Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом звернулось АТ «Комерційний банк «ПриватБанк», в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 12.08.2011 року в загальному розмірі 134702,55 грн та судові витрати у розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на те, що 12.08.2011 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви приєднання, який складається із самої заяви та запропонованих ПАТ КБ «Приватбанк» «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті. Відповідач отримав кредит у розмірі 4000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач кредитні зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим станом на 31.01.2020 р. утворилась заборгованість в сумі 134702,55 грн, а саме: заборгованість за тілом кредиту - 3986,56 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 12.08.2011 року по 31.07.2018 року в розмірі 130715,99 грн. Відповідач надав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, посилаючись на необґрунтованість розрахунку заборгованості за процентами. Крім того, заявив про застосування строку позовної давності. Позивач також надав відповідь на відзив, в якій посилався на необґрунтованість доводів відповідача. Представник позивача, відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 12.08.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, копія якої долучена до матеріалів справи. [PERSON] отримала кредитну картку, строк дії останньої 31 березня 2018 року, з встановленим банком кредитним лімітом, який з 07.11.2012 року складав 4000 грн, здійснювала витрати та платежі на погашення заборгованості. З 21 травня 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. З виписки з особового рахунку позичальника та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідач систематично користувалася кредитною карткою в межах встановленого банку кредитного ліміту та здійснювала платежі на погашення заборгованості. Через несвоєчасність погашення кредитної заборгованості позивачем станом на 31.01.2020 р. нарахована заборгованість в розмірі 134702,55 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 3986,56 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 12.08.2011 року по 31.07.2018 року в розмірі 130715,99 грн. Суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог за наведеним розрахунком, дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано отримання ним кредитних коштів та наявності заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3986,56 грн, що підтверджується банківською випискою з особистого рахунка відповідача. Проте позивачем не обґрунтовано розрахунок заборгованості за кредитним договором з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 8 ст. 49, ч. 2 ст. 53 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Банку забороняється встановлювати процентні ставки та комісійні винагороди на рівні нижче собівартості банківських послуг у цьому банку. Судом встановлено, що позивачем змінювався розмір процентної ставки за кредитними картками. Так, до кожних нових витрат, здійснених за карткою «Універсальна» у відповідний період, ставка за використання кредитних коштів становила з 12.08.2011 року 30 % річних, з 01.09.2014 року 34,8 % річних, з 01.04.2015 року 43,2 % річних. Відповідна процента ставка продовжувала застосовуватися до витрат, здійснених в період її дії. Разом з тим, останні витрати за кредитною карткою були здійснені відповідачем 27.04.2014 року, а отже розмір процентної ставки, що підлягає застосуванню під час розрахунку заборгованості за процентами становить 30,00% річних. Крім того, судом встановлено, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, здійснений з розрахунку 365 днів у році. З розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем, та з виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що, зокрема, з 31.05.2014 року позивач розпочав здійснювати банківську операцію «списання процентів за користування кредитом», з 01.06.2014 року - також нарахування пені, за рахунок яких стала збільшуватися база, на яку нараховуються проценти за користування кредитними коштами, а з 30.05.2014 року отримана таким чином сума заборгованості за процентами двічі подвоювалася, що свідчить про те, що позивач став використовувати для розрахунку заборгованості за процентами подвійний коефіцієнт, а отже, банком стала використовуватися формула нарахування процентів N*M/365*(2 або 1)*Y=Z, де N - заборгованість за кредитом (поточне тіло кредиту, нараховані проценти та санкції (в попередньому місяці), M - процентна ставка, 365 - кількість днів у році, 2 або 1 - коефіцієнт процентної ставки (1 - застосовується у разі належного виконання зобов`язань, 2 - підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості), Y - кількість днів за які здійснюється нарахування, Z - сума нарахованих процентів. Крім того, до такої частини бази заборгованості, на яку нараховувалися проценти, застосовувалася процентна ставка, яка була актуальна на день нарахування процентів. В розрахунку позивача, наданого для обґрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості за період з 12.08.2011 року по 31.01.2020 року позивач виклав відомості про розмір тіла кредиту для кожного періоду, за який здійснено такий розрахунок, кількість днів в кожному періоді, розмір заборгованості за процентами та сума коштів, яка була віднесена позивачем на погашення заборгованості за процентами. Судом встановлено, що під час розрахунку заборгованості за процентами банком використовується формула нарахування процентів, яка не відповідає умовам договору, вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 1048 ЦК України, зі змісту яких випливає, що проценти нараховуються лише на суму позики, а також вимогам, передбаченим ч. 2 ст. 550 ЦК України, відповідно до яких проценти на неустойку не нараховуються. Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №325/1163/16-ц. Посилання позивача про те, що такий метод нарахування процентів за рахунок капіталізації раніше нарахованих процентів та неустойки, передбачений Умовами та правилами надання банківських послуг не спростовує висновок суду з таких підстав. Суд не бере до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, оскільки позивачем залишилось не доведеним, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору, а саме те, що вони укладені в один день, тобто в день підписання позичальником заяви позичальника, і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року, відповідно до якої за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Оскільки судом встановлено, що позивачем була запроваджена формула розрахунку заборгованості за процентами, яка суперечить вимогам закону та умовам договору, суд дійшов висновку про те, що вказаний розрахунок в частині нарахування заборгованості за процентами є необґрунтованим. В зв`язку з тим, що судом встановлена необґрунтованість вказаного розрахунку процентів, та жодна із сторін не скористалась своїм правом самостійно подати до суду висновок експерта або заявити клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи, суд дійшов висновку про те, що розмір процентів за користування кредитом, має вираховуватися, виходячи з формули нарахування процентів на заборгованість: N*M/365*Y=Z, де N - поточне тіло кредиту, M - процентна ставка, 365 - кількість днів у році, Y - кількість днів за які здійснюється нарахування, Z - сума нарахованих процентів, замість формули, де N - заборгованість за кредитом (поточне тіло кредиту, нараховані проценти та санкції (в попередньому місяці). Крім того, судом встановлено, що хоча в розрахунку позивача відсутні відомості про нарахування процентів у період з 27.04.2014 року по 29.04.2014 року, що складає 3 дні, вказаний період був врахований у наступному періоді з 30.04.2014 року по 25.05.2014 року, що складає 26 днів (3986,56 * 30 % (/100) / 365 * (3 + 26) (днів) = 95,02 (грн). А отже, отримуємо такий розрахунок: у період з 27.04.2014 року по 31.03.2018 року, що відповідає 1435 дням, тіло кредиту дорівнювало 3986,56 грн. Враховуючи те, що процентна ставка, яка застосовувалася позивачем для витрат, здійснених за 27.04.2014 року, дорівнювала 30 % річних, отримуємо такий розрахунок: 3986,56 * 30 % (/100) / 365 * 1435 (днів) = 4701,96 (грн). Також позивачем не обґрунтовано розрахунок в частині заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, нарахованих після 31.03.2018 року, з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Оскільки судом встановлено, що остання кредитна картка, на підставі якої відповідач користувався кредитним лімітом, мала строк дії до 31 березня 2018 року, що відповідає строку кредитування, іншого строку дії договору та інших умов виконання зобов`язань сторони не передбачили, суд дійшов висновку про те, що нарахування процентів за кредитним договором після спливу вказаного строку припиняється, що відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вказала на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості за процентами, що виникла за період з 01 квітня 2018 року по 31 липня 2018 року, та за який позивач просить стягнути заборгованість, є необґрунтованими. Крім того, судом встановлено, що позивачем за рахунок автоматичного списання грошових коштів з іншої карти відповідача позивачем були спрямовані грошові кошти в розмірі 51,33 грн на погашення заборгованості за пенею, що не відповідає вимогам закону та умовам договору з таких підстав. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Судом не встановлено наявність умов кредитного договору щодо розміру неустойки. Посилання позивача про те, що вказаний розмір передбачений Умовами та правилами надання банківських послуг не спростовує висновок суду з підстав, що наведені вище. Крім того, при нарахуванні відповідачу заборгованості за пенею та штрафом позивачем не враховані положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року та який набув чинності з 15 жовтня 2014 року (далі - Закон № 1669 -УП). Відповідно до ст. 2 Закону № 1669-УП на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особа підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до ч.ч.1, 2 , 3 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669 -УІІ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. На виконання абзацу 3 п.5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. у № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». 02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Пунктом 1 та 3 вказаного Розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»; розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053». Судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання відповідача є м. Костянтинівка Донецької області, яке відповідно до розпоряджень КМУ від 30.10.2014 р. та від 02.12.2015 р. входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Оскільки судом була встановлена необґрунтованість нарахування пені відповідачу, та, разом з тим, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що ним на погашені пені були спрямовані кошти відповідача в розмірі 51,33 грн, суд дійшов висновку про необхідність віднести вказану суму на погашення заборгованості за процентами за користування кредитом, що відповідає черговості погашення вимог за грошовим зобов`язання, передбаченої ст. 534 ЦК України. А отже, отримуємо такий розрахунок: 4701,96 грн - 51,33 грн = 4650,63 (грн). Також судом встановлено, що за рахунок поповнення карти платежами в розмірі 114,90 грн від 09.02.2018 року, по 196,26 грн від 12.02.2018 року та 07.03.2018 року, а всього в розмірі 507,42 грн, вказані кошти були спрямовані позивачем на погашення заборгованості за пенею. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2018 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», Костянтинівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та повернення безпідставно утриманих коштів позов [PERSON] було задоволено. Зокрема, вказаним рішенням визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 13 червня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за № 5439, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» невиплачених в строк відповідно до умов кредитного договору б/н від 12.08.2011 року в сумі 50895,74 грн., з урахуванням заборгованості: за кредитом у розмірі 3986,56 грн., за відсотками у розмірі 38329,76 грн., з пені та комісії у розмірі 3298,67 грн., по штрафу у розмірі 2280,75 грн., за період з 12.08.2011 року по 30.04.2017 року. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] утримані грошові кошти у розмірі 507 грн 42 коп. А отже, суд не враховує вказану суму для розрахунку заборгованості [PERSON] . Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно х ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Враховуючи те, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом 07 березня 2020 року, що підтверджується відміткою, здійсненою оператором поштового зв`язку, та судом було встановлено що кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом, що відповідає строку дії картки, було 31 березня 2018 року, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги були пред`явлені позивачем в межах строку загальної позовної давності. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 12.08.2011 року станом на 31.01.2020 року, яка включає: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3986 гривень 56 копійок, заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 4650 гривень 63 копійки, а всього в розмірі 8637 гривень 19 копійок. В задоволені іншої частини позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 134,78 грн.

Outcome: partial