Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 05 вересня 2019 року за підсудністю з Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до ТОВ «Автотранссервіс», третя особа [PERSON] про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 22 січня 2019 року при посадці в автобус маршруту загального користування № 35 у місті Дніпрі, водієм автобусу «Лоцман», д/н [NUMBER] , було відмовлено позивачу, який має статус ветерана внутрішніх справ і пред`явив водію автобуса відповідне посвідчення, у безкоштовному проїзді, змусивши позивача сплатити вартість проїзду у розмірі 7 грн. Оскільки права позивача, визначені чинним законодавством України, були порушені, скарга територіального центру Укртрансбезпеки результатів не принесла, позивач звернувся до суду з цим позовом і просив визнати дії відповідача у відмові безоплатного проїзду позивачу протиправними; стягнути з відповідача на користь позивача 7 грн. вартості проїзду і 500 грн. моральної шкоди. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 05 вересня 2019 року указана справа передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.42). Ухвалою суду від 06 вересня 2019 року прийнята до провадження справа за позовом [PERSON] до ТОВ «Автотранссервіс», третя особа [PERSON] про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди (а.с.43-44). Від позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд цієї справи без його участі, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на недоведеність позивачем факту здійснення поїздки 22 січня 2019 року в автобусі маршруту загального користування № 35 у місті Дніпрі «Лоцман», д/н [NUMBER] , а також факту відмови водія у здійсненні безкоштовного перевезення позивача. У відповіді на відзив на позовну заяву позивач зазначає про безпідставність заперечень відповідача. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] є ветераном органів внутрішніх справ, що підтверджується посвідченням серії № 034913, виданим 18 січня 2006 року управлінням МВС України в Дніпропетровській області (а.с.4). Відповідно до п. 11 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються такі пільги: безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі) за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду також електронного квитка, який видається на безоплатній основі, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів у межах України. Позивач стверджує, що 22 січня 2019 року о 17 годині 10 хвилин у місті Дніпрі водій автобуса марки «Лоцман», державний номерний знак [NUMBER] , на маршруті загального користування № 35, при пред`явленні йому (водієві) посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, яке надає позивачу право на безкоштовний проїзд, відмовив останньому у пільговому проїзді, внаслідок чого позивач був вимушений оплатити проїзд, що підтверджується виданим йому проїзним квитком серії [NUMBER] на суму 7 грн. (а.с. 5). ТОВ «Автотранссервіс» є автомобільним перевізником, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування в м. Дніпрі. Листом № 786/22-19 від 21 лютого 2019 року управління «Укртрансбезпеки» в Дніпропетровській області повідомило [PERSON] .І. на його скаргу від 24 січня 2019 року, що водій автобусу маршруту загального користування № 35 [PERSON] працює на маршруті з 31 липня 2015 року, фактів безпідставної відмови водіями маршруту № 35 у здійсненні безкоштовного перевезення пасажирів не встановлено (а.с. 6). Державна служба України з безпеки на транспорті листом від 13 березня 2019 року повідомила [PERSON] про те, що керівництву ТОВ «Автотранссервіс» наголошено на необхідності вживати заходи до забезпечення безпечної, зручної поїздки пасажирів та обов`язкового дотримання персоналом підприємства вимог законодавства про автомобільний транспорт. Управлінню Укртрансзепеки у Дніпропетровській області надано доручення щодо посилення здійснення заходів державного нагляду (контролю) на автобусному маршруті загального користування № 35 Дніпро (а.с. 7). З наданого позивачем проїзного квитку серії [NUMBER] на суму 7 грн. вбачається, що транспорт, який обслуговував позивача є транспортом саме відповідача, де (на обороті квитка) вказана інформація про перевізника, яким зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 30548889 (а.с. 5). Згідно з нормами ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Аналогічні вимоги викладені в п. 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, згідно яких, окрім іншого, автомобільний перевізник зобов`язаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів, здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. За змістом п. 2 ст. 49 Закону, договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. Відповідно до вимог ст. 7 Закону забезпечення організації пасажирських перевезень покладається: на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), - на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту. За змістом ст. 29 Закону, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону. В той же час, всупереч вимог вищевказаних нормативно-правових актів, відповідач в особі свого водія на автобусному маршруті № 35 не забезпечив прав позивача на безоплатний проїзд у автомобільному транспорті загального користування, а тому суд приходить до висновку про протиправність водія зазначеного автобусу [PERSON] , яка полягає у відмові безкоштовного перевезення 22 січня 2019 року [PERSON] , а також про обґрунтованість вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 7 грн. вартості проїзду. Доводи відповідача про те, що позивач повинен був надати належні та допустимі докази в підтвердження здійснення ним проїзду 22 січня 2019 року у міському автобусному маршруті загального користування № [NUMBER] , судом не приймаються до уваги, оскільки відповідно до п. 6 Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», до заяви повинні бути додані необхідні документи залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція замовлення, квитанція зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер). Питання відсутності дати на проїзному квитку не суперечить пункту 6 зазначеної постанови та більш того питання оформлення розрахункового документу належить виконавцю послуги. А тому, проїзний квиток серії [NUMBER] є доказом здійснення [PERSON] поїздки саме 22 січня 2019 року. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень ч. 1 ст. 37 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. В силу абзацу 2 ч. 3 вказаної статті, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз`яснив Верховний Суд України у постанові Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Судом встановлено, що позивач дійсно зазнав моральну шкоду, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, що полягала в порушенні наданих йому державою пільг, і перенесених від цього душевних страждань, але суд вважає значно завищеною заявлену позивачем суму спричиненої йому моральної шкоди в розмірі 500 грн. і такою, що не відповідає тяжкості спричинених йому моральних страждань, у зв`язку з чим, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав позивача і глибину його душевних страждань, суд вважає необхідним в цій частині вимоги позивача задовольнити частково в розмірі 300 грн. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Автотранссервіс», третя особа [PERSON] про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди є доведеними, обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню. Крім того, в порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial