Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вказаним позовом звернулася позивач та просила суд стягнути із [PERSON] матеріальну шкоду, заподіяну при виконанні трудових обовязків, в розмірі 7138 гривень 24 копійки та понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 551 гривня 20 копійок. Позовні вимоги обґрунтовувала тими обставинами, що з 23 жовтня 2008 року вона зареєстрована як фізична особа-підприємець. В період часу з 02 січня 2015 року до 25 березня 2015 року відповідач перебувала з нею у трудових відносинах як найманий працівник, виконувала обовязки продавця в торговому кіоску «Все для дому». Згідно умов укладеного з відповідачем трудового договору на працівника [PERSON] було покладено обовязок продавця непродовольчих товарів з повною матеріальною відповідальністю, повязаною з отриманням, зберіганням, реалізацією товару та здачею готівки в касу підприємця. Станом на час прийняття товарно-матеріальних цінностей до реалізації згідно акту перевірки цінностей від 02 січня 2015 року відповідач отримала для зберігання та реалізації непродовольчі товари на суму 46797 гривень 60 копійок. На підставі акту результату перевірки цінностей від 25 березня 2015 року, акту зняття готівки в кіоску та інвентаризаційного опису товарів від цієї ж дати в кіоску було встановлено недостачу товару на суму 7138 гривень 24 копійки. На пропозицію добровільно відшкодувати завдану матеріальну шкоду відповідач категорично відмовилась без надання пояснень з цього приводу. До даного часу матеріальна шкода відповідачем їй не відшкодована, тому просила стягнути з відповідача 7138 гривень 24 копійкизавданої шкоди та понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору. В судове засідання представник позивача не зявилася, надала заяву, у якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечила проти прийняття заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявилася, клопотання про розгляд справи за її відсутності не надала, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом надсилання повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки до суду не повідомила. Згідно з ст. 169 ЦПК України неявка в судове засідання належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи відповідача, не є перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки в судове засідання не зявився відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, представник позивача в заяві про розгляд справи за його відсутності не заперечував проти заочного розгляду справи, тому суд на підставі ст. ст. 224 - 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи та прийняття по ній заочного рішення. Оскільки в судове засідання повторно не зявилася відповідач, яка належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, представник позивача в заяві про розгляд справи за її відсутності не заперечувала проти заочного розгляду справи, тому суд на підставі ст. ст. 224 - 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи та прийняття по ній заочного рішення. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 232 Кодексу законів про працю України трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації розглядаються безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах. За правилами ст. 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обовязковим, в тому числі, при укладенні трудового договору з фізичною особою . Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В судовому засіданні встановлено, що 23 жовтня 2008 року позивач [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець. Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 № 575025. В період часу з 02 січня 2015 року до 25 березня 2015 року за трудовим договором від 02 січня 2015 року у трудових відносинах з нею перебувала відповідач [PERSON], яка виконувала роботу продавця непродовольчих товарів в кіоску «Все для дому», що підтверджується заявою відповідача, наказом позивача та трудовим договором, датованими 02 січня 2015 року. Трудовий договір був оформлений наказом фізичної особи-підприємеця [PERSON] від 02 січня 2015 року. Сторони уклали договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Вказана обставина підтверджується договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. За договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність відповідач зобовязана була вжити всі необхідні заходи до повного збереження матеріальних цінностей кіоску «Все для дому», бережливо відноситись до переданих їй для зберігання матеріальних цінностей, вжити заходів по запобіганню збитків, своєчасно повідомляти про всі обставини, які загрожують забезпеченню збереження ввірених їй матеріальних цінностей, вести облік, складати і надавати у встановленому порядку товарно-грошових та інших звітів про рух і залишки довірених їй матеріальних цінностей, приймати участь в інвентаризації довірених їй матеріальних цінностей. Договором також встановлено, що при невиконанні зобовязань по збереженню товарно-матеріальних цінностей працівник [PERSON] несе відповідальність згідно чинного законодавства, в тому числі кримінальну та повну матеріальну відповідальність в грошах, а також майном, яке належить їй на праві приватної власності. Станом на час прийняття товарно-матеріальних цінностей до реалізації згідно інвентаризаційного опису від 02 січня 2015 року відповідач отримала для зберігання та реалізації непродовольчі товари на суму 46797 гривень 60 копійок (а.с. 13-23). В період роботи відповідач складала товарно-грошові звіти, підписувала накладні, що підтверджували факт отримання нею товару, виручені від продажу товару кошти здавала позивачу згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру. Вказані письмові документи додані позивачем до матеріалів цивільної справи (а.с. 36-91). На підставі акту про результати перевірки цінностей від 25 березня 2015 року, акту зняття готівки в кіоску та інвентаризаційного опису товарів від цієї ж дати, з урахуванням підтвердженого факту самовільного завищення цін при реалізації товару, в кіоску було встановлено недостачу товару та розтрату готівкових коштів на суму 7138 гривень 24 копійки (а.с. 24-35). Відповідно до правил ст. 130 Кодексу законів про працю Українипрацівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Статтею 134 Кодексу законів про працю Українивстановлена відповідальність у повному розмірі шкоди, в тому числі, у випадках коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; шкоди завдано недостачею. За змістом ст. 136 Кодексу законів про працю України покриття шкоди, що перевищує середній місячний заробіток провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду. Судом встановлено, що відповідач була матеріально відповідальною особою та зобовязана була нести індивідуальну відповідальність за схоронність матеріальних цінностей, отриманих у підзвіт, своєчасну передачу власнику грошових цінностей, отриманих від реалізації товару, та допустила недостачу товару та розтрату готівкових коштів на суму 7138 гривень 24 копійки. Відповідно до положень ст. 135-3 Кодексу законів про працю України розмірзаподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів. Згідно Положення про інвентаризацію активів та зобовязань, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 02.09.2014 за № 879 для проведення інвентаризації на підприємстві розпорядчим документом керівника підприємства створюється інвентаризаційна комісія з представників апарату управління підприємства, бухгалтерської служби (представників аудиторської фірми, централізованої бухгалтерії, субєкта підприємницької діяльності - фізичної особи, яка здійснює ведення бухгалтерського обліку на підприємстві на договірних засадах) та досвідчених працівників підприємства, які знають обєкт інвентаризації, ціни та первинний облік (інженери, технологи, механіки, виконавці робіт, товарознавці, економісти, бухгалтери). Інвентаризаційну комісію очолює керівник підприємства (його заступник) або керівник структурного підрозділу підприємства, уповноважений керівником підприємства. У тих випадках, коли бухгалтерський облік ведеться безпосередньо керівником підприємства, інвентаризаційну комісію очолює керівник підприємства самостійно. Голова і члени інвентаризаційної комісії (робочих інвентаризаційних комісій) забезпечують додержання правил проведення інвентаризацій, повноту і точність внесення до інвентаризаційних описів (актів інвентаризації) даних про фактичні залишки активів та повноту відображення зобовязань, правильність та своєчасність оформлення матеріалів інвентаризації. Наявність активів при інвентаризації встановлюється шляхом обовязкового підрахунку, зважування, обміру. Переважування, обмір, підрахунок проводяться у порядку розміщення активів у приміщенні, де вони зберігаються. Встановлено, що інвентаризація товарно-матеріальних цінностей позивачем проведена у встановленому порядку. Зі змісту актів від 02 січня 2015 року та 25 березня 2015 року вбачається, що під час ревізії проводилося підрахунок конкретних товарно-матеріальних цінностей та готівкових коштів, розмір шкоди було визначено за фактичними втратами. Згідно зі ст. 138 Кодексу законів про працю України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу, зокрема факту порушення покладених на працівника трудових обовязків. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач у судове засідання не зявилася, заперечень на позов та доказів, що спростовують зазначені у позовній заяві обставини, не подала. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на законі, підтверджені матеріалами справи і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто, у випадку незгоди відповідача із цим рішенням, вона має змогу звернутися до Миронівського районного суду Київської області із заявою про перегляд цього рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 551 гривня 20 копійок, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією № 0.0.571886103.1 від 21 червня 2016 року. Понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь. На підставі викладеного, ст. ст. 24, 130, 134, 135-1, 135-3, 136, 138, 232 Кодексу законів про працю України,

Outcome: approved