Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 05 липня 2019 року надійшла позовна заява Придніпровської державної академії фізичної культури і спорту до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій позивач просить суду стягнути з відповідача на користь позивача 47847,82 грн. заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, 3% річних за прострочення виконання в розмірі 1445,59 грн. В обґрунтування своїх вимог представник позивача посилався на те, що на балансі позивача знаходиться гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору № 12 найму житлового приміщення у гуртожитку від 01 травня 2017 року відповідачу була надана для проживання кімната [ADDRESS] цього гуртожитку, в якому продовжив проживати після закінчення строку дії договору до 30 жовтня 2018 року. Проте сплату за надані послуги відповідач не здійснював з вересня 2017 року, у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2019 року заборгованість позивач перед позивачем становить 47847,82 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 05 липня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.14). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.15). До суду 19 липня 2019 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.16). Ухвалою судді від 22 липня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Придніпровської державної академії фізичної культури і спорту до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с.17-18). Представник позивача надав до суду заяву, у якій просив задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, просив розглядати справу без його участі. Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 01 травня 2017 року між Придніпровською державною академією фізичної культури і спорту і [PERSON] був укладений договір № 12 найму житлового приміщення у гуртожитку, предметом якого є надання позивачеві і членам його сім`ї - дружині [PERSON] і сину [PERSON] , [INFO] , для проживання житлового приміщення, а саме кімнати [ADDRESS] (а.с. 6). Договором обумовлено, що розмір плати за проживання в гуртожитку визначається прямо пропорційно фактичним витратам на утримання об`єкта та сплачується квартиронаймачем згідно виставлених рахунків (п. 1 договору). Згідно з п. 2.1. договору квартиронаймач зобов`язаний у повному обсязі сплачувати плату за жиле приміщення на розрахунковий рахунок закладу не пізніше 15 числа наступного місяця. Згідно з довідкою коменданта гуртожитку [PERSON] , відповідач залишив кімнату в задовільному стані 30 жовтня 2018 року (а.с.7). Переліком платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року №796 дозволено закладам освіти надавати спеціально облаштовані будинки і приміщення, що перебувають на балансі закладів освіти, для тимчасового проживання (п.п. 1 п. 7 Переліку). Згідно зі ст. 509 ЦК України однією з підстав виникнення зобов`язань є договори та інші правочини. Загальними умовами виконання зобов`язання, встановлених статтею 526 ЦК України, визначено, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК), а свобода договору полягає у тому, що сторони вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК (ч. 1 ст. 627 ЦК). Обсяг зобов`язань, що виникають з житлових правовідносин, залежить, зокрема, від характеру правовідносин, статусу житла, форми власності, підстав надання, умов користування тощо, та регулюється нормами цивільного та житлового законодавства, спеціальними законами, а також договором, укладеним між сторонами. Згідно зі ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата встановлена у договорі не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору найму житлового приміщення за період з 01 серпня 2017 року по 01 листопада 2019 року за розрахунком позивача склав 47947,82 грн. (а.с.9). Оскільки правовідносини між сторонами за юридичною природою є грошовим зобов`язанням, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що позовні вимоги Придніпровської ДАФКС про стягнення заборгованості за договором найму житлового приміщення з урахуванням трьох відсотків річних підлягають задоволенню і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за надані послуги у розмірі 47847,82 грн., а також 3 % річних у розмірі 1445,59 грн. згідно з розрахунком (а.с.10), який відповідачем не спростований. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved