Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 22.10.2018 року звернувся [PERSON] із позовом до Державного підприємства Міністерства оборони «Південьвійськбуд» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19.08.2015 року наказом № 71 о/с його було призначено на посаду тимчасово виконуючого обов'язки ТВО директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд». 31.12.2015 року [PERSON] було звільнено із займаної посади. У день звільнення розрахунок з позивачем Державним підприємством Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» проведений не був. Станом на момент звернення до суду заборгованість із заробітної плати позивача становить 18 331 грн. 55 коп. Також позивач зазначив, що оскільки станом на момент подання позовної заяви, відповідачем не виплачені належні позивачу при звільненні суми заробітної плати, то необхідно застосувати вимоги ст. 117 КЗпП України, відповідно до яких загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати складає 125509,12 грн. Крім того, позивач зазначив, що протиправною бездіяльністю відповідача йому завдано моральну шкоду. У подальшому, позивачем були уточнені позовні вимоги, де він зазначив, що з відзиву на позовну заяву він дізнався, що його не було звільнено з Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд». Відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 31 грудня 2015 року № 35-ДП [PERSON] був відсторонений від виконання своїх посадових обов'язків відповідно до ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року по кримінальному провадженню № 1-кс/522/20085/15. Відповідно до цієї ухвали суду строк дії відсторонення від посади сплинув - 09.02.2018 року. Строк відсторонення від посади продовжений не був, а тому позивач, після зміни запобіжного заходу з'явився до підприємства, проте до праці він допущений не був, про що був складений акт від 11.05.2016 року. Такі дії відповідача він вважає незаконними, а тому враховуючи наведене позивач просив: - стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» на користь [PERSON] заборгованість в сумі 18 331,55 грн., яка складається з авансового звіту 11419,31 грн. та заробітної плати в розмірі 6912,24 грн. - стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» на користь [PERSON] 109998,76 грн. середнього заробітку за весь час незаконного відсторонення від посади. - стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» на користь [PERSON] 150 000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати. Ухвалою суду від 23.10.2018 року було відкрито провадження по цивільній справі, відповідачу було визначено п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач зазначив, що він не погоджується із позовними вимогами посилаючись на настпне: У відношенні [PERSON] 10.09.2015 року було розпочато досудове розслідування за № 42015161010002976 відповідно до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно вчинення [PERSON] правопорушення, що за ознаками відповідає кримінальному правопорушенню, передбаченому ч. 4 ст. 368 Кримінального кодексу України. Відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 31 грудня 2015 року № 35-ДП [PERSON] був відсторонений від виконання своїх посадових обов'язків відповідно до Ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року по кримінальному провадженню № 1-кс/522/20085/15. Таким чином, [PERSON] було відсторонено від тимчасового виконання обов'язків директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» з 31.12.2015 року, а не звільнено, як про це вказує позивач. Жодного наказу ДП МОУ «Південьвійськбуд» про звільнення [PERSON] не існує. У зв'язку із тим, що [PERSON] не звільняли з посади т.в.о. директора, та до невиплачених [PERSON] коштів не можуть застосовуватися положення ч. 1 ст. 47 КЗпП України. Крім того, згідно з довідкою ДП МОУ «Південьвійськбуд», станом на 01.11.2018 року по бухгалтерському обліку в оборотно-сальдовій відомості по рахунку 662 «Розрахунки з депонентами» за громадянином [PERSON] рахується невиплачена заробітна плата, нарахована в 2015 році в розмірі 6912,24 грн. Проте, жодного разу задля отримання зазначених коштів [PERSON] до ДП МОУ «Південьвійськбуд» не звертався. Таким чином, у зв'язку із тим, що кримінальне провадження в справі № 522/24490/15-к досі триває, підстави, що призвели до відсторонення не усунуті. Отже, [PERSON] не було звільнено, а тільки відсторонено від виконання посадових обов'язків, у зв'язку з чим трудові відносини з ДП МО України «Південьвійськбуд» продовжуються. На підставі цього в ДП МО України «Південьвійськбуд» не виникає обов'язків щодо відшкодування нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Враховуючи наведене, відповідач вважає, що жодні трудові права [PERSON], зазначені в позові, не порушені, а позовна заява [PERSON] до ДП МО України «Південьвійськбуд» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди є необґрунтованою та безпідставною, а отже такою, що не підлягає задоволенню. У судовому представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. 14.08.2015 року наказом Міністра оборони України № 27-ДП [PERSON] було призначено на посаду тимчасово виконуючого обов'язки ТВО директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд». Так, 10.09.2015 року було розпочато досудове розслідування за № 42015161010002976 відповідно до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України. 04.12.2015 року, у рамках вказаного кримінального провадження, [PERSON] було пред'явлено підозру за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року по кримінальному провадженню № 1-кс/522/20085/15 [PERSON] було відсторонено від посади до 09.02.2016 року. Відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 31 грудня 2015 року № 35-ДП [PERSON] був відсторонений від виконання своїх посадових обов'язків відповідно до Ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року по кримінальному провадженню № 1-кс/522/20085/15. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 154 КПК України відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу. Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу. Строк відсторонення від посади продовжений не був, а тому позивач мав законні підстави приступити до праці, починаючи із 10.02.2016 року. Проте, не надавши йому такої можливості 03.03.2016 року наказом №6-ДП тимчасове виконання обов'язків директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» було покладено на Тульчинського І.В. 11.05.2016 року, відповідно до акту, наданого позивачем, він разом із адвокатами Тірзікян С.Г. та Готіна О.М. з'явився до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» із бажанням приступити до праці, проте допущений до неї не був. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ст. 1 даної Конвенції, метою цієї Конвенції є термін «заробітна плата», який означає, що незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Відповідно до ст. 12 Конвенції, заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу. Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Відповідно до довідки Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» № 69 від 31.03.2017 року станом на 22.03.2017 року перед [PERSON] є заборгованість у розмірі 18 331,55 грн, яка скаладається з авансового звіту 11419,31 та заробітної плати у розмірі 6912,55 грн. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 10 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв'язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100,- середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно з п.8 Порядку, - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд вважає за необхідне розраховувати середній заробіток за період з 11.05.2016 року, тобто з дати, коли позивач не був допущений до праці до дня подачі позову, а саме 19.10.2018 року. Розрахунок середньої заробітної плати проводиться на підставі ч.2, 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100). Термін розрахунку - останні два повних робочих місяці (тобто листопад-грудень 2015 року. Середньоденна заробітна плата складає: 4134,69 грн. (листопад 2015 року) + 3709,52 грн. (грудень 2015 року ) 44 робочі дні за два місяці (21 робочий день у листопаді 2015 року) та 23 робочих дні в грудні 2015 року = 178,28 грн. ( п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100). 178,28 грн. х 617 робочі дні = 109998,76 грн. Крім іншого, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до п.3 ч.2ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Право на працю є основним конституційним правом громадян України. Згідно зі статтею 43 Конституції України право на працю визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Відповідно до статті 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачеві [PERSON] протиправними діями відповідача були завдані немайнові втрати спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у його житті, а саме: не виплата заробітної плати та безпідставний не допуск до праці позбавили засобів для існування його та його багатодітньої родини, що спричинило порушення нормальних умов життя, постійні нервові стреси. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про стягнення з Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі та авансового звіту в сумі 18331,55 (Вісімнадцять тисяч триста тридцять одну гривню 55 копійок); середній заробіток за за весь час вимущеного прогулу у розмірі 109998,76 (Сто дев'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто вісім гривень 76 копійок), моральну шкоду в розмірі 150 000,00 (сто п'ятдесят тисяч гривень). Відповідно до ст. 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, розмір судового збору, який підлягає стягненню з позивача дорівнює 1,5% від суми, яка підлягає стягненню (моральна шкода), а саме 2250 (дві тисячі двісті пятдесят) гривень. Розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити.

Outcome: approved