Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 30 січня 2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій він просить суд: звільнити його від сплати аліментів на дитину - [PERSON] , стягнутих на користь [PERSON] рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2011 року № 2-5684/2011; відкликати з Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції виконавчий лист № 2-5684/2011, виданий Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 29 листопада 2011 року. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 11 вересня 2004 року по 04 серпня 2016 року . під час шлюбу у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2011 року з позивача стягнуто на користь відповідача аліменти на дитину - [PERSON] у розмірі ј частини всіх видій його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого законодавством України, починаючи з 03 листопада 2011 року та до повноліття дитини. Виконавчий лист за вказаним рішенням направлений на виконання до Жовтневого ВДВС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. Станом на теперішній час заборгованість зі сплати аліментів у позивача відсутня. Із серпня 2017 року дитина [PERSON] проживає разом із позивачам та знаходиться на його утриманні. Відповідач грошові кошти на утримання доньки не надає та не займається вихованням останньої. З позивача на користь відповідача продовжують стягувати аліменти на дитину, яка проживає з ним та яку він утримує. У зв`язку з чим, посилаючись на положення ст. ст. 18, 180 СК України, позивач просив позов задовольнити. Відповідач не скористалася своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направила. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2020 року вказаний позов залишено без руху. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 березня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, в якій він підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги вона визнала у повному обсязі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2011 року № 2-5684/11 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на дитину - [PERSON] у розмірі ј частини всіх видій його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03 листопада 2011 року та до повноліття дитини. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 серпня 2016 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішення набрало законної сили 15 серпня 2016 року. Постановою начальника Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського міського управління юстиції закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-5684/11 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що за повідомленням ПАТ «МК «Азовсталь» боржника [PERSON] звільнено з підприємства (на пенсію), місце проживання: [ADDRESS] , тому виконавчий документ необхідно направити для подальшого виконання за належністю до Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ, аліменти утримано по 21 травня 2013 року. Відповідно до довідки від 28 січня 2020 року, виданої Управлінням з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Мотиви суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок стосуються обох батьків дитини. За змістом ч .ч. 2, 3 ст. 181 СК України сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої одним із таких способів є припинення правовідношення. Пунктами 17, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Відповідно до ст. 273 СК України, у разі зміни матеріального або сімейного стану особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Системний аналіз указаних норм права дає підстави для висновку про те, що у разі, якщо батьки дитини проживають окремо та коли особа, з якої стягуються аліменти, починає проживати разом з дитиною, на яку такі аліменти сплачує, та утримує цю дитину, сплата аліментів іншому з батьків, який, відповідно, починає проживати окремо від дитини, втрачає сенс, адже вказані кошти платник аліментів має можливість безпосередньо витратити саме на утримання дитини. Сплата аліментів у такому випадку не відповідатиме приписам ст.181 СК України. Відповідач правом на подання відзиву не скористалася, будь-яких доказів на спростування доводів позивача щодо проживання дитини з ним та знаходження такої на його утриманні не представила, надала суду заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). З урахуванням наведеного, враховуючи, що визнання відповідачем позову відповідає вимогам закону та інтересам дитини, не порушує прав та свобод третіх осіб, за змістом частини 4 статті 206 ЦПК України слід дійти висновку про можливе прийняття його судом. Щодо вимоги позивача про відкликання виконавчого листа про стягнення з нього аліментів, суд враховує наступне. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Розглядаючи зазначену вимогу, суд виходить з того, що повернення виконавчого документа на вимогу суду є неможливим, оскільки доказів того, що судове рішення від 17 листопада 2011 року [PERSON] виконувалося належним чином і у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів матеріали справи не містять, а відтак відсутні підстави для повернення виконавчого листа на вимогу суду. У даному випадку суд керується нормами ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), оскільки вирішення цього питання пов`язано з виконанням судового рішення в іншій справі. Із практики Європейського суду випливає, що судовий розгляд визначається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у справі, в тому числі і на стадії виконання рішення суду. Вимагається щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року). За положеннями ч. 1 ст. 3 Закону виконавчий лист, виданий судом у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню. Однією із підстав закінчення виконавчого провадження є повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ (п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону). Як встановлено у справі, на підставі судового рішення від 17 листопада 2011 року Жовтневого районного суду м. Маріуполя видано виконавчий лист про стягнення аліментів, тому необхідно дійти висновку, що у межах цього провадження здійснюється примусове виконання судового рішення про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на дитину, між тим у суду відсутні докази, що станом на день ухвалення рішення боржник належним чином виконував рішення суду та за виконавчим листом відсутня заборгованість. За таких обставин повернення виконавчого документу на вимогу суду є неможливим, так як, у разі наявності заборгованості за аліментами, виконавче провадження не може бути закінченим (п. 7 ч. 1 ст. 39 Закону). Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, оскільки відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, необхідно дійти висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача половини судового збору, тобто 420,40 грн.

Outcome: partial