Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON] з позовом про виселення відповідача - [PERSON], вселення позивача, стягнення моральної шкоди. До постановлення ухвали про відкриття провадження у справі позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог та позовну заяву в новій редакції, згідно якої він просить виселити відповідача. Свої вимоги мотивує тим, що з 23.03.2007р. зареєстрований та періодично проживав за адресою: [INFO] (далі квартира). У вказаній квартирі позивач поселився з дозволу свого дядька [PERSON], який був наймачем цього житла. У жовтні 2016р. позивач, повернувшись з чергового відрядження, не зміг потрапити до вказаної квартири, оскільки відповідач його не впустила, заявивши, що вона є новим власник житла. Вважаючи свої права на користування вказаною квартирою порушеними, позивач звернувся за їх захистом до суду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Відповідач проти позову заперечила, вказавши, що за договором купівлі-продажу набула у власність вказану квартиру, з позивачем будь-яких договорів на користування житлом не укладала. [PERSON] того, згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17.01.2017р. позивача визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 61 по вул. Є.Старікова, 3 у м. Бердичеві Житомирської області. Розглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного. Позивач з 23.03.2007р. мав зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою ОСББ «Сузір?я-3-5» від 19.10.2016 р. № 50 та витягом з паспорта (арк.5,6). Зі слів позивача, він періодично проживав за місцем реєстрації з дозволу свого дядька - [PERSON], який був наймачем цього житла, допомагав дядькові у сплаті комунальних послуг. Повернувшись до вказаної квартири у жовтні 2016р. з чергового відрядження, позивач не зміг потрапити до житла, оскільки його не впустили відповідач та гр.[PERSON], які перебували на той час у квартирі та повідомили про її відчуження дядьком. На думку позивача, укладання будь-яких договорів відчуження вказаної квартири дядьком було неможливим, так як це житло неприватизоване, а вселення відповідача у квартиру є незаконним, так як здійснене без ордера, нотаріально завіреного договору з наймачем. Проте, це суперечить іншим матеріалам справи. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.10.2016р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним № 1568, [PERSON] передав (продав) у власність відповідачу вказану квартиру. При укладанні даного договору нотаріусом здійснено перевірку належності продавцю відчужуваного майна, про що зазначено у п.1.1 договору купівлі-продажу. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивачем не надано доказів на спростування доказів дійсності вказаного договору купівлі-продажу. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу квартири 07.10.2016р. приватним нотаріусом, який має функції реєстратора, здійснено реєстрацію права власності на вказану квартиру за відповідачем, що підтверджується інформаційною довідкою від 11.10.2016р. № 70209503 та інформаційною довідкою від 13.02.2017р. № 80164289 (арк.44-46, ). Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Таким чином, відповідач, у відповідності до вимог закону, набула право власності на зазначену квартиру. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За вказаних обставин суд приходить до висновку про правомірність проживання відповідача у вказаній квартирі. Згідно п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). Позивач визначає як правову підставу виселення відповідача ст.109 ЖК УРСР. Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Проте, позивачем не вказано з яких підстав відповідач має бути виселена з належної їй квартири. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо порушення житлових прав позивача суд враховує, що згідно заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17.01.2017р. у справі № 274/5735/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, встановлено, що [PERSON], позивач по даній справі, тривалий час не проживає за місцем реєстрації, не приймає участі у сплаті комунальних послуг, у родинних відносинах з [PERSON] не перебуває, будь-яких договорів щодо надання йому права користування житлом сторонами не укладалось. Оскільки право власності родича [PERSON], який дозволив йому користуватися зазначеною квартирою, припинилось, відповідно й припинилось його право на користування цим житлом у відповідності до ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України. У звязку з вказаними обставинами позов було задоволено та визнано позивача [PERSON] таким, що втратив право на користування вказаною квартирою. Згідно відмітки дане рішення набрало чинності 28.01.2017р. (арк. 32). Відповідно до ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову.

Outcome: dismissed