Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області 18 травня 2018 року надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона, неодноразово уточнивши вимоги (в останній раз 19 листопада 2018 року т. 2, а. с. 99 - 103), просить: визнати дії Державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр Держпраці» Кабінету Міністрів України (далі - ДП «ДЕТЦ») незаконними щодо порушення прав [PERSON] у сфері трудових відносин, а саме: поновлення [PERSON] на посаді 23 лютого 2018 року, а потім звільнення за власним бажанням 10 липня 2014 року; визнати запис у наказі ДП «ДЕТЦ» від 23 лютого 2018 року № 22к у п. 1 у частині звільнення [PERSON] з посади з 26 березня 2012 року недійсним та змінити дату звільнення у наказі на 10 липня 2014 року та у п. 40 трудової книжки змінити на 10 липня 2014 року; зобов`язати ДП «ДЕТЦ» на користь [PERSON] сплатити середній заробіток з урахуванням індексації, тарифу за кваліфікацією - 1800 грн. у період з 23 червня 2012 року по 10 липня 2014 року за вимушені прогули у розмірі 144 002 грн. 70 коп. Вимоги [PERSON] мотивує тим, що 23 лютого 2018 року вона приїхала до ДП «ДЕТЦ» у м. Мирноград на запрошення адміністрації для вирішення питання про визнання недійсним наказу від 06 січня 2010 року № 5к про незаконне звільнення її з роботи ДП «ДЕТЦ». Наказом ДП «ДЕТЦ» від 23 лютого 2018 року № 21к наказ від 06 січня 2010 року № 5к про звільнення [PERSON] визнаний недійним, про що вчинений запис у трудовій книжці. Скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення працівника на роботі та вирішення питання про сплату працівнику середнього заробітку, однак 23 лютого 2018 року юрист [PERSON] та директор [PERSON] ДП «ДЕТЦ» примусили позивача написати заяву про звільнення з 26 березня 2012 року, оскільки, за їх доводами, так правильно юридично. Позивач була схвильована, розгубилася та написала цю заяву, однак їй навіть не надали час подумати, переконували її, що це буде якнайкраще. У трудову книжку повторно внесений запис про звільнення її з посади 26 березня 2012 року. Про цю помилку позивач здогадалася, коли приїхала додому, однак відповідно до п. 6 ст. 40, ст. 235 КЗпП України її повинні були поновити на роботі, а потім звільнити за власним бажанням з 11 липня 2014 року. Тому з 2012 року по 2014 рік позивач не мала можливості влаштуватися на роботу та цих два роки не мала засобів до існування. Із жодним наказом про поновлення на роботі та звільнення позивача не було повідомлено у передбачений законом строк, що є порушенням її трудових прав. Саме органи прокуратури змусили відповідача у 2018 році виконати рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2011 року, тобто лише через 9 років. Позивач написала другу заяву про звільнення її з посади 11 липня 2014 року і надіслала її до ДП «ДЕТЦ» наступного дня, однак директор безпідставно посилається на первісну заяву. Позивач вважає, що її незаконно звільнили 06 січня 2010 року та у подальшому ДП «ДЕТЦ» перешкоджали та не виконували рішення суду першої інстанції. Наведені порушення завдали позивачу душевних страждань, вона постійно перебуває у пригніченому стані, втратила спокій, її почуття та психологічний стан погіршився. За наведених обставин, посилаючись на положення ст. ст. 116, 117 235 КЗпП України позивач просить позовні вимоги задовольнити (т. 1, а. с. 3 - 10, 53 - 58, 74 - 80, 84 - 90). На погоджуючись із заявленими вимогами, відповідач ДП «ДЕТЦ» 24 липня 2018 року подало до суду відзив на позов, який мотивований тим, що вимоги щодо визнання незаконними дій відповідача та поновлення її на роботі 23 лютого 2018 року з наступним звільнення за власним бажанням з 11 липня 2014 року, визнання недійним наказу ДП «ДЕТЦ» від 23 лютого 2018 року № 22к у частині звільнення з посади позивача з 26 березня 2012 року, зміни у дату звільнення на 11 липня 2014 року, внесення відповідних записів до трудової книжки позивача є незаконними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2011 року у справі № 2-7/11 визнаний недійсним наказ начальника ДП «Донецький експертно-технічний центр національного науково-дослідницького інституту промислової безпеки та охорони праці» від 06 січня 2010 року № 5к про звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26 березня 2012 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2011 року залишено без змін. Після постановлення Апеляційним судом Донецької області указаної ухвали позивач неодноразово зверталася до відповідача з численними заявами та скаргами на дії адміністрації щодо невиконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 02 грудня 2011 року, однак при цьому жодного разу не надала відповідачу трудову книжку для внесення відповідного запису про скасування наказу про звільнення та не з`явилася до адміністрації підприємства і не приступила до роботи. Зміст статті 235 КЗпП України зазначає, що навіть у тих випадках, коли суд поновлює незаконно звільненого працівника на роботі, це не означає, що дії роботодавця з виконання рішення суду про поновлення на роботі мають бути вчинені негайно після оголошення рішення суду незалежно від волі працівника, поновленого судом на роботі, оскільки визнане судом право на поновлення на роботі має приватний характер, тому його не можна реалізовувати без волевиявлення цього працівника. Не дивлячись на те, що відповідач не зобов`язаний з власної ініціативи вчиняти дії, спрямовані на поновлення позивача на роботі, підприємством було вжито заходів щодо виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 02 грудня 2011 року. Відповідачем на адресу позивача направлений лист від 05 лютого 2018 року вих. № 93 з пропозицією з`явитися на підприємство 15 лютого 2018 року, який отриманий позивачем 14 лютого 2018 року, однак 15 лютого 2018 року позивач не з`явилася. 15 лютого 2018 року відповідач повторно направив на адресу позивача лист № 140 про необхідність з`явлення до підприємства 23 лютого 2018 року для з`ясування намірів позивача щодо продовження роботи на підприємстві. 23 лютого 2018 року [PERSON] прибула на підприємство, надала трудову книжку та заявила про необхідність внесення змін до записів в її трудову книжку відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 02 грудня 2011 року. 23 лютого 2018 року відповідачем виданий наказ № 21к, відповідно до якого внесені зміни до записів у трудовій книжці позивача у частині визнання недійсним запису від 06 січня 2010 року № 38 про звільнення у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, що перешкоджає продовженню роботи. З наказом від 23 лютого 2018 року № 21к позивач ознайомлена під підпис. Відповідно до цього наказу до трудової книжки позивача внесений запис від 23 лютого 2018 року № 39, відповідно до якого запис від 06 січня 2010 року визнаний недійсним. 23 лютого 2018 року позивачем подано заяву про звільнення її з посади за власним бажанням з 26 березня 2012 року, про що позивач просила видати відповідний наказ. Внесення записів до трудових книжок працівників здійснюється відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція). Відповідно до п. 2.27 Інструкції, запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис, - наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи. Після дати набуття законної сили рішенням суду, позивач на роботу не вийшла, таким чином останнім днем роботи позивача на підприємстві, тобто датою звільнення, є саме - 26 березня 2012 року. На підставі указаної заяви позивача від 23 лютого 2018 року відповідачем виданий наказ № 22к, згідно з яким [PERSON] , експерта з промислової безпеки Маріупольського комплексного відділу, звільнено за власним бажанням з 26 березня 2012 року на підставі ст. 38 КЗпП України. З цим наказом [PERSON] ознайомлена під підпис. У день звільнення [PERSON] видана трудова книжка та копія наказу про звільнення, про що свідчить її особистий підпис в особовій картці працівника. Отже, звільнення позивача відбулося на підставі її власної заяви у повній відповідності до норм чинного законодавства. Посилання позивача на примус з боку адміністрації підприємства, введення її в оману та неправильне зазначення дати звільнення є безпідставними та необґрунтованими. При складанні заяви про звільнення від 23 лютого 2018 року позивач перебувала в адекватному стані та повністю усвідомлювала наслідки своїх дій. Жодного тиску з боку адміністрації відповідача на позивача при складанні заяви про звільнення не здійснювалося. 07 березня 2018 року на адресу підприємства надійшла заява позивача від 24 лютого 2018 року про зміну дати звільнення з 26 березня 2012 року на 23 лютого 2018 року в наказі № 22к від 23 лютого 2018 року та зміну запису № 40 в її трудовій книжці. У якості підстав для задоволення заяви позивача, вона вказувала на введення її в оману щодо дати звільнення юрисконсультом відповідача [PERSON] . При цьому жодних правових підстав, передбачених чинним законодавством для внесення змін у трудову книжку або визнання недійсним наказу про звільнення позивачем у заяві від 24 лютого 2018 року, зазначено не було. 15 березня 2018 року відповідачем на адресу позивача направлений лист № 247, в якому роз`яснювалась відсутність будь-яких правових підстав для внесення змін до записів у трудову книжку позивача та наказу від 23 лютого 2018 року № 22к. Крім цього, позивачу додатково повідомлено, що особа на прізвище [PERSON] з ініціалами [PERSON] на підприємстві ніколи не працювала, у зв`язку з чим її посилання на введення в оману з боку цієї особи не можуть розглядатися підприємством. 15 березня 2018 року на адресу підприємства надійшла заява позивача від 02 березня 2018 року з вимогами про внесення правок у запис № 40 її трудової книжки та наказу від 23 лютого 2018 року № 22к у частині зазначення дати звільнення з 23 лютого 2018 року. До цієї заяви додані відомості про рахунок позивача у ПАТ КБ «Приватбанк» без печатки банку. 21 березня 2018 року на адресу відповідача надійшла заява [PERSON] від 12 березня 2018 року з вимогами щодо зміни дати звільнення на 11 липня 2014 року, до заяви додано заяву про звільнення позивача з 11 липня 2014 року без зазначення підстав звільнення та повторно відомості про рахунок позивача у ПАТ КБ «Приватбанк» без печатки. 03 квітня 2018 року на адресу відповідача від позивача надійшла заява від 23 березня 2018 року № 4, в якій [PERSON] висловлювала свою незгоду з листом відповідача від 15 березня 2018 року, до заяви додано заяву про звільнення позивача з 11 липня 2014 року. У відповідь на указані заяви позивача відповідачем 11 квітня 2018 року направлено лист № 352, в якому повторно вказувалося на відсутність правових підстав для внесення змін до наказу від 23 лютого 2018 року № 22к та записів у трудовій книжці позивача, невідповідність вимог позивача нормам чинного законодавства про працю. Посилаючись на ці обставини, відповідач вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими. Крім цього відповідач вказує, що вимоги позивачем заявлені з пропуском строків, передбачених ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Щодо вимог позивача про сплату середнього заробітку за вимушений прогул за період з 06 січня 2010 року по 11 липня 2014 року з урахуванням індексації, тарифу за кваліфікацію у сумі 227 460 грн., то відповідач також з ними не погодився з наступних аргументів. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 02 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26 березня 2012 року, визнаний недійсним наказ начальника ДП «Донецький експертно-технічний центр національного науково-дослідницького інституту промислової безпеки та охорони праці» від 06 січня 2010 року № 5к про звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України, в редакції станом на 26 березня 2012 року, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Отже, у даному випадку датою набрання рішенням суду законної сили є 26 березня 2012 року. Вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати. Таким чином, у період з 07 січня 2010 року по 26 березня 2012 року є вимушеним прогулом відповідно до норм трудового законодавства. Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Враховуючи ці обставини, при звільненні [PERSON] має бути сплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу з період з 07 січня 2010 року по 26 березня 2012 року, однак відповідач не мав змоги провести розрахунок з позивачем у день звільнення, оскільки не мав даних та підтверджуючих їх документи для здійснення розрахунку суми виплат, банківських реквізитів позивача. ДП «ДЕТЦ» знаходилося у м. Донецьк, де проходить активна фаза АТО, ведуться бойові дії, територія не контролюється українською владою, тому на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», наказу Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України від 17 листопада 2014 року № 151 «Про переміщення бюджетних установ, підприємств, що належать до сфери управління Держгірпромнагляду» вимушено було виїхати до м. Димитров Донецької області. При переїзді втрачено багато документації підприємства, у тому числі кадрові документи, бухгалтерська та юридична документація. Приймаючи до уваги втрату підприємством бухгалтерської документації за попередні періоди, відповідач не мав змоги здійснити розрахунок середнього заробітку та відповідно виплату, що належить працівнику при звільненні. Крім цього, відповідач є державним підприємством, тому сплата позивачу будь-яких коштів на підставі лише розрахунку, без підтверджуючих документів, які б обґрунтовували даний розрахунок, при певних обставинах може вважатися розтратою державних коштів. У листах від 05 лютого 2018 року та 15 лютого 2018 року відповідач звертався до позивача з вимогами про надання відомостей та документів щодо розміру її заробітної плати та кількості відпрацьованих робочих днів за два останні місяці (листопад, грудень 2009 року), що передували її звільненню. Зазначена інформація позивачем ні під час зустрічі 23 лютого 2018 року, ні пізніше відповідачу надана не була. 05 березня 2018 року відповідач змушений був звернутися до Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області з запитом щодо отримання інформації стосовно нарахованої позивачу заробітної плати за період листопад-грудень 2009 року. Відповідно до листа Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області від 13 березня 2018 року № 3059/02 заробітна плата [PERSON] за листопад 2009 року склала 2 977 грн. 64 коп., за грудень 2009 року склала 2 320 грн. 97 коп. Виходячи з викладеного, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 07 січня 2010 року по 26 березня 2012 року становить 24 397 грн. 56 коп. З 01 листопада 2010 року введено в дію новий штатний розклад підприємства відповідача, відповідно до п. 96 якого місячний посадовий оклад експерта технічного з промислової безпеки Маріупольського комплексного відділу ДП «ДЕТЦ» (посада, яку обіймала [PERSON] ). склала 2 250 грн. Отже, з урахуванням коефіцієнту підвищення, середній заробіток позивача за весь час вимушеного прогулу за період з 07 січня 2010 року по 26 березня 2012 року становить 83 640 грн. 28 коп. Крім цього, за період з 07 січня 2010 року по 26 березня 2012 року позивач мала право на відпустки, що загалом становить 53 календарних дні, а розмір відпускних становить 4 019 грн. 52 коп. Отже, загальна сума компенсації, що підлягала сплаті позивачу становить 87 659 грн. 80 коп. Після здійснення розрахунку, отримання від позивача підтвердження реквізитів її банківського рахунку, відповідачем здійснено перерахування суми компенсації за вимушений прогул та компенсації за невикористані дні відпустки на рахунок позивача. Із указаних сум здійснено утримання та сплата податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Після здійснення утримання, позивачу перераховано у якості компенсації за вимушений прогул 65 800 грн. 44 коп., у якості компенсації за невикористану відпустку 3 235 грн. 71 коп., підтвердженням чого є платіжне доручення від 12 квітня 2018 року. Посилаючись на указані обставини, відповідач вказує, що у повному обсязі сплатив позивачу компенсацію за вимушений прогул за період з 07 січня 2010 року по 26 березня 2012 року та здійснив компенсацію за невикористані дні відпустки за указаний період. Наведений позивачем розрахунок не відповідає вимогам трудового законодавства та не підтверджений жодним доказом. Таким чином, відповідач просив відмовити у задоволенні позову (т. 1, а. с. 104 - 110). 27 липня 2018 року від [PERSON] до суду надійшли заперечення на відзив відповідача, які мотивовані тим, що відзив на позов ґрунтується на недійсних обставинах, оскільки рішеннями судів неодноразово підтверджений факт порушення її трудових прав. Зокрема, у рішенні суду від 02 грудня 2011 року указано про обов`язковість провести переатестацію та поновити позивача на певній посаді. Також [PERSON] указує, що строк звернення до суду нею не пропущений, оскільки трудову книжку вона надала ДРП «ДЕТЦ» 23 лютого 2018 року, коли до нього звернулася. У неї не було бажання працювати у ДП «ДЕТЦ». Позивач вважає безпідставним посилання на проведення АТО (т. 1, а. с. 179 - 184). 09 жовтня 2018 року від [PERSON] надійшла заява про розрахунок розміру середньої заробітної плати за вимушені прогули, відповідно до якого оклад за січень 2010 року технічного експерта становить 1 800 грн., мінімальна заробітна плата у 2014 році складала 1 218 грн., у 2018 році - 3 723 грн., коефіцієнт = 3 723 грн. : 1 218 грн. = 3,05, оклад [PERSON] з обліком коефіцієнту = 3,05-1800х3,05 = 5 490 грн. Період з 26 березня 2012 року по 11 липня 2014 року (2 роки 2 місяці 23 дні або ж 26 місяців 23 дні). Отже середня заробітна плата становить: 5 490 грн. х 26,23 = 144 002 грн. 70 коп. Відповідачем сплачено близько 69 000 грн. з 07 січня 2010 року по 26 березня 2012 року (т. 2, а. с.41 - 43, 76 - 79, 93 - 96, 116 - 122, 192 - 195). 05 грудня 2018 року [PERSON] подала письмові заперечення на відзиви відповідача, які мотивовані тим, що відповідач навмисно не виконував рішення суду від 02 грудня 2011 року. У лютому 2018 року лише органи прокуратури змусили виконати рішення суду. Відповідач у лютому 2018 року прислав фірмові листи про запрошення позивача до офісу у м. Мирноград для виконання законного рішення суду від 02 грудня 2011 року. Відповідач 23 лютого 2018 року вніс у трудову книжку запис № 38 про недійсність наказу від 06 січня 2010 року № 5к та цього ж дня навмисно примусив позивача звільнитися з посилання на дату ухвалення рішення судом апеляційної інстанції від 26 березня 2012 року. При цьому позивач з 2010 року по 2018 рік зверталася до ДП «ДЕТЦ» з вимогою виконати рішення суду від 02 грудня 2011 року, однак таке не виконувалося (т. 2, а. с. 104 - 108). 15 січня 2019 року від ДП «ДЕТЦ» надійшли пояснення та заява про застосування позовної давності, яка мотивована тим, що звільнення позивача відбулося 23 лютого 2018 року, у день звільнення вона отримала трудову книжку та копію наказу ДП «ДЕТЦ» від 23 лютого 2018 року № 22 про її звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, граничний термін заявлення позивачем вимог, пов`язаних із звільненням - 23 березня 2018 року, однак позовна заява датована 18 травня 2018 року. Посилаючись на ці обставини, відповідач вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом (т. 2, а. с. 153 - 157, 158, 159). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, попередньо подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила позовні вимоги задовольнити (т. 3, а. с. 106). Представник ДП «ДЕТЦ» - [PERSON] до судового засідання не з`явився, попередньо подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив відмовити у задоволенні позову, у повному обсязі скористався своїм правом на подачу відзиву на позов, а також представлення доказів (т. 3, а. с. 105). Третя особа - директор ДП «ДЕТЦ» - [PERSON] до судового засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, його неявка відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у відповідності до ст. 247 ЦПК України. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 червня 2018 року відкрито провадження у справі, розгляд її вирішено проводити за правилами загального провадження, призначені підготовчі судові засідання, роз`яснено сторонам їх право та строки для подачі відзиву на позов (головуючий суддя Хараджа Н.В.) (т. 1, а. с. 94). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2018 року залучено директора ДП «ДЕТЦ» - [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (т. 1, а. с. 202). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 вересня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду (т. 2, а. с. 28). Ухвалами Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2018 року, 31 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні заяв [PERSON] про забезпечення позову (т. 2, а. с. 38, 39, 73, 74). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2018 року позовні вимоги [PERSON] у частині вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку у розмірі 144 002 грн. 70 коп. залишені без розгляду (т. 2, а. с. 72). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 листопада 2018 року для розгляду даної справи визначено головуючого суддю Шевченко О.А. (т. 2, а. с. 82). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 листопада 2018 року прийнято до провадження дану цивільну справу, її розгляд вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче провадження (т. 2, а. с. 83). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову (т. 2, а. с. 126). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 січня 2019 року заяву позивача [PERSON] про відвід головуючого судді Шевченко О.А. визнано необґрунтованою, передано її до канцелярії суду для визначення судді у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 33 ЦПК України, провадження у справі зупинено (т. 2, а. с. 153). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 січня 2019 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Шевченко О.А. відмовлено (т. 2, а. с. 161, 162). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову (т. 2, а. с. 211). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 березня 2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду (т. 2, а. с. 220). Ухвалою Донецького апеляційного суду від 24 квітня 2019 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 березня 2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 3, а. с. 28, 29). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 червня 2019 року заяву позивача [PERSON] про відвід головуючого судді Шевченко О.А. визнано необґрунтованою, передано її до канцелярії суду для визначення судді у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 33 ЦПК України, провадження у справі зупинено (т. 3, а. с. 47). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 липня 2019 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Шевченко О.А. відмовлено (т. 3, а. с. 53, 54). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 липня 2019 року поновлено провадження у даній цивільній справі (т. 3, а. с. 58). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 липня 2019 року заяву про самовідвід судді Шевченко О.А. від участі у розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] задоволено, справу передано до канцелярії суду для визначення головуючого судді у справі в порядку, встановленому ч. 2 ст. 14 ЦПК України. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 липня 2019 року для розгляду даної справи визначено головуючого суддю Музику О.М. (т. 3, а. с. 63). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 липня 2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] прийнято до провадження, її розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, роз`яснено сторонам право і строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та письмових заперечень (т. 3, а. с. 64). Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно до них правовідносини. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26 березня 2012 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2012 року, позовні вимоги [PERSON] до ДП «ДЕТЦ» про захист трудових прав, стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволені частково. Визнаний недійсним п. 1 наказу начальника ДП «ДЕТЦ» від 20 жовтня 2008 року № 245к про оголошення догани [PERSON] та визнаний недійсним наказ начальника від 06 січня 2010 року № 5к про звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 40 КЗпП України, стягнуто з підприємства на користь [PERSON] 300 грн. на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т. 1, а. с. 23, 24, т. 2, а. с. 168 - 172). Листом від 27 грудня 2011 року № 3422/04 ДП «ДЕТЦ» на заяву [PERSON] від 16 грудня 2011 року повідомило, що рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2011 року не набрало законної сили у зв`язку із подачею підприємством апеляційної скарги (т. 1, а. с. 28). 17 квітня 2012 року та 18 травня 2012 року підприємство на заяви [PERSON] від 03 квітня 2012 року та від 04 травня 2012 року про поновлення на роботі, виплату середньомісячної заробітної плати, компенсації за заподіяну матеріальну та моральну шкоду, повідомило, що Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області 02 грудня 2011 року ухвалено рішення за її позовом, відповідно до якого відмовлено у поновленні [PERSON] на роботі та у задоволенні вимог про виплату середньомісячної заробітної плати, у зв`язку з чим підприємство не має законних підстав для поновлення [PERSON] на роботі та виплату середньомісячного заробітку та будь-яких компенсацій (т. 1, а. с. 19, 22). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2012 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - ДП «ДЕТЦ», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, моральної та матеріальної шкоди, зобов`язання здійснити дії (т. 1, а. с. 25). 10 липня 2012 року підприємство на заяву [PERSON] від 27 червня 2012 року № 5011 повідомило, що рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області набрало законної сили 26 березня 2012 року та з цієї дати воно обов`язкове до виконання. На підставі викладеного, з метою своєчасного виконання судового рішення запропоновано [PERSON] письмово повідомити реквізити для безготівкової сплати суми 300 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди (т. 1, а. с. 20). 24 липня 2012 року підприємство на заяву [PERSON] від 16 липня 2012 року повідомило, що вимоги про поновлення на роботі, виплата середньомісячної заробітної плати за 2 роки та 7 місяців суперечать рішенню Жовтневого районного суду м. Маріуполя та не підлягають виконанню (т. 1, а. с. 21). 17 березня 2016 року ДП «ДЕТЦ» листом за № 276 повідомило [PERSON] про те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2011 року, яке набрало законної сили 26 березня 2012 року, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, визнаний недійсним п. 1 наказу начальника ДП «ДЕТЦ» від 20 жовтня 2008 року № 245к про оголошення догани [PERSON] та визнаний недійсним наказ начальника від 06 січня 2010 року № 5к про звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 40 КЗпП України, стягнуто з підприємства на користь [PERSON] 300 грн. на відшкодування моральної шкоди, які перераховані на підставі виконавчого листа від 21 червня 2012 року № 2-7/11. Резолютивна частина рішення суду не містить висновку зобов`язального характеру щодо анулювання формулювання причини звільнення, тому підприємство вважало вказане рішення суду виконаним (т. 1, а. с. 27). Заявами [PERSON] від 01 липня 2014 року, 22 липня 2015 року, 07 вересня 2015 року, 23 лютого 2016 року, 14 березня 2016 року, 05 липня 2017 року та 16 серпня 2017 року, адресованих до ДП «ДЕТЦ», порушувала питання про видачу наказу відділу кадрів про визнання наказу від 06 січня 2010 року № 5к недійсним та внесення відповідного запису до трудової книжки (т. 1, а. с. 60, 61, 63, 64, 66 - 71). Листом від 05 лютого 2018 року за № 93 ДП «ДЕТЦ» повідомило [PERSON] , що з моменту набуття чинності рішенням суду про визнання недійсним наказу про звільнення [PERSON] , підприємство повинно було вирішити питання про допуск позивача до роботи лише у випадку, якщо вона сама того бажала, тобто у разі з`явлення на підприємстві. Отже, після визнання судом недійсним наказу про звільнення право позивача поновити роботу на підприємстві має приватний характер, тому воно не могло бути реалізоване підприємством без волевиявлення [PERSON] . У зверненнях [PERSON] вказує, що не бажає з`являтися на підприємстві. У зв`язку з цим, підприємством перед [PERSON] поставлені питання, чи має вона намір реалізовувати свої трудові права щодо відновлення та продовження роботи у ДП «ДЕТЦ», якщо так, то коли саме слід чекати явки на підприємство та чи має вона намір надати до ДП «ДЕТЦ» свою трудову книжку? Також [PERSON] запропоновано з`явитися на підприємством 15 лютого 2018 року о 14 год. 00 хв. у кабінету керівника на 2-му поверсі за адресою: [ADDRESS] область (т. 1, а. с. 24, 111, 112). Аналогічного змісту лист від 15 лютого 2019 року № 140 направлений на адресу [PERSON] та запрошено її до підприємства на 23 лютого 2018 року о 14 год. 00 хв. (т. 1, а. с. 15, 16, 115, 116). Відповідно до заяви від 23 лютого 2018 року [PERSON] просила звільнити її за власним бажанням за КЗпП України 26 березня 2012 року, наказ про звільнення видати 23 лютого 2018 року (т. 1, а. с. 120). Згідно з наказом ДП «ДЕТЦ» від 23 лютого 2018 року № 21к менеджеру з персоналу [PERSON] наказано внести зміни до трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] в частині визнання недійсним запису № 38 від 06 січня 2010 року про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, що перешкоджає продовженню роботи (т. 1, а. с. 119). Відповідно до наказу ДП «ДЕТЦ» від 23 лютого 2018 року № 22к [PERSON] , експерта технічного з промислової безпеки Маріупольського комплексного відділу, звільнено 26 березня 2012 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (т. 1, а. с. 11, 121). [PERSON] , на погоджуючись із указаним наказом, 24 лютого 2018 року та 02 березня 2018 року до ДП «ДЕТЦ» подала заяву, в якій вказала, що 23 лютого 2018 року вона написала заяву про звільнення за власним бажанням, однак така є помилковою, тому просила виправити помилку у даті звільнення, а саме на 23 лютого 2018 року та у подальшому на 11 липня 2014 року (т. 1, а. с. 12, 13, 128, 132, 133). У відповідь на заяву [PERSON] від 24 лютого 2018 року підприємство 15 березня 2018 року повідомило, що наказ від 23 лютого 2018 року № 22к про її звільнення з посади експерта технічного Маріупольського комплексного відділу за власним бажанням відповідно до норм ст. 38 КЗпП України виданий на підставі заяви [PERSON] від 23 лютого 2018 року про звільнення. За змістом наведеної заяви [PERSON] просила звільнити її із займаної посади 26 березня 2012 року, а наказ про звільнення видати 23 лютого 2018 року. Після набрання рішенням суду законної сили - 26 березня 2012 року, [PERSON] не виходила на роботу, тому останнім днем роботи на підприємстві є саме 26 березня 2012 року, тобто датою її звільнення. Таким чином, період з 07 січня 2010 року до 26 березня 2012 року може вважатися вимушеним прогулом відповідно до норм трудового законодавства, однак після набрання рішенням суду законної сили, тобто 27 березня 2012 року [PERSON] повинна була приступити до роботи, однак цього не зробила. При цьому випадків не допуску [PERSON] до роботи у період з 27 березня 2012 року по 23 лютого 2018 року не було, трудову книжку на підприємство [PERSON] не повертала, про своє бажання продовжити працювати на підприємстві в указаний період не заявляла, а навпаки, неодноразово у своїх зверненнях вказувала про намір звільнитися після того, як бажаний для неї запис може буде внесено до трудової книжки. За вказаних обставин адміністрацією підприємства відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок правильно визначена дата - 26 березня 2012 року, яку слід вважати днем останнього періоду вимушеного прогулу, який за нормами трудового законодавства може бути оплачений та може вважатися останнім днем роботи [PERSON] . При цьому, власноручно написана заява [PERSON] про звільнення за власним бажанням містить її законне власне бажання звільнитися саме 26 березня 2012 року та видати наказ про звільнення 23 лютого 2018 року, тобто у день, про який нею написано та подано заяву про звільнення. У той же час 23 лютого 2018 року або будь-яка інша дата ніж 26 березня 2012 року не є датою останнього робочого дня [PERSON] і тому не може бути вказана у графі 2 трудової книжки. У зв`язку з викладеним, запис № 40 у трудовій книжці [PERSON] вчинений у повній відповідноcсті до трудового законодавства (т. 1, а. с. 33, 34, 129, 130). У відповідь на заву [PERSON] від 23 березня 2018 року підприємство 11 квітня 2018 року повідомило, що у заяві від 23 березня 2018 року вона вимагає змінити дату звільнення на 11 липня 2014 року, однак днем звільнення вважається останній день роботи, наказом від 23 лютого 2018 року № 22к її звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, тому вимоги цієї заяви задоволенню не підлягають (т. 1, а. с. 42, 143). [PERSON] до матеріалів справи долучена заява від 23 лютого 2018 року, в якій вона просить ДП «ДЕТЦ» звільнити її за власним бажанням з 11 липня 2014 року (т. 1, а. с. 35, 137). Також, [PERSON] до матеріалів справи долучена виписка з історії хвороби [PERSON] та листки непрацездатності, відповідно до яких вона у період з 08 лютого 2008 року по 18 лютого 2008 року та з 20 грудня 2008 по 03 січня 2009 року перебувала на лікарняному (т. 1, а. с. 38 - 41). Відповідно до фотокопії трудової книжки, яка долучена [PERSON] , останній запис у ній вчинений 06 січня 2010 року про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з невідповідністю працівника займаній посаді, внаслідок недостатньої кваліфікації (т. 1, а. с.28, 29). Згідно з розрахунковими листами [PERSON] за травень 2008 року їй виплачено 4 703 грн. 44 коп.; за червень 2008 року - 2 813 грн. 92 коп.; серпень 2008 року - 4 412 грн. 78 коп.; січень 2009 року - 2 882 грн. 21 коп.; квітень 2009 року - 4 456 грн. 68 коп. (т. 1, а. с. 30 - 32). Відповідно до фотокопії трудової книжки [PERSON] , долученої до матеріалів справи ДП «ДЕТЦ», 06 січня 2010 року вчинений запис № 38 про звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з невідповідністю працівника займаній посаді, внаслідок недостатньої кваліфікації; 23 лютого 2018 року вчинений запис № 39, відповідно до якого запис за № 38 від 06 січня 2010 року є недійсним; 26 березня 2012 року вчинений запис № 40 про звільнення [PERSON] за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, наказ від 23 лютого 2018 року № 22к (т. 1, а. с. 122 - 126). 05 березня 2018 року ДП «ДЕТЦ» до Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області направлений лист з проханням надати звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відносно [PERSON] за листопад та грудень 2009 року, оскільки підприємство перебувало у зоні АТО та документи втрачені (т. 1, а. с. 145). У відповідь на цей запис Управління Пенсійного фонду України в м. Дмитрові Донецької області 13 березня 2018 року направило в адресу ДП «ДЕТЦ» штатний розпис, який введений у ДП «ДЕТЦ» з 01 листопада 2010 року, відповідно до якого посадовий оклад експерта технічного по промисловій безпеці становить 2 250 грн. (т. 1, а. с. 147 - 151). Відповідно до платіжних доручень від 12 квітня 2018 року № № 2854, 2855 [PERSON] виплачено: 65 800 грн. 44 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07 січня 2010 року до 26 березня 2012 року та 3 235 грн. 71 коп. компенсації за невикористану відпустку з 07 жовтня 2010 року по 26 березня 2012 року (т. 1, а. с. 152, 155). 19 липня 2018 року ДП «ДЕТЦ» складено довідку про виплату [PERSON] у зв`язку із звільненням, розмір якої, з урахуванням середньої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, виплати на ПДФО та військовий збір, становить 102 958 грн. 12 коп. (т. 1, а. с. 158). Листом від 21 липня 2015 року прокуратура м. Маріуполя Донецької області роз`яснила [PERSON] її право на звернення до суду за захистом своїх трудових прав (т. 1, а. с. 186). Відповідно до листа Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2018 року № 158/к-01-01-01, [PERSON] з 11 липня 2014 року призначено пенсію за віком, із зниженням пенсійного віку по СП № 2 (т. 2, а. с. 21, 22). Згідно з довідкою ДП «ДЕТЦ» від 18 жовтня 2018 року № 961, посадовий оклад експерта технічного з промислової безпеки Маріупольського комплексного відділу ДП «ДЕТЦ» складав з 01 січня 2010 року - 1 800 грн.; з 01 листопада 2010 року - 2 250 грн.; з 01 січня 2013 року - 3440 грн.; з 01 січня 2014 року - 3 580 грн. (т. 2, а. с. 51). Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають змісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотив, які є підставою для відхилення цих доказів та про їх відхилення не заявлено клопотання жодної із сторін. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі, з урахуванням численних уточнень позовних вимог, є питання законності наказу від 23 лютого 2018 року про звільнення [PERSON] з роботи за власним бажанням з 26 березня 2012 року, внесення змін у дату звільнення на 10 липня 2014 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26 березня 2012 року по 10 липня 2014 року. Мотиви суду. Згідно з частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою, третьою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Установлений законом строк попередження про звільнення з роботи за власним бажанням має юридичне значення для сторін трудового договору. Протягом цього строку працедавець має час знайти іншого працівника на його заміну. Водночас працівник до закінчення цього строку має упевнитися у своєму бажанні звільнитися з роботи, чи забрати подану ним заяву. В останньому випадку заява працівника втрачає свою юридичну силу і працівника не може бути звільнено відповідно до статті 38 КЗпП України. У разі, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина друга статті 38 КЗпП України). Строк попередження про звільнення може бути скорочений, проте лише за погодженням між працедавцем і працівником. Одностороннє скорочення цього строку як працедавцем, так і працівником не допускається. Двотижневий строк попередження працівником працедавця про звільнення за власним бажанням обчислюється з наступного за днем подання заяви дня. Якщо в заяві про звільнення не зазначено дня, з якого він просить його звільнити, таким днем вважається той, що настає через два тижні після подання заяви про звільнення. Тобто працівника можна звільнити навіть у день подання заяви про звільнення, але лише за його проханням. У справі судом установлено, що наказ про звільнення [PERSON] за власним бажанням з 26 березня 2012 року винесений роботодавцем 23 лютого 2018 року, про що у заяві про звільнення за власним бажанням просила [PERSON] Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Положення ст. 38 КЗпП України не регулює питання можливості звільнення працівника за власним бажанням у минулому, а регулює питання звільнення працівника у майбутньому (через два тижні або конкретний день, що не настав), оскільки в іншому випадку невілюються права працівника на відмову від такого звільнення. За наведених обставин, роботодавець, ототожнюючи поняття звільнення за згодою сторін. не мав права звільнити [PERSON] з роботи 23 лютого 2018 року з часу, який минув, отже наказ від 23 лютого 2018 року про звільнення [PERSON] з роботи з 26 березня 2012 року не ґрунтується на положеннях ст. 38 КЗпП України та не може бути визнаний судом законним. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України. З огляду на незаконність наказу від 23 лютого 2018 року про звільнення [PERSON] з роботи з 26 березня 2012 року, з цього дня вона, відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України, повинна бути поновлена на роботі. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток у сумі 144 002 грн. 70 коп. за період з 23 червня 2012 року по 10 липня 2014 року, тому відповідно до положень ч. 2 ст. 235 ЦПК України, приписів ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного процесу, ці вимоги також є обґрунтованими. У той же час, відповідачем у справі заявлено про застосування строків звернення до суду за вирішенням трудового спору, передбачених ст. 233 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права У справі судом установлено, що з наказом про звільнення від 23 лютого 2018 року [PERSON] ознайомилася цього ж дня, про що вказує її власний підпис (т. 1, а. с. 119 - 121) та цього ж дня внесено запис до трудової книжки та вона видана [PERSON] , отже саме з 23 лютого 2018 року починається відлік місячного строку на звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі та як наслідок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак з позовом до суду [PERSON] звернулася лише 18 травня 2018 року, про що свідчить відмітка суду про прийняття позовної заяви та протокол автоматичного розподілу справи між суддями Жовтневого районного суду м. Маріуполь Донецької області від 18 травня 2018 року (т. 1, а. с. 3, 49). Установлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. У своїх численних заявах, відповідях на відзив та поясненнях [PERSON] наводить аргументи про те, що після винесення оскаржуваного наказу від 23 лютого 2018 року вона себе погано почувала, зневірилася у справедливості, однак будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт погіршення стану здоров`я позивач [PERSON] суду не представила, тому цей аргумент суд вважає необґрунтованим доводом про поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом. Сама по собі невіра у справедливість також не може бути розцінена судом як поважна причина пропуску строку. Та обставина, що позивач вела переписку з відповідачем у період з лютого 2018 року по день звернення до суду з позовом, також вважається судом необґрунтованим доводом про поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, оскільки [PERSON] обрала інший спосіб, ніж передбачений законом, порядок захисту порушених прав, звернувшись до роботодавця, що свідчить про помилку у праві, оскільки цивільні спори про поновлення на роботі підлягають розгляду та вирішенню лише судом. Такі звернення не могли бути перешкодою для одночасного звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Помилка [PERSON] в обранні неналежного способу (порядку) захисту її трудових прав не може слугувати достатньою причиною обґрунтування поважності причин пропуску строків звернення до суду за їх захистом. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову. Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин. Звернення до неналежних органів, відсутність доказів погіршення стану здоров`я (довідки лікаря, листки непрацездатності), невіра у справедливість, не є поважними причинами пропуску строку подання позову про поновлення на роботі, оскільки не є такими обставинами, що не залежать від волі особи, яка подає позов. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд. Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на оскарження рішення роботодавця про звільнення без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України. З огляду не викладене, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з підстав пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору про поновлення на роботі. Розподіл судових витрат. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 2 114 грн. 40 коп. поверненню не підлягає.

Outcome: dismissed