Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

До Дружківського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , в якій просить надати їй дозвіл на виїзд сина [PERSON] , [INFO] до м.Ясинувата, Донецької області без дозволу (без згоди) та супровіду батька дитини [PERSON] , на строк до 31 грудня 2019 року. В обґрунтування позовних вимог зазначає, з 15 серпня 1998 року по 17 червня 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . З червня 2013 року та після розірвання шлюбу, вона разом з дітьми проживає окремо від відповідача. Аліменти з відповідача на утримання неповнолітнього сина не стягуються. Після початку 2014 року антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях вона вимушена була переселитися як внутрішньо переміщена особа разом з сином до [ADDRESS] . Відповідач залишився мешкати на непідконтрольній території Українській владі, а саме: [ADDRESS] . З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Всі витрати щодо утримання сина вона несе самостійно. При цьому, враховуючи необхідність забезпечення усебічного розвитку сина, що включає також забезпечення його права на спілкування з бабусею [PERSON] , яка залишилась проживати на тимчасово непідконтрольній Україні території, а саме: Донецька область, м.Ясинувата, та потреби виїзду в гості та на відпочинок до неї. Дитина, також бажає зустрічатися та спілкуватися з бабусею. Вказаними зустрічами з бабусею вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину [PERSON] на літніх канікулах за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного та духовного, морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати їй дозвіл на виїзд дитини, однак її спроби були марними. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 19 серпня 2019 року провадження в справі було відкрито та справу призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою від 03 жовтня 2019 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті. 28 січня 2020 року на адресу суду надійшла заява позивача, в якій вона уточнила позовні вимоги, вказавши, що просить надати їй дозвіл на виїзд сина [PERSON] , [INFO] до м.Ясинувата, Донецької області без дозволу (без згоди) та супровіду батька дитини [PERSON] , на строк до 31 грудня 2020 року В супереч вимогам ст. 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк. В судове засідання позивач не з`явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує, на задоволенні позову наполягає. Відповідача в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а саме через оголошення на сайті «Судової влади». Клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився про місце, дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі. Враховуючи, що причина неявка відповідача є неповажною, відзив не надано, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим відповідно до ст. 280 ЦПК України, розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши і факти та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , уклали шлюб 15 серпня 1998 року, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану м.Токмак, Запорізької області, зроблений актовий запис №128, який був розірваний рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2014 року. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого вказані: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Дитина [PERSON] мешкає разом з матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. При цьому, [PERSON] та [PERSON] взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи та проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 15 серпня 2017 року №146 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та довідкою від 15 серпня 2017 року №0000298008 про взяття на обліку внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 222ог від 14 квітня 2017 року в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон, спір вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька не позбавленого батьківських прав надається кожного разу окремо (тобто на кожен виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитись за кордоном. Щодо мети та строку виїзду малолітньої дитини [PERSON] на неконтрольовану територію Донецької області, а саме: м.Ясинувата, Донецької області, ніяких документів позивач суду не надала. Також суд бере до уваги, що м. Ясинувата Донецької області є тимчасово окупованою територією України і перетинання неконтрольованої території не може гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави. Крім того, суд, враховуючи, що позивачем не доведена мета поїздок на тимчасово окуповану територію України, що визначено в позовних вимогах, суд вважає, що зазначене суперечить його інтересам і позбавляє можливості батька бути обізнаним про мету та строк в`їзду та виїзду його сина як за межі України так і на тимчасово окуповану територію у межах Донецької області, а отже порушить права відповідача як батька дитини. Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази відмови батька у наданні дозволу в`їзду та виїзду на тимчасово окуповану територію у межах Донецької області, а також звернення матері до батька з приводу надання нотаріально посвідченого клопотання про оформлення проїзного документа на сина. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Позивач у судове засідання не прибула і нею не надано суду доказів того, що відповідач не дає згоди на в`їзд та виїзд малолітньої дитини через лінію зіткнення на територію, на якій органи державної влади не здійснюють свої повноваження, а саме на тимчасово окуповану територію. Враховуючи зазначене, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed