Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

До суду звернувся ПАТ КБ «Приватбанк» з вказаним позовом, в якому зазначав, що між банком та відповідачем 10 червня 2008 року було укладено договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, згідно якого позивач відкрив відповідачеві кредитний рахунок та надав платіжну картку з встановленням ліміту кредитування в 8000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами у встановлені строки, але взятих на себе зобов'язань не виконав. Просив стягнути з відповідача борг на загальну суму 9570,43 грн., який виник станом на 30 листопада 2014 року та у повернення сплачені судові витрати. Представник позивача у судове засідання не прибув, просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав, про що надав письмову заяву. Відповідач у судове засідання не прибула повторно, про дату розгляду справи повідомлялася належним чином - засобами рекомендованого поштового зв'язку, про причини своєї неявки суд не повідомляла. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно ст.ст. 1049, 1050, 1054 Цивільного Кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк і в порядку, встановленому договором. У відповідності до ст. 536 цього Кодексу, за користування чужими коштами, боржник зобов'язується виплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором. Статтею 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не звільняється від відповідальності за неможливість виконання їм грошового зобов'язання, якщо інший розмір відсотків не установлений договором. Статтею 553 ЦК України визначає, що поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає за порушення зобов'язання боржником. Згідно ст. 525 цього Кодексу одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом достовірно встановлено, що між позивачем та відповідачем 19 червня 2008 року було укладено договір без номеру на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки шляхом подання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанк. Відповідач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг у Приватбанк. Згідно договору позивач відкрив відповідачеві картковий рахунок та надав платіжну картку із встановленням ліміту кредитної лінії в 8000 (вісім тис.) грн. зі сплатою відсотків у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Фактично між сторонами виникли кредитні зобов'язання і між сторонами були визначені всі істотні умови, зокрема: предмет зобов'язання, строки дії, права, обов'язки та відповідальність сторін, а також визначено строк позовної давності. Відповідно до умов кредитного договору відповідач взяла на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування у встановлені строки. Строк дії платіжної картки було визначено - два роки. У подальшому кредитна картка повторно надавалася банком відповідачеві. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконує належним чином, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед банком. Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили, по справі № 2-3705/11 за позовом цього банку до цього ж відповідача було стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором від 19 червня 2008 року станом на 30 липня 2011 року на загальну суму 21186,72 грн. та судовий збір в сумі 211,87 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. З цього рішення суду постає, що станом на 30 липня 2011 року борг складався, зокрема з: - «тіло» кредиту - 7767,22 грн.; - проценти за користування кредитом - 8271,33 грн.; - комісія за користування кредитом - 985,08 грн.; - штраф (фіксована частина) - 500 грн.; - штраф (процентна складова) - 985,08 грн. Відповідач не подавала заяви до банку про закриття карткового рахунку і згідно розрахунків заборгованості після закінчення строку дії кредитної картки відповідач здійснила в 2014 році платежі у погашення заборгованості за кредитом, чим перервала перебіг строку позовної давності. Станом на 30 листопада 2014 року відповідач має перед банком заборгованість на суму 8638,50 грн. за період з 31 липня 2011 року. Крім того, позивач нарахував з посиланням на п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг штрафи у зв'язку з невиконанням зобов'язання, а саме: - штраф (фіксована частина) - 500 грн.; - штраф (процентна складова) - 431,92 грн. Вказана сума заборгованості станом на день розгляду справи відповідачем банку не сплачена. Позивач не уточнював позовні вимоги щодо стягнення боргу в розмірах, обчислених станом на день розгляду справи. Спір між сторонами у справі з приводу розрахунку заборгованості - відсутній. Відповідач не надала суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин та позову. На підставі встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Необхідно стягнути заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії б/н від 19 червня 2008 року станом на 30 листопада 2014 року на загальну суму 8638,50 грн. та у повернення сплаченого судового збору в розмірі 243,60 грн. У частині позовних вимог про стягнення штрафу, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цих вимог, оскільки чинним законодавством України, і зокрема ЦК України, не передбачено та не допускається повторне притягнення до юридичної (цивільної) відповідальності за порушення умов одного і того ж самого зобов'язання.

Outcome: partial