Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] акціонерного товариства Содовий завод про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати, трьох відсотків річних та компенсації завданої моральної шкоди, обґрунтувавши свої вимоги тим, що з 22 травня 1996 року по 23 березня 2000 року він працював у відповідача [PERSON] акціонерного товариства Содовий завод. При звільнені з підприємства відповідач не провів з ним повного розрахунку. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 31.07.2012 року з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 809 грн. 05 коп. До теперішнього часу фактичного розрахунку з позивачем не здійснено у звязку з чим він змушений звернутися до суду з дійсним позовом. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надавши до суду заяву з проханням слухати справу без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Содовий завод» в судове засідання не зявився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, направив на адресу суду заяву в якій зазначив що не визнає позовні вимоги позивача. Дослідивши подані позивачем та відповідачем документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 22 травня 1996 року по 23 березня 2000 року він працював у відповідача [PERSON] акціонерного товариства Содовий завод. При звільнені з підприємства відповідач не провів з ним повного розрахунку. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 31.07.2012 року з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 809 грн. 05 коп. До теперішнього часу фактичного розрахунку з позивачем не здійснено. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоровю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобовязують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення. На підставі викладеного, суд вважає, що своїми діями відповідач порушивши вимоги законодавства про працю, що, в свою чергу, потягло порушення законних прав позивача при звільненні. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа. Організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки розглядом справи було встановлено, що відповідач фактично не розрахувався з позивачем при його звільненні, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не сплили. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. \~\~\~\~\~\~Оскільки передбачене ст.117 КЗпП України стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не є санкцією в розумінні Закону, то спір про стягнення середнього заробітку за\~\~весь час затримки розрахунку є спором про стягнення заробітної плати, та ці виплати входять до переліку зобов'язань, на які не поширюється дія мораторію відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до п.2 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. \~\~\~\~\~\~ З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки № 31-9698 від 17.09.2015 року, виданої ВАТ «Содовий завод», середній заробіток [PERSON] за два останніх місяці роботи складає 16,95 грн. При цьому суд враховує, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Вираховуючи середньоденний заробіток, суд виходив із довідки про заробітну плату та середнього заробітку за два останні місяці роботи 4 грн. 16 коп. х 3876дн. =16124 грн. 16 коп. \~\~\~\~\~\~\~ Щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати, суд зазначає наступне. \~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. \~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. \~\~\~\~\~\~\~\~Статтею 7 Закону передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. \~\~\~\~\~\~\~\~Позивачем не надано доказів на підтвердження виплати йому заборгованості, та даних про відмову власника або уповноваженого ним органу у виплаті компенсації. Крім того, в матеріалах справи відсутні дані про заборгованість по місяцях, за які вона утворилася. \~\~\~\~\~\~ За таких підстав суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати не підлягають задоволенню. Відповідно до положень\~\~статті 625 ЦК України,боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу\~\~кредитора зобов'язаний\~\~сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи норми Закону України « Про оплату праці» та статті 115 КЗпП України, суд приходить до висновку про те, що відносини стосовно виплати заробітної плати за своєю\~\~природою є трудовими, а це\~\~ цивільними,щодо яких\~\~передбачений\~\~такий вид відповідальності за порушення грошового зобов'язання. ( стаття 625 ЦК України) Таким чином, суд приходить до висновку про те, що до заборгованості\~\~по заробітній платі не підлягають застосуванню\~\~положення\~\~ статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох відсотків річних, як\~\~про це просить позивач, тому у цій частині позовних вимог теж необхідно їй\~\~відмовити. В частині стягнення моральної шкоди, суд вважає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. Аналіз чинного законодавства дає підстави суду робити висновок, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд\~\~враховує конкретні обставини справи, характер\~\~та ступень\~\~моральних страждань позивача. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивача\~\~про\~\~відшкодування на його користь\~\~моральної шкоди, хоча і ґрунтуються на діючому законодавстві України, але вони не можуть бути задоволені в повному обсязі, оскільки суд не може погодитись із запропонованим\~\~позивачем розміром відшкодування моральної шкоди. Але приймаючи до уваги ті обставини, що позивач мав незручності з приводу порушення відносно нього законодавства, що обумовлюється тим, що позивач, хвилювався, зазнав моральних страждань. Враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що буде доцільним та справедливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1500,00 грн. Згідно ч.3 ст.6 ЗУ «Про\~\~судовий збір» за\~\~подання\~\~позовної\~\~заяви,\~\~що має одночасно майновий і немайновий\~\~характер,\~\~судовий\~\~збір\~\~сплачується\~\~ за\~\~ ставками, встановленими\~\~ для\~\~ позовних\~\~ заяв\~\~ майнового\~\~та\~\~немайнового характеру. Пунктом 1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про\~\~судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі\~\~-\~\~за\~\~подання\~\~позовів про стягнення заробітної плати,\~\~поновлення на роботі та за іншими вимогами,\~\~що випливають із трудових правовідносин. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial