Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси, звернувся позивач із вищезазначеним позовом, зазначаючи, що 19.06.2010 року; 28.10.2013 року, 16.01.2015 року між позивачем та відповідачем [PERSON] були укладені договори позики, згідно яких позивач надав в борг грошові суми в розмірі 30230 доларів США; 320000 доларів США; 5050000 гривень, для задоволення сімейних потреб відповідача [PERSON], який перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Обґрунтовуючи подану заяву, суд зазначає, що відповідач, у строки встановлені договорами, грошові кошти не повертає, а враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, запозичені грошові кошти витрачались в інтересах сімї, позивач посилаючись на положення ст. 65 СК України, просив стягнути суму боргу солідарно з обох відповідачів. Збільшивши позовні вимоги, позивач остаточно просив стягнути з відповідачів суму основного боргу за договором позики від 16.09.2010 року в розмірі 30230 доларів США, проценти за договором позики від 16.09.2010 року в розмірі 26043 доларів США; пеню за договором позики від 16.09.2010 року в розмірі 17614 доларів США; суму основного боргу за договором позики від 28.10.2013 року в розмірі 320\~000 доларів США; проценти за договором позики від 28.10.2013 року в розмірі 183487 доларів США; пеню за договором позики від 28.10.2013 року в розмірі 157983 доларів США; суму основного боргу за договором позики за договором від 16.01.2015 року в розмірі 5050000 гривень, проценти за договором позики від 16.01.2015 року, в розмірі 2290624 гривень; пеню за договором позики від 16.01.2015 року в розмірі 2006164 гривень. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив задовольнити позовну заяву в уточненої редакції. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, згідно якої просила визнати договори позики від 16.09.2010 року; від 28.10.2013 року; від 16.01.2015 року недійсними, посилаючись на те, що дізналась про факт укладення вказаних договорів після звернення позивача до суду, зазначила, що між [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо поділу спільного подружнього майна, у звязку з чим, укладення вказаних договорів спрямовано на те, щоб в подальшому недобросовісно і непропорційно розділити спільне майно. Крім того, зазначила, що недобросовісні дії чоловіка та родичів щодо предявлення до неї позовів про стягнення значних грошових коштів слугують уникненню добросовісного, законного розподілу спільного майна подружжя. Оскільки вказані договори позики виходять за межі дрібних побутових, а, відповідної згоди на укладення договорів позики, відповідач [PERSON] не надавала, укладені правочини не відповідають вимогам статті 65 СК України, а відтак підлягають визнанню недійсними за правилами ст.ст. 203, 215 ЦК України. У судовому засіданні, представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, у судове засідання 06.07.2017 року, ані позивач, ані представник позивача до суду не зявились. Позивач надав суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутністю. Відповідач [PERSON] надав суду письмовий відзив на позов, згідно якого, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON]: [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні не заперечували проти задоволення позовної заяви, зазначили, що дійсно між [PERSON] та [PERSON] виник спір щодо розділу спільного подружнього майна, який розглядається з 2016 року. Разом з тим, зазначили що договори позики дійсно укладались, [PERSON] отримував грошові кошти для сімейних потреб. Представник [PERSON] зазначила, що вищевказані договори позики не можуть бути визнані недійсними з підстав встановлених ст. 65 СК України, оскільки грошові кошти за договором позики передаються саме у власність боржника. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісна позовна заява не підлягає задоволенню, тоді як зустрічну позовну заяву, слід задовольнити. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується повторним свідоцтвом про одруження, виданим відділом РАГС Тирасполь, № 4-1704. Позивач по справі, [PERSON] є батьком співвідповідача [PERSON]. Згідно договору позики від 16.09.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 30230 доларів США, з метою задоволення сімейних потреб, а саме придбання автомобіля «Honda Civic» 2010 року випуску, а [PERSON] зобовязався повернути вказану грошову суму в пятирічний термін. 28.10.2013 року, між тими ж самими сторонами, також був укладений договір позики, згідно якого вбачається, що [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 320000 доларів США, з метою задоволення сімейних потреб, а саме придбання квартири, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві дану суму грошових коштів у дворічний термін. Згідно договору позики від 16.01.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 5050000 гривень, з метою задоволення сімейних потреб, а [PERSON] зобовязався повернути грошову суму в однорічний термін. На підтвердження факту виникнення вказаних зобовязань, позивач надав копії платіжних доручень № 1447387 від 19.01.2015 року, згідно якого, [PERSON] сплатив, а [PERSON]В, отримав грошову суму в розмірі 148444 гривень; платіжне доручення № 1502421 від 19.01.2015 року згідно якого, [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 831556 гривень; платіжне доручення № 4 від 18.02.2015 року, згідно якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 2560000 гривень. Крім того, згідно довідки, виданої ПАТ «Восток Банк» 19.07.2016 року, вбачається, що з належного [PERSON] рахунку були перераховані грошові кошти на рахунок [PERSON] в розмірі 1490000 гривень. З довідки АБ «Південний» про рух грошових коштів, також вбачається, що [PERSON] переказував грошові кошти на рахунок [PERSON] Надаючи оцінку вказаним доказам, суд зазначає, що ані з платіжних доручень, ані з жодних інших доказів, не вбачається, що грошові кошти були передані [PERSON] саме на виконання укладених договорів позики. Окрім викладеного, суд зазначає, що вказані докази, з огляду на відсутність даних щодо мети переводу, не є належним доказом виконання умов договорів позики. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову та одночасно задовольняючи зустрічну позовну заяву, суд виходить з фіктивності вказаних правочинів. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виник спір щодо поділу майна подружжя, що підтверджується ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.06.2016 року. Предметом вказаного спору й квартира [ADDRESS], на придбання якої, начебто отримав грошові кошти відповідач [PERSON] за договором позики від 28.10.2013 року. Суд враховує процесуальну позицію представників [PERSON], які не лише визнавали позовні вимоги за первісним позовом, а й заперечували проти задоволення зустрічного позову, яким, у разі його задоволення, жодним чином, не порушуються права [PERSON] Крім того, суд враховує, що позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом про стягнення боргу в серпні 2016 року, тобто фактично одразу після звернення до суду позивачки [PERSON] із позовом до [PERSON] про поділ майна в червні 2016 року. Окрім цього, суд враховує такі обставини, як перебування [PERSON] та [PERSON] у родинних стосунках, а саме відповідач є сином позивача; наявність в провадженні суду інших позовів родичів [PERSON], зокрема матері [PERSON] з аналогічним предметом та підставою позову. За таких обставин, суд вважає, що укладені договори є фіктивними та такими, що підлягають визнанню недійсними. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином Відповідно до п. 24 Пленуму Верховного Суду України «Про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Суд вбачає наявність умислу як [PERSON], так й [PERSON] щодо укладення правочинів, для непропорційного поділу майна подружжя, а саме: автомобілю марки «Хонда», д/н [NUMBER], квартири [ADDRESS]. Суду не надано належних доказів вчинення будь-яких дій на виконання вищевказаних правочинів, а також щодо реального передання грошових коштів з боку [PERSON] [PERSON], саме на виконання вищезазначених договорів. Задовольняючи зустрічну позову заяву, суд зазначає, що незважаючи на посилання на фіктивність вказаних правочинів, як на підставу своїх вимог за зустрічною позовною заявою, [PERSON] кваліфікувала виникли спірні правовідносини, як укладення договорів позики всупереч вимогам законодавства, за ст. 203, 215 ЦК України. Разом з тим, відповідно до ст. 214 ЦПК України, саме суд ухвалюючи рішення, вирішує питання щодо того, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, а також встановлює які саме правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. За таких обставин, враховуючи те, що судом предмет зустрічного позову, не змінювався, а підстави зустрічного позову були заявлені, однак невірно кваліфіковані відповідачем, суд, ухвалюючи рішення про визнання договорів недійсними, не виходить за межі позовних вимог. Встановлення факту фіктивності укладених договорів, є безумовною підставою для відмови в задоволенні первісного позову, оскільки позовна заява заявлена не у звязку з порушенням права позивача. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З тих ж підстав, суд,

Outcome: approved