Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що житловий будинок [ADDRESS] належав на підставі Договору на право забудови від 27 квітня 1953 року її дідусю - [PERSON]. Право власності на вказане домоволодіння було зареєстроване за [PERSON] у належному порядку в Бюро технічної інвентаризації. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння по [ADDRESS] Оскільки, заповіту дідусь не залишив, згідно ст.524 ЦК України (1963р.) спадкування здійснюється за законом. Відповідно до ст.529 ЦК України, спадкоємцями першої черги за законом у рівних частках є діти, дружина та батьки померлого. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги були: його дружина [PERSON] та їх діти - [PERSON] та [PERSON] (батько позивачки). Згідно ч.І ст.549 ЦК України, особа є такою, що фактично прийняла спадщину, якщо вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном. На час смерті власника спірного будинку, в ньому фактично мешкали та залишились мешкати дружина померлого - [PERSON] та їх малолітній на той час син - [PERSON], який є батьком позивачки. Тобто, вони вважаються такими, що фактично вступили в управління та володіння спадковим майном після смерті свого чоловіка та батька - [PERSON]. [PERSON] (другий син померлого власника будинку) на момент смерті свого батька, в будинку не мешкав, не був в ньому зареєстрований, тому фактично вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті свого батька. 03 квітня 1987 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого, житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться в [ADDRESS]. заповіла своєму синові - [PERSON], батькові позивачки. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 домоволодіння [ADDRESS] Фактично, спадщину у вигляді вказаного домоволодіння після смерті [PERSON] прийняв батько позивачки - [PERSON], оскільки залишився мешкати у будинку разом із своєю родиною - дружиною [PERSON] та позивачкою - своєю донькою. Але, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батьків батько не звертався, оскільк вважав, що будучи постійно зареєстрованим у будинку з моменту народження, мешкаючи в ньому, фактично набув право власності на домоволодіння. [PERSON] (другий син померлої) на момент смерті своїх батьків у будинку не мешкав, оскільки проживав разом із своєю сім'єю за іншою адресою. Тобто, вважається таким, що фактично не прийняв спадщину, оскільки не вступив в її володіння та управління. Незважаючи на це, у травні1994 року він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у вигляді частини спірного домоволодіння після смерті матері, оформлювати свої спадкові права належним чином не продовжив, захворів і у [INFO] помер. [INFO] помер батько позивачки - [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння [ADDRESS]. Фактично спадщину після смерті батька прийняла матір позивачки - [PERSON] та позивачка, оскільки залишились мешкати у будинку. [INFO] мати позивачки померла. Спадкоємицею першої черги на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] є позивачка - її донька. Вона фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері, оскільки залишилась мешкати в будинку, користується ним, садом, городом, зробила ремонт в будинку, користується предметами домашнього побуту, сплачує різні платежі. З метою оформлення свого права на спадкове майно у вигляді будинку, позивачка звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Але у зв'язку з тим, що на теперішній час неможливо виявити коло спадкоємців після смерті спадкодавця, оскільки спадкова справа знаходиться в зоні АТО та до неї немає доступу, вона вимушена звертатись до суду за захистом своїх прав. Позивачка немає можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у зв'язку з проведенням на території Донецької та Луганської областей АТО, і припинення виконання своїх функцій державними органами та службами на території, не підконтрольній українській владі, припиненням роботи нотаріусів і закриттям доступу до нотаріальних реєстрів. Позивачка просить суд визнати за нею право власності на домоволодіння [ADDRESS], в порядку спадкування за законом. Позивачка до судового засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає. Відповідачі до судового засідання не з'явились, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають та не заперечують проти його задоволення.. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст. 16 ЦК України. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно договору на право забудови будинку та безстрокове використання земельної дільниці від 27.04.1953 р. [PERSON] виділено земельну ділянку площею 540 кв.м. для індивідуального будівництва житлового будинку (а.с.7). Відповідно реєстраційного посвідчення Донецьке міське БТІ посвідчує, що ціле домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.8). [PERSON], чоловік та батько відповідачів, помер [INFO] у місті Донецьк, актовий запис про смерть № 1299 (а.с.12). [PERSON], мати позивачки, померла [INFO], актовий запис про смерть № 24 (а.с.1). [PERSON], батько позивачки, помер [INFO], актовий запис про смерть 968 (а.с.14). [PERSON], власник будинку, помер [INFO], актовий запис про смерть 763 (а.с.16). [PERSON], дружина власника будинку, померла [INFO], актовий запис про смерть 87 (а.с.15). [PERSON] народився [INFO], у свідоцтві про народження батьками зазначені: мати - [PERSON], батько - [PERSON] (а.с.17). Позивачка - [PERSON] народилась [INFO], у свідоцтві про народження батьками зазначені: мати- [PERSON], батько - [PERSON] (а.с.18). Батьки позивачки зареєстрували шлюб 30.08.1964 року (а.с.19). [PERSON] 3.04.1987 року заповідала будинок [ADDRESS], своєму сину [PERSON] (а.с.20). Постановою державного нотаріуса від 7.07.2016 року відмовлено [PERSON] у видачі на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, оскільки спадкова справа після смерті [PERSON] заведена 27.05.1994 року, місце заведення - Дев'ята донецька державна нотаріальна контора м. Донецьк. На теперішній час Дев'ята донецька державна нотаріальна контора зареєстрована у місті Слов'янськ, але нотаріуси не перемістились із зони АТО. Коло спадкоємців після смерті [PERSON] немає можливості виявити, так як спадкова справа № 135 знаходиться в зоні АТО, та до неї немає доступу (а.с.22). Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно статті 524 Цивільного кодексу Української РСР (1963р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. У частині 1 статті 529 Цивільного кодексу Української РСР (1963р.) зазначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до статті 548 Цивільного кодексу Української РСР (1963р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу Української РСР (1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На час смерті власника будинку - [PERSON] [INFO], в будинку мешкали дружина [PERSON] та малолітній син [PERSON], який є батьком позивачки, які вступили в управління та володіння спадковим майном. Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу Української РСР (1963р.) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до статті 534 Цивільного кодексу Української РСР (1963р.) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] склала заповіт 03.04.1987 року, та заповідала будинок сину - [PERSON], батьку позивачку, який мешкав в ньому та продовжив мешкати після смерті матері, фактично прийнявши спадщину. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У частині 3 статті 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З урахуванням викладеного, а також те, що визнання відповідачами позовних вимог не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, позовні вимоги обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню.

Outcome: approved