Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов вищезазначений позов [PERSON] , в якому останній посилався на те, що 23.05.2018 року слідчим Солонянського ВП ГУНП в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження за ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України, за фактом пошкодження майна правоохоронного органу, а саме: підпалу транспортного засобу. Також 23.05.2018 року о 17-30 г. він (позивач) був затриманий працівниками поліції та складено протокол про затримання в порядку ст.208 КПК України. 25.05.2018 року слідчий звернувся до Солонянського районного суду Дніпропетровської області з клопотанням про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке було задоволено судом. 06.06.2018 року апеляційний суд Дніпропетровської області залишив без задоволення апеляційну скаргу адвоката. 25.06.2018 року він звернувся до Солонянського районного суду Дніпропетровської області із клопотанням про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. 09.07.2018 року суд направив відповідні матеріали за його клопотанням до апеляційного суду Дніпропетровської області з поданням про визначення підсудності. 12.07.2018 року апеляційний суд задовольнив подання та направив матеріали за клопотанням для розгляду до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська. 18.07.2018 року слідчий суддя Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська залишила клопотання без розгляду, посилаючись на відсутність в матеріалах ухвали про обрання відносно нього запобіжного заходу, а також підтверджень надіслання копії клопотання та матеріалів прокурору. 18.07.2018 року йому було змінено підозру та кваліфіковано дії за ч.1 ст.296 КК України та з ним прокурором Солонянського відділу Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 укладено угоду про визнання вини у вчиненні дрібного хуліганства. Пізніше він відмовився від угоди з прокурором. 20.07.2018 року в зв`язку із закінченням строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою його було звільнено з-під варти. 03.08.2018 року апеляційний суд Дніпропетровської області направив матеріали кримінального провадження для здійснення судового розгляду до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, які станом на 25.07.2019 року перебувають на розгляді в цьому суді. Позивач зазначив, що його затримання 23.05.2018 року без ухвали слідчого судді суперечило гарантіям ст.29 Конституції України. Він був затриманий та доставлений до суду на третій день після затримання. Проте, Солонянський районний суд Дніпропетровської області не розглядав питання щодо законності його затримання, а лише розглянув питання щодо його взяття під варту. В зв`язку з цим, вважає, що його затримання було здійснено з іншою метою, ніж та, що передбачена п.1 ст.5 Конвенції, було свавільним. Також він постав перед суддею лише на третій день після затримання - 25.05.2018 року, а тому вважає, що було порушено його право негайно постати перед суддею, що не відповідає п.3 ст.5 Конвенції. Його клопотання від 25.06.2018 року про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт не було розглянуто «без зволікань» у відповідності до вимог ч.4 ст.201 КПК України, фактично розглянуто суддею 18.07.2018 року, тобто на 26 день, що не відповідало вимогам п.4 ст.5 Конвенції. Крім того, вказане клопотання було розглянуто за його відсутності, чим порушено його право приймати участь у розгляді заявленого клопотання. З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 180000 грн., шляхом списання Державним казначейством України суми відшкодованої шкоди з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України. Ухвалою суду від 15.01.2020 року провадження по справі в частині вимог до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська було закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. За неодноразовими викликами сторони по справі не з`явились, про поважність причин своєї неявки не повідомили. Проте, представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі, зазначивши про підтримання позову. В зв`язку з цим, враховуючи положення ч.3 ст.211, ч.3 ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності сторін та на підставі наявних у справі матеріалів. Перевіривши доводи позовної заяви, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 23.05.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України, за фактом того, що 23.05.2018 року [PERSON] прийшовши до Солонянського ВП ГНУП в Дніпропетровській області за адресою: смт.Солоне, вул.Строменко , 1, Солонянського району Дніпропетровської області , де маючи умисел на умисне пошкодження майна правоохоронного органу, вчинив підпал службого автомобілю ВАЗ 2107 д/н 2111, який знаходився навпроти адміністративної будівлі Солонянського ВП, поряд з яким знаходилось ще два автомобілі. Однак, злочинний умисел не довів до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки пожежа була ліквідована працівниками поліції (кримінальне провадження №12018040570000341). 23.05.2018 року [PERSON] було затримано за підозрою у вчиненні вказаного кримінального правопорушення в порядку ст.208 КПК України, що підтверджується відповідною копією наданого до позовної заяви протоколу про затримання, в якою датою та часом фактичного затримання [PERSON] зазначено 23.05.2018 року о 12-30 г. Також 23.05.2018 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України. Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою слідчого судді Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 25.05.2018 року було задоволено клопотання слідчого СВ Солонянського ВП ГНУП в Дніпропетровській області, заявлене в рамках кримінального провадження №12018040570000341 та підозрюваному [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 20.07.2018 року, з визначенням застави та, в разі її внесення, обов`язків, передбачених ст.194 КПК України. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.06.2018 року було залишено без задоволення апеляційну скаргу захисника підозрюваного [PERSON] - адвоката В`язового В.В. та залишено без змін зазначену вище ухвалу слідчого судді від 25.05.2018 року. В подальшому [PERSON] звернувся із клопотанням, датованим 25.06.2018 року до слідчого судді Солонянського районного суду м.Дніпропетровська, в якому просив змінити обраний відносно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. Оскільки на момент надходження вказаного клопотання до Солонянського районного суду м.Дніпропетровська в останньому працювало лише два судді, один з яких перебував на лікарняному, а у іншого скінчились повноваження, клопотання [PERSON] було направлено до апеляційного суду Дніпропетровської області з поданням про визначення підсудності. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.07.2018 року вказане подання було задоволено та матеріали за клопотанням [PERSON] було направлено для здійснення судового провадження до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська. В свою чергу ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18.07.2018 року клопотання [PERSON] було залишено без розгляду на підставі ч.5 ст.201 КПК України. 20.07.2018 року, в зв`язку із закінченням обраного строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, [PERSON] було звільнено з-під варти. Також з матеріалів справи вбачається, що на теперішній час досудове розслідування у кримінальному провадженні №12018040570000341 завершено та матеріали передано для розгляду до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська згідно ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.08.2018 року. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (п.3 ч.2 ст.11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.9 ч.2 ст.16 ЦК України). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у ст. 1176 ЦК України. Так, положеннями ч.ч.1,2,7 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Так, відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно ст.4 зазначеного вище Закону відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173,1174 цього Кодексу). Частиною 6 ст.1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Згідно ст.23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Перевіряючи доводи позовної заяви, з урахуванням досліджених доказів та встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування шкоди, з підстав передбачених ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ч.ч.1,2,7 ст.1176 ЦК України, оскільки на теперішній час кримінальне провадження з обвинувальним актом відносно [PERSON] перебуває на розгляді в суді. Крім того, суд не вбачає підстав для відшкодування моральної шкоди згідно ч.6 ст.1176 ЦК України. Так, п.2 ч.1 ст.208 КПК України визначено, що уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, у випадках якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин. З матеріалів справи вбачається, що позивача було затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення 23.05.2018 року безпосередньо після його вчинення, тобто на підставі п.2 ч.1 ст.208 КПК України, яка і зазначена в протоколі від 23.05.2018 року, як підстава затримання. Таким чином, суд вважає безпідставними доводи позовної заяви щодо затримання [PERSON] без ухвали слідчого судді в супереч гарантіям, закріпленим ст.29 Конституції України, оскільки затримання [PERSON] в даному випадку відбувалось з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.208 КПК України та не потребувало наявності відповідної ухвали слідчого судді. Також суд враховує, що за фактом затримання [PERSON] було складено протокол відповідно до вимог ч.5 ст.208 КПК України; в цей же день йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України та 25.05.2018 року слідчий звернувся з клопотанням про обрання відносно підозрюваного [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке в той же день було розглянуто судом з постановленням відповідної ухвали слідчого судді про задоволення клопотання. Таким чином, затримання [PERSON] не перевищувало граничних строків, визначених ч.1 ст.211 КПК України та в межах цих строків судом було розглянуто відповідне питання щодо подальшого утримання підорзюваного під вартою. В зв`язку з цим, судом відхиляються доводи позивача щодо незаконності його затримання, зволікань із доставки до слідчого судді для розгляду клопотання. Законність застосування до [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було предметом перегляду в апеляційному суді, ухвалою якого від 06.08.2018 року було залишено без змін ухвалу слідчого судді від 25.05.2018 року. Так, апеляційний суд визнав правильними висновки слідчого судді про обгрунтовану підозру [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, з посиланням на відповідні докази, про наявність передбачених ст.177 КПК України ризиків, з урахуванням даних про його особу; не проживання за місцем реєстрації та підозри у вчиненні злочину в період перебування на розгляді в суді іншого кримінального провадження відносно [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України. В частині викладених в позовній заяві обставин щодо зволікань із розглядом клопотання [PERSON] щодо зміни запобіжного заходу та вирішення цього питання без його виклику до суду, суд враховує, що відповідне клопотання було подано [PERSON] до Солонянського районного суду Дніпропетровської області. Оскільки на момент його надходженням в останньому працювало лише два судді, один з яких перебував на лікарняному, а у іншого скінчились повноваження, в зв`язку з чим неможливо було утворити склад суду для розгляду клопотання, останнє з відповідним поданням було направлено до апеляційного суду Дніпропетровської області з поданням про визначення підсудності для забезпечення його подальшого розгляду. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.07.2018 року вказане подання було задоволено та матеріали за клопотанням [PERSON] було направлено для здійснення судового провадження до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, слідчим суддею якого було прийнято відповідне процесуальне рішення про залишення клопотання без розгляду на підставі ч.5 ст.201 КПК України. Таким чином, час, що минув з моменту подання клопотання та до прийняття судового рішення за останнім, був викликаний об`єктивними обставинами, а ухвала слідчого судді від 18.07.2018 року постановлена за відсутності [PERSON] , оскільки останнє по суті не розглядалось, а лише на стадії вирішення питання щодо його призначення до розгляду слідим суддею було прийнято рішення про залишення клопотання без розгляду, як поданого без дотримання вимог ст.201 КПК України. Крім того, суд враховує, що позивачем не надано доказів тому, що ним під час досудового розслідування або після направлення справи з обвинувальним актом до суду, оскаржувались відповідні дії, рішення чи бездіяльність службових осіб органу досудового розслідування. Незаконність та протиправність рішень, дій чи бездіяльності слідчих та суддів, у передбаченому законом порядку не встановлювалась. Посилаючись в обгрунтування правових підстав пред`явленого позову на положення ст.23 ЦК України, позивач не зазначив в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, якими конкретно діями чи рішеннями її завдано, ким саме; не надав достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди. В зв`язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими, недоведеними та в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи відмову в задоволенні позову, а також, що судовий збір за подання останнього не справляється в силу п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати по справі підлягають компенсації за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed