Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

До суду звернувся позивач з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 22 лютого 2014 року у розмірі 6250 доларів США. В обґрунтування позову вказує, що він 22.02.2014 уклав договір позики з відповідачем. Відповідно до п.1.1 договору позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти у національній валюті гривні в сумі, що є еквівалентом 6250 доларів США, що на дату підписання договору становило 55238 гривень. Жодним чином відповідач не виконав своїх зобовязань з повернення коштів. Позивач у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Відповідно до статті 169 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), та відповідно до статті 224 Цивільного процесуального кодексу України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, наявні у матеріалах справи докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що 22.02.2014 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики №1 (далі договір). Відповідно до п.п. 1.1, 3.1 цього договору позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у національній валюті в сумі, що є еквівалентом 6250 доларів США, що на дату підписання становило 55238 гривень, а відповідач зобовязався повернути позику в строк та на умовах, передбачених договором. Строк повернення позики встановлено до 22.03.2014 включно. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України). Згідно із ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України встановлено обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі за № 6-1672цс16. Положеннями пункту 3.2 договору визначено, що позика повертається у готівковій формі шляхом передачі грошових коштів у національній валюті, що є еквівалентом 6250 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату повернення позики. Звертаючись з позовом, позивач просив стягнути з відповідача 6250 доларів США, що на час предявлення позову становить 168907,50 гривень. Відповідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Враховуючи, що п.п. 1.1, 3.1 договору позики є таким, що викладений у відповідності до вимог ст. ст. 536, 1048 Цивільного кодексу України, сторони при підписанні договору погодились із його умовами щодо еквіваленту грошового зобов'язання вираженого в національній валюті до долару США. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими в частині стягнення заборгованості у розмірі 6250 доларів США. Відповідно до розяснень, які наведено в пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до сайту Національного банку України на час ухвалення рішення 05 липня 2017 року було встановлено курс гривні до долара США - 2601,7365 гривні за 100 доларів США (http://www.bank.gov.ua/). Тому, стягнути з відповідача на користь позивача слід 162608 гривень 53 копійки. Відповідно до положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1689,07 гривень та витрат на розміщення оголошення у засобах масової інформації у розмірі 370 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial