Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовом в якому просив: - витребувати від [PERSON] на його користь належній йому кошти в сумі 160000 грн., які відповідач незаконно, без відповідної правової підстави, отримав 29.04.2010 року, стягнувши з відповідача на його користь вказану суму грошей; - стягнути з [PERSON] на його користь усі судові витрати, понесені ним під час розгляду справи (а.с.3-7). В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат [PERSON] підтримали позов, посилаючись на ті обставини, що 29.04.2010 року відповідач без достатніх правових підстав, отримав від позивача суму грошей, яка на той момент дорівнювала 160000 грн., і які відповідач відмовляється повернути позивачеві. Наполягають, що наявний у справі договір купівлі - продажу автомобілю від 29.04.2010 року (а.с.9) є нікчемним з правової точки зору, а тому не породжує будь - яких правових наслідків, так як зазначену угоду було складено без додержання вимог діючого законодавства, в тому числі без попереднього зняття автомобілю з відповідного обліку у зв'язку із його відчуженням. Окрім того, зазначають, що посилання сторони відповідача на факт надання відповідачем позивачу генеральної довіреності, є безпідставними, оскільки оформлення купівлі - продажу автомобіля шляхом видачі генеральної довіреності не відповідає вимогам законодавства. Відповідач та його представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що позивач, на виконання умов договору купівлі - продажу автомобілю від 29.04.2010 року (а.с.9) передав відповідачу 20000 доларів США, що станом на 29.04.2010 року дорівнювало 160000 грн., у зв'язку з чим відповідач склав та підписав розписку (а.с.10). Зазначають, що в той же день, на виконання умов названого договору, відповідач передав позивачеві автомобіль, віддавши йому документи й ключі на транспортний засіб, а сам автомобіль, перегнав з території орендованої ПП «Камея», де він (транспортний засіб) постійно зберігався, на територію Навчально - курсового комбінату ДП «Іллічівський морський торговельний порт». Крім того, зазначають, що грошові кошти не передавались у власність чи користування відповідачу, а їх було отримано від позивача як предмет договору купівлі - продажу автомобілю від 29.04.2010 року, факт укладання якого, на їхню думку, також підтверджується генеральною довіреністю від 29.04.2010 року (а.с.11), за якою відповідач уповноважив позивача бути його представником, в тому числі і під час продажу від його (відповідача) імені автомобілю. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з'ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.04.2010 року сторони підписали договір купівлі - продажу автомобіля марки «VOLVO», 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], у відповідності до п.5 якого відповідачем було складено генеральну довіреність, за якою він уповноважив позивача зняти з обліку та переоформити на своє ім'я зазначений автомобіль (а.с.9). Згідно довіреності від 29.04.2010 року, посвідченої приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за №601, відповідач уповноважив позивача бути його представником, в тому числі і під час продажу належного йому автомобілю марки «VOLVO», 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.11). Згідно розписки від 29.04.2010 року відповідач отримав від позивача гроші в сумі 160000 грн. за купівлю - продаж автомобіля марки «VOLVO», 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.10). Станом на 28.03.2014 року згідно даних АІПС УДАІ ГУМВС України в Одеській області та НАІС ДДАІ МВС України автомобіль марки «VOLVO», 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований на ім'я відповідача, на підставі біржової угоди №гр.-092503 від 15.08.2007 року (а.с.67-69). У відповідності до вимог ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позиції сторони відповідача в частині існування договору купівлі - продажу автомобілю, так як зміст та умови наявного у справі договору не відповідають вимогам закону. Окрім того, суд вважає обгрунтованим посилання сторони позивача на факт недодержання відповідачем вимог закону, щодо обов'язковості зняття з реєстрації транспортного засобу перед його відчуженням. Відповідно вимог до ч.4 ст.13 Закону України «Про власність», чинної на час виникнення спірних правовідносин, законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна. Так, з п.п.40, 42 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 pоку №1388 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2009 pоку №1371), вбачається, що необхідною передумовою продажу автомобіля є подання власником автомобіля підрозділу Державтоінспекції заяви про зняття автомобіля з обліку у зв'язку із його відчуженням. Відповідно до п.42 вказаного Порядку у разі коли транспортний засіб знімається з обліку у зв'язку з його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті) або на копії реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію на пластиковій основі, робиться запис: «Транспортний засіб знято з обліку для реалізації в межах України». Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, та, у відповідності до вимог частиною 2 названої статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок iншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстра-тивного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки без підставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. До таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 02.10.2013 року, яка прийнята за результатом перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.335 ЦПК України, у справі №6-88цс13, та в силу імперативних положень ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою у правозастосуванні. Сторонами у даному випадку не було дотримано форми та порядку укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу (а.с.9), що має наслідком його нікчемність (ст.ст.203, 210, 215 ЦК України). У відповідності до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Враховуючи викладене, виконання за нікчемним правочином є безпідставним, а отримане майно (гроші) в порядку такого виконання підлягає поверненню iншiй стороні згідно положень ст.1212 ЦК України. Відповідно до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Із пояснень свідків сторони відповідача ([PERSON], [PERSON], [PERSON].) вбачається, що у квітні 2010 року автомобіль марки «VOLVO», 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] нібито перегнали з території орендованої ПП «Камея» на територію Навчально-курсового комбінату ДП «Іллічівський морський торговельний порт», у зв'язку із фактичним переданням його позивачеві, як покупцю. Однак суд критично оцінює зазначені покази свідків, так як вони спростовуються наявними у справі письмовими доказами (а.с.71, 72) та показами свідка [PERSON] Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Загальна сума сплаченого позивачем судового збору складає 2080,10 грн. (а.с.2, 7, 42, 57). На підставі вищевикладеного суд вважає, що позов є доведеним і підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved