Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вищезазначеним позовом звернулася [PERSON] та просила суд визнати недійсним: договір оренди землі за № 98 від 17 грудня 2015 року, укладений між нею та селянським (фермерським) господарством «Глорія», щодо земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER]; договір оренди землі за № 99 від 17 грудня 2015 року, укладений між нею та селянським (фермерським) господарством «Глорія», щодо земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER]. Свої вимоги обґрунтовувала тими обставинами, що, підписуючи договори, вона помилилася, вважала, що продовжує дію договорів оренди вищевказаних земельних ділянок із товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», так як відповідач не мав законних підстав укладати договори в період чинності попередніх договорів. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, заперечував проти його задоволення у зв'язку із його безпідставністю. Представник третьої особи товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності. Вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, покази свідка, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Позивач згідно з державними актами на право власності на земельні ділянки, видані Миронівською райдержадміністрацією 25 вересня 2009 року є власником двох земельних ділянок розміром по 3,2200 гектари кожна, що мають кадастрові номери [NUMBER] і [NUMBER], призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 6-9). Відповідно до ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно з ст. 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Аналізуючи зазначені норми законодавства, суд приходить до висновку, що договір є укладеним з моменту досягнення згоди щодо предмет договору та усіх істотних умов, передбачених спеціальним законом, яким у даному випадку є Закон України «Про оренду землі». Між позивачем та відповідачем 17 грудня 2015 року укладено договори оренди землі № 98 та № 99, предметом яких є оренда двох земельних ділянок розміром по 3,2200 гектари кожна, що мають кадастрові номери [NUMBER] і [NUMBER], призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 14-15, 16-17). Крім того між позивачем та відповідачем складено акти приймання - передачі земельних ділянок, що мають кадастрові номери [NUMBER] і [NUMBER] (а.с. 15 та 17 зворотні сторінки). Відповідно до пунктів 41 зазначених договорів оренди землі вони набирають чинності після підписання сторонами та їх державної реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають речові права, похідні від права власності, зокрема право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 23 грудня 2015 року № 50633947 державним реєстратором 17 грудня 2015 року зареєстровано договір оренди земельної ділянки розміром 3,2200 гектари, що має кадастровий номер [NUMBER], укладений між позивачем та відповідачем 17 грудня 2015 року (а.с.18). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 23 грудня 2015 року № 50636105 державним реєстратором 17 грудня 2015 року зареєстровано договір оренди земельної ділянки розміром 3,2200 гектари, що має кадастровий номер [NUMBER], укладений між позивачем та відповідачем 17 грудня 2015 року (а.с.19). Таким чином, між позивачем та відповідачем 17 грудня 2015 року укладено договори оренди зазначених вище земельних ділянок, в цей же день договори зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, земельні ділянки передані позивачем відповідачу по актах приймання-передачі, а отже сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, тому суд приходить до висновку, що з 17 грудня 2015 року між ними існують цивільно-правові відносини щодо оренди земельних ділянок, які мають кадастрові номери [NUMBER] та [NUMBER]. Свій позов позивач обґрунтовує існуванням обставин, передбачених ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, зокрема вчинення правочину під впливом помилки. Згідно позовної заяви та пояснень представника позивача помилкою є те, що позивач, підписуючи вищезазначені договори оренди з відповідачем, помилково вважала, що продовжує дію договорів оренди земельних ділянок № 1695-КФ та № 1696-КФ від 01 січня 2010 року, укладених між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», оскільки відповідач не мав законних підстав укладати договори в період чинності попередніх договорів. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ст. 229 Цивільного кодексу України). Відповідно до статей 229 - 233 Цивільного кодексу України правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 Цивільного кодексу України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9). В супереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не надано жодного доказу, який свідчить про те, що позивач, підписуючи з відповідачем договори оренди землі № 98 та № 99, помилилася, вважаючи, що підписує договори з товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на продовження дії договорів оренди земельних ділянок № 1695-КФ та № 1696-КФ від 01 січня 2010 року. В оспорюваних договорах чітко та розбірливо вказано, що орендарем є селянське (фермерське) господарство «Глорія», найменування орендаря не є подібним до найменування третьої особи, а саме товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс». Як вбачається із оспорюваних договорів оренди землі, реквізити відповідача містяться навпроти реквізитів позивача (а.с. 15, 17), а тому позивач, підписуючи два договори по два екземпляри (разом чотири рази), могла та повинна була бачити і розуміти, що вона підписує ці договори саме з відповідачем, а не з третьою особою. Крім того, позивач підписала два акти прийому-передачі вищезазначених земельних ділянок, підписуючи які вона також могла та повинна була бачити і розуміти, що підписує їх саме з відповідачем, а не з третьою особою. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач під час підписання оспорюваних договорів повинна була знати та знала, що вона укладає їх не з товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», а з селянським (фермерським) господарством «Глорія». Пояснення представника позивача та покази свідка [PERSON] про те, що позивач внаслідок похилого віку, поганого освітлення підписала оспорювані договори не читаючи їх, суд розцінює як підтвердження недбалого ставлення позивача до укладення правочину та його наслідків, що не є підставою для визнання помилковості укладення оспорюваних правочинів. Суд відхиляє доводи позивача про те, що, незважаючи на підписання оспорюваних договорів, земельною ділянкою фактично користується не відповідач, а третя особа, з тих підстав, що ця обставина не впливає на предмет спору, а отже не має значення для даної справи. Ця обставина може мати значення при виникненні спору про виконання, не виконання чи неналежне виконання оспорюваного правочину, а не визнання його не дійсним. Суд не бере до уваги доводи представника позивача про те, що позивач та відповідач не мали права підписувати оспорювані договори в період дії договорів оренди земельних ділянок № 1695-КФ та № 1696-КФ від 01 січня 2010 року, укладених між позивачем та третьою особою товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», зважаючи на наступне. Між позивачем та третьою особою 01 січня 2010 року були укладені договори оренди земельних ділянок кадастрові номери [NUMBER] та [NUMBER]. Пунктом 8 цих договорів передбачено, що вони укладені на п'ять років. Таким чином, між позивачем та третьою особою укладено договори оренди земельних ділянок, строк дії яких спливає через п'ять років, тобто 01 січня 2015 року. Порівнюючи дату закінчення строку дії договорів оренди земельних ділянок, укладених між позивачем і третьою особою (01.01.2015) та дату укладення оспорюваних договорів оренди землі між позивачем і відповідачем (17.12.2015), суд приходить до висновку, що оспорювані договори укладені через 11 місяців після закінчення терміну дії попередніх договорів. Відповідно до п. 11 договорів оренди земельних ділянок від 01 січня 2010 року їх дія припиняється у разі закінчення строку, на який їх укладено. Аналогічна норма міститься у ст. 31 Закону України «Про оренду землі». У матеріалах справи відсутні докази продовження терміну дії договорів оренди земельних ділянок між позивачем і третьою особою, зокрема виконання вимог, передбачених п. 8.4 цих договорів та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі». На момент реєстрації (15.11.2011) договорів оренди земельних ділянок № 1695-КФ та № 1696-КФ від 01 січня 2010 року, укладених позивачем з товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року № 1878-VI. Пунктом 5 розділу 4 вказаного Закону внесено зміни до Закону України «Про оренду землі», шляхом виключення з його положень статей 18 і 20. Вказані зміни відповідно до першого пункту Прикінцевих та перехідних положень набрали чинності з дня його опублікування (16.03.2010). Таким чином 16 березня 2010 року Закон України «Про оренду землі» не передбачав державної реєстрації договір оренди землі та не передбачав норми про набрання чинності таких договорів після їх державної реєстрації. Статтею 19 Закон України «Про оренду землі» (в редакції чинній на день підписання договорів) передбачено, що строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін. Статтею 15 Закон України «Про оренду землі» (в редакції чинній на день підписання договорів) до істотних умов договору оренди землі віднесено строк дії договору оренди. Підписуючи договори оренди земельних ділянок від 01 січня 2010 року № 1695-КФ та № 1696-КФ, позивач і третя особа дійшли згоди щодо усіх істотних умов договорів, зокрема і щодо строку їх дії, а тому відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, ці договори є укладеними з моменту їх підписання. Усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права постановою від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162цс13 Верховний Суд України, дійшов висновку, що до договорів оренди укладених не в момент їхньої державної реєстрації, застосовується ст. 15 Закон України «Про оренду землі». Висновки про те, що моментом укладення договорів оренди земельних ділянок є дата їхньої державної реєстрації є помилковим, оскільки відповідно до Закону України «Про оренду землі» в момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Викладена правова позиція Верховного Суду України міститься у постанові, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, тому є обов'язковою до застосування судом під час розгляду цивільних справ з аналогічних питань. Оскільки договори оренди земельних ділянок № 1695-КФ та № 1696-КФ, кадастрові номери [NUMBER] та [NUMBER], укладені 01 січня 2010 року, то вони почали діяти з наступного дня після їх підписання, тобто 02 січня 2010 року (ст. 253 Цивільного кодексу України) та закінчили свою дію 31 грудня 2014 року (ст. 254 Цивільного кодексу України). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність позову, а тому на підставі ст. ст. 1, 6, 15, 19 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 3, 4 Закону України «Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 93 Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 6, 11, 15-16, 229-233, 253, 254, 638, 792 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed