Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 19 січня 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини усіх видів його заробіток (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 04\~листопада 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що з вересня 2015 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] . З вересня 2020 року сторони проживають окремо. Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач не надає добровільної допомоги на утримання дитини. Відповідач працевлаштований, у липні 2020 року купив квартиру за адресою: [ADDRESS] , інших аліментних зобов`язань не має. 04 листопада 2020 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, але ухвалою від 28 грудня 2020 року № 263/13442/20 відмовлено у видачі судового наказу, оскільки відомості щодо місця реєстрації [PERSON] відсутні. Копія указаної ухвали отримана позивачем у січні 2021 року. У зв`язку з чим позивач просить стягнути аліменти, починаючи з 04 листопада 2020 року. Відповідач не скористався своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направив. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 лютого 2021\~року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю, в якій вона підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги він визнав у повному обсязі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Центральним районним у м. Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 07 вересня 2016 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] до [PERSON] Відповідно до довідки про склад сім`ї та акта про фактичне проживання від 15 січня 2021 року, виданої КСН «Новоселівка», [PERSON] та її донька [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Мотиви суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27\~лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, визначаючи належний до стягнення з відповідача розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. 182 СК України, право дитини на достатній рівень життя, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, та вважає, що належним розміром аліментів на дитину є 1/4 частини доходу відповідача, що відповідатиме вимогам закону та не порушуватиме прав як позивача, так і відповідача. Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів, починаючи з дня її звернення до суду із заявою про видачу судового наказу - 04 листопада 2020 року, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Частиною 2 статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: 1) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; 2) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Відповідна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 756/14483/18, провадження № 61-14531св19. Як убачається із ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28\~грудня 2020 року № 263/13442/20 [PERSON] відмовлено у видачі судового наказу у зв`язку з тим, що відомості щодо місця реєстрації боржника [PERSON] відсутні. Разом із тим, позивачем не представлено суду належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, оскільки відмова суду у видачі судового наказу про стягнення аліментів не свідчить про ухилення відповідача від сплати аліментів, так як не залежала від його дій та волі. На підставі викладеного, враховуючи, що позивачем не підтверджено наявність підстав для стягнення аліментів з відповідача за період з 04 листопада 2020 року (дата звернення із заявою про видачу судового наказу) по 19 січня 2021 року (дата звернення до суду з позовною заявою), необхідно дійти висновку, що вимога про стягнення аліментів за минулий час є безпідставною. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, а позивач звільнена від сплати судового збору в силу вимог п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», необхідно дійти висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь держави половини судового збору, тобто 420,40 грн.

Outcome: partial