Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

До Дзержинського районного суду м.Харкова після скасування рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.07.2018 року та постанови Харківського апеляційного суду від 26.12.2018 року на новий розгляд надійшла справа за позовом [PERSON] до Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, Харківської міської ради, виконавчого комітету Харківської міської ради. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що є людиною з інвалідністю І групи з ураженням опорно-рухливого апарату, мешкає у гуртожитку в [ADDRESS] ) на четвертому поверсі та може пересуватися тільки в інвалідному візку. На звернення до Департаменту житлового господарства Харківської міської ради з питання обміну її кімнати на четвертому поверсі на кімнату, розташовану на першому поверсі, отримала відмову. Зазначає, що їй запропонована послуга «Інватаксі», однак можливість здійснити прогулянку по вулиці, подихати свіжим повітрям самостійно в неї відсутня можливість у зв`язку зі станом здоров`я. Позивач як на підставу позовних вимог також посилається на норми п.3 ст.30 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та ч.4 ст.50 ЖК України. На підставі викладеного позивач просить суд зобов`язати Департамент житлового господарства Харківської міської ради надати їй у користування житлову кімнату на першому поверсі шляхом заміни кімнати, розташованої на четвертому поверсі, або в інший спосіб. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 13.05.2019 року вказана справа прийнята до провадження судді Цвірюка Д.В. та призначено до розгляду у судовому засіданні. В подальшому 02.08.2019 року позивачем подано до суду заяву про зміну предмета позову, в якій просить суд зобов`язати Департамент житлового господарства Харківської міської ради, Харківську міську раду, виконавчий комітет Харківської міської ради та Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» надати їй у користування житлову кімнату на першому поверсі або іншу пристосовану до її особливих потреб кімнату, згідно з вимогами Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю, шляхом заміни кімнати, яка розташована на четвертому поверсі або в інший спосіб пристосувати та/або облаштувати її житлову кімнату у відповідності до спеціальних норм згідно з вимогами Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю, що дозволить позивачу вільно пересуватись з 4-го на 1-й поверх (сходинки, ліфти, пандуси, підйомники тощо). Ухвалою суду від 24.06.2019 року витребувано з Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, Харківської міської ради та виконавчого комітету Харківської міської ради інформацію стосовно можливості пристосування або облаштування житлової кімнати позивача [ADDRESS] у відповідності до спеціальних норм згідно з вимогами Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю, що дозволить [PERSON] вільно пересуватись з 4-го на 1-й поверх (сходинки, ліфти, пандуси, підйомники тощо). Ухвалою суду від 03.09.2019 року КП «Жилкомсервіс» залучено до участі у справі в якості співвідповідача. Представником відповідача Харківської міської ради 24.06.2019 року подано відзив на позовну заяву, а в подальшому 18.09.2019 року подано відзив на уточнену позовну заяву згідно яких вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з того, що на даний час відсутнє вільне житло на першому поверсі житлового будинку по [ADDRESS] , в якому мешкає позивач, а також відсутнє житло на першому поверсі, яке б відповідало б вимогам позивача як інваліда-колясочника і в інших житлових будинках, які знаходяться в комунальній власності територіальної громади м.Харкова. Всі приміщення першого поверху знаходяться в приватній власності та вільні приміщення для надання їх позивачу відсутні. Також зазначає, що жилі приміщення надаються в порядку черговості всім громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов. Крім того вказує, що будівельні норми, на які посилається позивач, поширюються на проектування та реконструкцію цивільних (житлових та громадських) будинків та споруд з урахуванням потреб людей, які відносяться до мало мобільних груп населення, а тому норми ДБН не можуть бути підставою для надання житла. При цьому облаштування відкидних направляючих для з`їзду з 4-го на 1-й поверх під`їзду житлового будинку [ADDRESS] технічно неможливе, враховуючи висоту сходового маршруту; проектом побудови вказаного житлового будинку ліфт не передбачений. Крім того, зазначає, що до компетенції суду не входить зобов`язання відповідача приймати будь-яке конкретне рішення, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування. На підставі викладеного просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представником відповідача КП «Жилкомсервіс» надано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2006 року №1186 КП «Жилкомсервіс» було визначено виконавцем послуг в житловому фонді м.Харкова виключно з управління будинком, спорудою або групою будинків, а не з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, організація належної експлуатації та утримання об`єкта відповідно його цільового призначення не передбачає забезпечення та проведення Управителем поточного та капітального ремонту приміщень житлових будинків та конструктивних елементів, виконувати будь-які роботи з технічного обслуговування будинку або ремонтів. КП «Жилкомсервіс» не отримує від мешканців м.Харкова коштів, направлених на ремонт будівель, у підприємства відсутні кошти на проведення ремонтів будинку. Вказує, що відповідно до п.4.1.2 Положення про Департамент житлового господарства Харківської міської ради Департамент організовує або здійснює функції замовника на проведення поточного та капітального ремонту, технічного оснащення, реконструкції житлового фонду, що належить до комунальної власності, контролює їх виконання. Враховуючи викладене, вказує, що у КП «Жилкомсервіс» відсутні правові підстави для вирішення питань, які заявлені у позові, а тому підприємство є неналежним відповідачем. На підставі викладеного просить в позові до КП «Жилкомсервіс» відмовити. У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що за весь час перебування позивача на квартирному обліку (з 13.08.2002 року) відповідачем жодного разу не було запропоновано можливі варіанти щодо зміни житлової площі або здійснення будь-яких інших заходів щодо пристосування житлово-побутових умов до потреб інваліда. Бездіяльність відповідача, яка виражається у невиконання приписів ст.30 ЗУ «Про основи захищеності осіб з інвалідністю в Україні» є незаконною, що порушує права позивача як особи з обмеженими фізичними можливостями. Щодо пропозиції відповідача з приводу приватизації житла у гуртожитку зазначає, що відповідач таким чином намагається звільнитись від виконання відповідних обов`язків щодо реалізації та забезпечення відповідних прав позивача. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, в своїх поясненнях посилались на обставини, викладені у позові, відповіді на відзив та письмових поясненнях. Зокрема зазначили, що ненадання державою доступу у користуванні житлового приміщення, не усунення перешкод, що утруднюють або унеможливлюють доступ до споруд, транспорту, а також до інших об`єктів і споруд порушує норми Конвенції ООН про права осіб з інвалідністю від 13.12.2006 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» ДБН та постанови КМУ №706 від 01.08.2012 року, якою затверджено Державну цільову програму «Національний план дій з реалізації Конвенції про права інвалідів» на період до 2020 року. Вважають, що житлове приміщення, яким користується позивач, не лише не відповідає встановленим будівельним нормам, а фактично обмежує позивача у праві вільного пересування та користування об`єктами інфраструктури, які всупереч положенням національного та міжнародного законодавства, не пристосовані для особливих потреб позивача. Вважають, що держава Україна в особі уповноважених органів місцевого самоврядування та органів, на балансі та утриманні яких знаходиться житлове приміщення, яким користується позивач, має пристосувати житло позивача до особливих потреб позивача або замінити (обміняти) на інше, придатне та пристосоване для потреб позивача житло. Представникі відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву. Суд, заслухавши вступне слово учасників провадження, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, у їх сукупності та взаємозв`язку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 1989 року зареєстрована та проживає в кімнаті [ADDRESS] , яка знаходиться на четвертому поверсі 5 поверхового будинку. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 15.02.2017р. №103 [PERSON] визнана наймачем вказаної кімнати № [NUMBER] . Згідно акту від 23.10.2019 року, складеного представниками КП «Жилкомсервіс» проведено комісійне обстеження жилого будинку [ADDRESS] , прийнятого на баланс дільниці №9 КП «Жилкомсервіс» від ТОВ «Жилстрой-1» у 2015 році. Встановлено, що за неодноразовими зверненнями [PERSON] , яка проживає за вказаною вище адресою у кімнаті № [NUMBER] були виконані наступні роботи, зокрема, встановлено з`Їзд з крильця вхідної групи; ремонт сходинок вхідної групи; облаштування коробу для зберігання інвалідного скутеру з освітленням та встановленням розетки для зарядки інвалідного скутера; ремонт асфальтового покриття внутрішньоквартальної дороги та тротуару; встановлено знак (парковка для інвалідів); виконано роботи по зносу та кронуванню дерев; виконані роботи по облаштуванню наружного освітлення із встановленням нових цегляних опор; виведена фанова труба з квартири заявниці на кровлю; виконані роботи з ремонту тріщини на фасадній стіні заявниці, виконані роботи з ремонту фасаду з торца будинку; ремонт душових та сан.вузлів з правого крила; виконані роботи з ремонту оголовків та парапету. Позивач є людиною з інвалідністю 1 групи з ураженням опорно-рухливого апарату, пересувається у інвалідному візку та потребує сторонньої допомоги. Відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Харківської міської ради від 11.05.2018 року [PERSON] перебуває на квартирному обліку у виконавчому комітеті Харківської міської ради за загальною чергою з 13.08.2012 року. Перша сім`я за цією чергою перебуває з 10.01.1970 року. З вказаного листа вбачається, що позивач за станом здоров`я правом на отримання житлового приміщення у першочерговому порядку не користується. На звернення до Департаменту житлового господарства Харківської міської ради з питанням обміну її кімнати на четвертому поверсі на кімнату, розташовану на першому поверсі, позивач отримала відмову з роз`ясненням права на приватизацію кімнати [ADDRESS] . Частиною першою статті 9 ЖК УРСР встановлено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. За змістом частини першої статті 28 Конвенції про права осіб з інвалідністю Держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг та житло, і на безперервне поліпшення умов життя й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності. Після ратифікації Україною Конвенції ООН про права інвалідів держава взяла на себе відповідні зобов`язання щодо забезпечення, захисту та реалізації прав осіб з інвалідністю. Так, відповідно до ст.2 Конвенції ООН про права осіб з інвалідністю від 13 грудня 2006 року «дискримінація за ознакою інвалідності» означає будь-яке розрізнення, виключення чи обмеження з причин інвалідності, метою або результатом якого є применшення або заперечення визнання, реалізації або здійснення нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод у політичній, економічній, соціальній, культурній, цивільній чи будь-якій іншій сфері. Вона включає всі форми дискримінації, у тому числі відмову в розумному пристосуванні; «розумне пристосування» означає внесення, коли це потрібно в конкретному випадку, необхідних і підхожих модифікацій і коректив, що не становлять непропорційного чи невиправданого тягаря, для цілей забезпечення реалізації або здійснення особами з інвалідністю нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод; «універсальний дизайн» означає дизайн предметів, обстановок, програм та послуг, покликаний зробити їх максимально можливою мірою придатними для використання для всіх людей без необхідності адаптації чи спеціального дизайну. «Універсальний дизайн» не включає допоміжних пристроїв для конкретних груп осіб з інвалідністю, де це необхідно. Стаття 9 Конвенції ООН про права осіб з інвалідністю закріплює: щоб надати особам з інвалідністю можливості вести незалежний спосіб життя й усебічно брати участь у всіх аспектах життя, держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення особам з інвалідністю доступу нарівні з іншими до фізичного оточення, до транспорту, до інформації та зв`язку, зокрема інформаційно-комунікаційних технологій і систем, а також до інших об`єктів і послуг, відкритих або таких, що надаються населенню, як у міських, так і в сільських районах. Ці заходи, які включають виявлення й усунення перепон і бар`єрів, що перешкоджають доступності, повинні поширюватися, зокрема: на будинки, дороги, транспорт й інші внутрішні та зовнішні об`єкти, зокрема школи, житлові будинки, медичні установи та робочі місця. Стаття 20 Конвенції ООН про права осіб з інвалідністю держави-учасниці вживають ефективних заходів для забезпечення індивідуальної мобільності осіб з інвалідністю з максимально можливим ступенем їхньої самостійності, зокрема, шляхом: сприяння індивідуальній мобільності осіб з інвалідністю вибраним ними способом, у вибраний ними час та за доступною ціною; полегшення доступу осіб з інвалідністю до якісних засобів, що полегшують мобільність, пристроїв, допоміжних технологій та послуг помічників і посередників, зокрема за рахунок надання їх за доступною ціною; навчання осіб з інвалідністю та кадрів спеціалістів, що з ними працюють, навичкам мобільності; спонукання підприємств, що займаються виробництвом засобів, які полегшують мобільність, пристроїв та допоміжних технологій, до врахування всіх аспектів мобільності осіб з інвалідністю. Крім того, відповідно до ст.2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» дискримінація за ознакою інвалідності забороняється. Термін «розумне пристосування» та «універсальний дизайн» вживаються у значенні, наведеному в Конвенції про права осіб з інвалідністю, а термін «дискримінація за ознакою інвалідності» вживається у значенні, наведеному в Конвенції про права осіб з інвалідністю та Законі України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». За змістом статті 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» діяльність держави щодо осіб з інвалідністю виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у: виявленні, усуненні перепон і бар`єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об`єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу (далі - об`єкти фізичного оточення), транспорту, інформації та зв`язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту; охороні здоров`я; соціальному захисті; забезпеченні виконання індивідуальної програми реабілітації осіб з інвалідністю; наданні пристосованого житла; сприянні громадській діяльності. Відповідно до ст..26 вказаного Закону підприємства, установи та організації зобов`язані створювати умови для безперешкодного доступу осіб з інвалідністю (у тому числі осіб з інвалідністю, які використовують засоби пересування та собак-поводирів) до об`єктів фізичного оточення. Власники та виробники транспортних засобів, виробники та замовники інформації (друковані засоби масової інформації, телерадіоорганізації тощо), оператори та провайдери телекомунікацій повинні забезпечувати надання послуг і виробництво продукту з урахуванням потреб осіб з інвалідністю. Згідно ст.27 Закону планування і забудова населених пунктів, формування мікрорайонів, проектування, будівництво і реконструкція об`єктів фізичного оточення без пристосування для використання особами з інвалідністю не допускаються. Зазначена діяльність здійснюється з урахуванням думки громадських організацій осіб з інвалідністю. У разі, якщо діючі об`єкти неможливо повністю пристосувати для потреб осіб з інвалідністю, за погодженням з громадськими організаціями осіб з інвалідністю здійснюється їх розумне пристосування з урахуванням універсального дизайну. Фінансування зазначених заходів здійснюється за рахунок власників (балансоутримувачів) об`єктів або орендарів згідно із договором оренди. Для того, що б у повній мірі забезпечити самостійний спосіб життя людей з інвалідністю, держава повинна створити безбар`єрне середовище. Органи державної влади зобов`язані створювати умови для гідного життя осіб, які потребують особливого захисту та створення особливих умов, які мають докладати додаткових зусиль для організації свого життя. На виконання цих завдань прийнята Державна цільова програма «Національний план дій з реалізації Конвенції про права інвалідів» на період до 2020 року, та Указ Президента України від 18 грудня 2007 року № 1228 «Про додаткові невідкладні заходи щодо створення сприятливих умов для життєдіяльності осіб з обмеженими фізичними можливостями». За наслідками прийняття цих нормативних актів Держава в особі своїх державних органів зобов`язалась створити прийнятні умови для життя осіб з особливими потребами, здійснити заходи щодо усунення їх дискримінації та забезпечити їх такими умовами життя, що будуть сприяти більшому розвитку їх здібності та враховувати їх потреби, у тому числі і житлові. Діяльність органів державної влади або органів місцевого самоврядування у цих напрямках повинна бути направлена та демонструвати дійсне бажання виконати свої обов`язки та створити належні умови для життя людини з особливими потребами. При цьому фактичні потреби конкретної особи можуть бути задоволені будь-яким сприятливим способом для цієї особи та можливим способом для органу державної влади або місцевого самоврядування. Баланс між інтересами цієї людини та інтересами громади повинен бути знайдений з урахуванням інтересів усіх сторін та демонструвати дійсне бажання виконати з боку органів влади та місцевого самоврядування свої завдання у цьому напрямку своїх обов`язків. Створення цих умов є створенням умов доступності людям з особливими потребами до всіх можливостей інших людей у країні, зокрема доступності до житла. Згідно зі статтею 30 цього ж Закону жилі приміщення, займані особами з інвалідністю або сім`ями, у складі яких вони є, під`їзди, сходові площадки будинків, в яких мешкають особи з інвалідністю, мають бути обладнані спеціальними засобами і пристосуваннями відповідно до індивідуальної програми реабілітації, а також телефонним зв`язком. Обладнання зазначених жилих приміщень здійснюється органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями, у віданні яких знаходиться житловий фонд. Обладнання індивідуальних жилих будинків, в яких проживають особи з інвалідністю, здійснюється підприємствами, установами і організаціями, з вини яких настала інвалідність, а в інших випадках - відповідними органами місцевого самоврядування. У разі невідповідності житла особи з інвалідністю вимогам, визначеним висновком медико-соціальної експертизи, і неможливості його пристосування до потреб особи з інвалідністю може провадитись заміна жилої площі. Органи місцевого самоврядування забезпечують виділення земельних ділянок особам з інвалідністю із захворюваннями опорно-рухового апарату під будівництво гаражів для автомобілів з ручним керуванням поблизу місця їх проживання. У разі невідповідності житла особи з інвалідністю вимогам, визначеним висновком медико-соціальної експертизи, і неможливості його пристосування до потреб особи з інвалідністю може провадитись заміна жилої площі. Також розділом 6 ДБН В2.2-17:2006 «Будинки і споруди. Доступність будинків і споруд для мало мобільних груп населення» встановлює загальні вимоги до будинків та споруд для мало мобільних груп населення. Відповідно до пункту 6.1.5 ДБН приміщення, де можуть перебувати інваліди на кріслах-колясках, слід розміщувати нарівні входу, найближчого до поверхні землі. При іншому розміщенні приміщень по висоті будинку, крім сходів, слід передбачати пандуси, ліфти згідно з вимогами ДСТУ, піднімальні платформи, вертикальні підйомники згідно з вимогами ДСТУ або інші пристрої для переміщення інвалідів. За інформацією Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у м. Харкові з 2008 року вирішено питання пересування по місту осіб з інвалідністю на візку за допомогою транспортної соціальної послуги «Інватаксі», клієнтом якої є [PERSON] .. Однак надання послуг з пересування осіб з інвалідністю на візку по східцях в будівлі, за місцем їх проживання при відсутності ліфта діючим законодавством України не передбачено. Цю послугу організовує соціальний робітник територіального центру за допомогою мешканців гуртожитку. Крім того, позивачу на безоплатній основі з 20.01.2012 надається соціальна послуга догляду у відділенні соціальної допомоги на дому територіального центру надання соціальних послуг Шевченківського району м. Харкова. Згідно з індивідуальним планом позивач отримує перелік послуг на дому, передбачених державним стандартом «Догляд на дому». З відомостей, які надані відповідачем вбачається, що на даний час відсутнє вільне житло на першому поверсі житлового будинку по [ADDRESS] , в якому мешкає позивач, а також відсутнє житло на першому поверсі, яке б відповідало вимогам [PERSON] , як інваліда-колясочника, і в інших житлових будинках, які знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова. Крім того, згідно листа директора юридичного департаменту Харківської міської ради №6021/9-19 від 07.08.2019 року, наданого до суду на виконання ухвали суду від 24.06.2019 року про витребування доказів, облаштування відкидних направляючих для з`їзду з 4-го на 1-й поверх під`їзду житлового будинку [ADDRESS] згідно з ДБН В2.2-17:2016 «Доступність будинків і споруд для малогабарітних груп населення» технічно неможливе, враховуючи висоту сходового маршу. Проектом побудови вищевказаного житлового будинку ліфт не передбачено. Згідно інформації начальника управління з експлуатації житлового фонду КП «Жилкомсервіс», технічна можливість з облаштування пандусів на сходових маршах з 1-го по 4-й поверх в під`їзді житлового будинку [ADDRESS] відсутня. При цьому відповідно до ст.30 ЗУ «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема: облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки представник відповідачів на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову в частині зобов`язання Харківської міської ради, Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, виконавчого комітету Харківської міської ради надати [PERSON] у користування житлову кімнату на першому поверсі або іншу пристосовану для осіб з інвалідністю кімнату згідно з вимогами ДБН України для осіб з інвалідністю, шляхом заміни кімнати [ADDRESS] . При цьому посилання представника відповідачів на відсутність вільного житла на першому поверсі, яке б відповідало вимогам позивача як інваліда-колясочника як в житловому будинку по [ADDRESS] , так і в інших будинках, так само як і черговість надання такої житлової площі особам, які потребують поліпшення житлових умов, не може бути підставою для ненадання позивачу у користування житлової кімнати на першому поверсі або іншої пристосованої для осіб з інвалідністю кімнати, а отже існує порушення прав позивача як особи з інвалідністю на доступність житлового приміщення. Також на думку суду право позивача на приватизацію жилого приміщення - кімнати [ADDRESS] не може бути підставою для відмови в реалізації тих прав, про які зазначає [PERSON] у позові, зокрема, права на доступність житлового приміщення. Щодо позовних вимог [PERSON] стосовно іншого способу пристосування та/або облаштування житлової кімнати [ADDRESS] у відповідності до спеціальних норм згідно з вимогами Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю, що дозволить позивачу вільно пересуватись з 4-го на 1-й поверх (сходинки, ліфти, пандуси, підйомники тощо), суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині через технічну неможливість виконання вказаних робіт, що вбачається з листа директора Юридичного департаменту Харківської міської ради №6021/9-19 від 07.08.2019 року та інформації начальника управління з експлуатації житлового фонду, надані до суду на виконання ухвали про витребування доказів. Щодо вимог позивача до КП «Жилкомсервіс» суд відмовляє у задоволенні заявлених позивачем вимог, виходячи з того, що рішенням Харківської міської ради від 20.12.2006 року №1186 КП «Жилкомсервіс» визначено як виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Харкова, а саме з управління будинком, спорудою або групою будинків. З огляду на викладене, а також з урахуванням норм ст.30 ЗУ «Про місцеве самоврядування» у КП «Жилкомсервіс» відсутні правові підстави для вирішення питань, поставлених у позові позивачем. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України та суд вважає необхідним стягнути з відповідачів в дохід держави судовий збір в сумі 704,80 грн. у рівних частках, оскільки позивач на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від вказаних витрат при подачі позову до суду. На підставі вищевикладеного, Конвенції ООН про права осіб з інвалідністю від 13.12.2006 року, ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»,

Outcome: partial