Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 11 січня 2020 року надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, у якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором № DN80FI00000037 від 25 лютого 2007 року у розмірі 19187,75 доларів США, що станом на 01 листопада 2019 року складає 476048, 08 грн., а також стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 25 лютого 2007 року було укладено кредитний договір № DN80FI00000037, за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 22554 доларів США та строк до 24 лютого 2027 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а відповідач в порушення умов кредитного договору не здійснював погашення заборгованості, у зв`язку з чим станом на 01 листопада 2019 року виникла заборгованість у розмірі 168619,45 доларів США, яка складається з: 19187,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 29816,97 доларів США - заборгованість по відсоткам; 8145,39 доларів США - заборгованість по комісії; 111469,34 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 19187,75 доларів США (тіло кредиту) (а.с.1-3). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 13 січня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.28). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідачів (а.с.29-30). До суду 27 січня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідачів (а.с.33-34). Ухвалою судді від 27 січня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с.33-34). У позовній заяві представник позивача АТ КБ «Приватбанк» Балашов О.В., що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 17 вересня 2018 року, просить у разі неявки у судове засідання відповідача не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення судом. Відповідачі клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надали, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 25 лютого 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DN80FI00000037, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 22554 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,96 відсотків річних строком до 24 лютого 2027 року (а.с. 11-13). Крім того, між банком та [PERSON] укладено договір поруки від 25 лютого 2007 року, відповідно до яких остання поручилася за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за указаним кредитним договором (а.с. 14). У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 01 листопада 2019 року перед банком виникла заборгованість, яка згідно із розрахунком наданим позивачем, складає 168619,45 доларів США, з яких: 19187,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 29816,97 доларів США - заборгованість по відсоткам; 8145,39 доларів США - заборгованість по комісії; 111469,34 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання (а.с.4-6). Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. В статті 610 ЦК України вказано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України договір укладений сторонами, містить умови, які повинні виконуватися. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Відповідно до положень ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання. Аналізуючи надані докази, суд дійшов висновку про те, що відповідач [PERSON] порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № DN80FI00000037 від 25 лютого 2007 року щодо своєчасної оплати кредиту та визначених договором платежів, а позивач скористався своїм правом щодо права дострокового повернення кредиту. Оцінюючі всі докази, досліджені судом у їх сукупності під час розгляду справи у судовому засіданні, суд приходить до висновку про можливість стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за тілом кредиту від 25 лютого 2007 року станом на 01 листопада 2019 року в розмірі 19187,75 доларів США, що еквівалентно 476048,08 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі по 3570,36 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved