовом. Відповідно до консультативного висновку спеціаліста Полтавського обласного психоневрологічного диспансера - Волошина В.А. від 19.06.2015 року, ситуативно дитина [PERSON] реагує хворобливо на звернення до неї з повним прізвищем. ( Ставить багато запитань. Проявляє тривожні симптоми, турбується «чи ніхто його не забере», чи його люблять близькі, чи його не покинуть). Став сльозливим, більш привязаним до матері. Дана симптоматика простежувалася близько тижня та потребувала додаткових зусиль з боку сімї аби відносити почуття безпеки та захищеності у дитини. Зважаючи на вищезазначене дана симптоматика може бути віднесена до психотравмуючої для дитини. Рекомендовано в інтересах дитини до остаточного вирішення питання щодо зміни прізвища уникати звернення до нього за незвичним для нього прізвищем. Частиною 5 статті 148 СК України визначено, що у разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Тому, зважаючи на наведені вище обставини та враховуючи те, що відповідач у судовому засіданні не заперечував щодо зміни прізвища [PERSON], тому суд вважає з метою захисту інтересів дитини є доцільним змінити прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]». Крім того, позивачка зазначила, що в зв»язку з тим, що відповідач відмовляється в добровільному порядку надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини, тому вона була змушена звернутися до суду з вказаним позовом, оскільки остання має намір виїхати за межі України разом з дитиною для оздоровлення дитини та продовження освіти, при цьому клімат країни куди остання має намір тимчасово виїхати є сприятливим для укріплення здоров»я та імунітету дитини [PERSON], [INFO] Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 4 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно ч. 18 зазначених вище правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову батька дитини, яким є відповідач, надати згоду у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру, що свідчить про те, що підстави для надання суду дозволу на виїзд дитини за кордон відсутні. Окрім того, позивачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, вказано мета такого виїзду: оздоровлення та освіта, однак не додано жодної довідки про стан здоров'я дитини з рекомендаціями лікаря на лікування оздоровлення дитини саме за межами України, також не зазначено конкретний час перебування дитини за кордоном у родичів, також не зазначено місцезнаходження цих родичів, не вказано заклад, в якому буде навчатися дитина. З огляду на вищевикладене обставини, суд відмовляє у вимозі [PERSON] визнати відмову відповідача у наданні згоди на виїзд неповнолітньої дитини за кордон неправомірною. Питання судового збору суддя вирішує на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стягнувши його з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial