Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-02 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вказаним позовом звернувся [PERSON] та, з врахуванням збільшених позовних вимог просив суд: визнати дії Миронівського РП ПАТ «Київобленерго» по відключенню 26 березня 2017 року квартири [ADDRESS] від електричної мережі незаконними; зобов'язати Миронівський РП ПАТ «Київобленерго» поновити електропостачання квартири [ADDRESS]; стягнути з ПАТ «Київобленерго» на його користь моральну шкоду в розмірі 60 000 гривень. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він 28 грудня 2016 року придбав у громадянина [PERSON] квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Працівниками Миронівського РП ПАТ «Київобленерго» було здійснено відімкнення його квартири від мережі електропостачання. Як новий власник квартири [ADDRESS] він звернувся до Миронівського РП ПАТ «Київобленерго» із заявою на заключення договору про користування електричною енергією, проте йому відмовлено в укладенні такого договору та поновлення постачання електричної енергії, у зв'язку із наявністю заборгованості попереднього власника за спожиту електричну енергію, у наслідок чого, йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у стражданнях і незручностях, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, а також необхідністю докладення додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили їх задовольнить з підстав наведених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, свої заперечення мотивували наступним. Працівниками Миронівський РП ПАТ «Київобленерго» 28 березня 2017 року було здійснено відімкнення квартири [ADDRESS] від мережі електропостачання у зв'язку із наявністю заборгованості [PERSON] за спожиту електричну енергію по договору «про користування електричною енергією» від 04 травня 2016 року, предметом якого є постачання електричної енергії до вказаної квартири. Позивач в супереч діючим нормам законодавства не уклав із Миронівським РП ПАТ «Київобленерго» договір «про користування електричною енергією», в приміщенні відповідача демонстративно порвав проект такого договору, а тому немає підстав для підключення електричної енергії до квартири [ADDRESS]. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Під час розгляду справи судом встановлено, що до 28 грудня 2016 року власником квартири [ADDRESS] був [PERSON]. 04 травня 2016 року між [PERSON] та ПАТ «Київобленерго» було укладено договір «про користування електричною енергією» №20028331, предметом якого є постачання [PERSON] електричної енергії до квартири [ADDRESS] (а.с. 36-41). Миронівським районним судом Київської області 17 жовтня 2016 року, за результатами розгляду цивільної справи № 371/1150/16-ц було винесено судовий наказ, яким з [PERSON] було стягнуто на користь відповідача 916 гривень 40 копійок заборгованості за оплату житлово-побутових послуг та 689 гривень судових витрат (а.с. 8). 28 березня 2017 року у зв'язку із наявністю заборгованості [PERSON] за спожиту електричну енергію в розмірі 3433 гривні 03 копійки працівниками Миронівського РП ПАТ «Київобленерго» було здійснено відключення квартири [ADDRESS] від постачання електричної енергії (а.с. 35). Із встановлених судом обставин вбачається, що відповідно до умов договору «про користування електричною енергією» його предметом є постачання ПАТ «Київобленерго» електричної енергії до квартири [ADDRESS], власником якої був [PERSON] Згідно з п. 11 договору «про користування електричною енергією» споживач електричної енергії зобов'язаний оплачувати спожиту електричну енергію відповідно до п. 16 цього договору. Пунктом 16 договору «про користування електричною енергією» оплата за електричну енергію здійснюється відповідно до показників приладу обліку. Відповідно до п. 11 договору «про користування електричною енергією» споживач електричної енергії зобов'язаний не пізніше ніж за 7 днів до припинення користування електричною енергією у квартирі письмово повідомити енергопостачальника про розірвання договору та розрахуватися за спожиту електричну енергію, включаючи день виїзду. Як встановлено рішенням Миронівського районного суду Київської області від 17 жовтня 2016 року по цивільній справі за заявою публічного акціонерного товариства «Київобленерго» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, останній мав заборгованість перед відповідачем за оплату житлово-комунальних послугу в розмірі 916 гривень 40 копійок (а.с. 8). Вказане рішення Миронівського районного суду Київської області у формі судового наказу набрало законної сили 12 грудня 2016 року. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Зважаючи на те, що рішенням Миронівського районного суду Київської області від 17 жовтня 2016 року, по цивільній справі, яке набрало законної сили 12 грудня 2016 року, встановлено факт наявності у [PERSON] заборгованості за постачання до квартири [ADDRESS] електричної енергії, суд вважає факт наявності у [PERSON], заборгованості за спожиту електричну енергію станом на 28 березня 2017 року (дату відключення електричної енергії) таким, що не підлягає доведенню. Позивач не надав належних та допустимих доказів, які спростовують цей факт. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2016 року [PERSON] є власником квартири під [ADDRESS] (а.с. 16-19). Із вищезазначених обставин вбачається, що відповідач 28 березня 2017 року не знав про зміну власника квартири [ADDRESS] [PERSON] на позивача по справ [PERSON], оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази повідомлення останніми відповідача про це, а тому у зв'язку із невиконанням [PERSON] умов п. п. 11 та 16 договору «про користування електричною енергією» від 04 травня 2016 року №20028331, зокрема несвоєчасною оплатою за спожиту електричну енергію, він здійснив відключення цієї квартири від електричного постачання. Тобто дії відповідача, що проявились у відключенні 28 березня 2017 року квартири [ADDRESS] здійсненні не щодо [PERSON], а щодо [PERSON] у зв'язку із невиконанням ним своїх обов'язків передбачених п. п. 11 та 16 договору «про користування електричною енергією», а отже цивільних прав, свобод чи інтересів [PERSON] не порушують. При цьому суд враховує ту обставину, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази звернення позивача до відповідача до моменту відключення останнім електропостачання вищезазначеної квартири (28.03.2017), для укладення договору про користування електричною енергією. Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави дійти висновку, що з позовом про захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів має право звернутися особа, чиї права, свободи чи законні інтереси були порушені, невизнані або оспорювані відповідачем. Відносини щодо відключення 28 березня 2017 року квартири [ADDRESS] від електропостачання у зв'язку із невиконанням [PERSON] своїх обов'язків передбачених п. п. 11 та 16 договору «про користування електричною енергією» від 04 травня 2016 року № 20028331 по сплаті послуг за електропостачання не порушують прав, свобод чи законних інтересів [PERSON], оскільки він не є стороною цього договору. Про зміну власника цієї квартири до відключення електричної енергії відповідача ні він ні [PERSON] не повідомляли. Зважаючи на викладене суд приходить до висновку про необхідність залишення без задоволення позовної вимоги [PERSON] про визнання дій Миронівського РП ПАТ «Київобленерго» по відключенню 28 березня 2017 року квартири [ADDRESS] від електричної мережі незаконними. При прийнятті такого рішення суд також враховує той факт, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази відключення відповідачем 28 березня 2017 року квартири [ADDRESS] від електричної мережі, оскільки відповідно до наряду на відключення за несплату, це відключення відбулося 28 березня 2017 року (а.с. 35). Крім того при прийнятті такого рішення суд не бере до уваги доводи позивача про порушення відповідачем строків попередження про відключення електричної енергії, оскільки такому попередженню відповідно до п. 7.5 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 підлягає [PERSON], з яким станом на 28 березня 2017 року діяв договір «про користування електричною енергією» від 04 травня 2016 року №20028331. Позовна вимога про зобов'язання Миронівського РП ПАТ «Київобленерго» поновити електропостачання квартири [ADDRESS] підлягає задоволенню зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі. Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом. Як встановлено судом під час розгляду справи 28 грудня 2016 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири під [ADDRESS] (а.с. 16-19). Із змісту вказаного договору вбачається, що він був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в день його укладення під № 1248. Частиною 4 ст. 334 Цивільного кодексу України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто з 28 грудня 2016 року квартира під [ADDRESS] належала на праві власності позивачу. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про електроенергетику» споживачі електричної енергії мають право на приєднання та підключення до електричної мережі, за умови виконання правил приєднання електроустановок до електричних мереж. Згідно з абзацом 1 п. 3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки. Абзацом 4 п. 3 вказаних Правил передбачено, що для укладення договору побутовий споживач звертається до електропостачальника з письмовою заявою. В пункті 7 вказаних Правил зазначено наслідки звернення споживача електроенергії (нового власника) квартири для укладення договору про користування електричною енергією, а саме «… енергопостачальник протягом 3 днів у містах … підключає квартиру до електропостачання.». Отже, новий власник квартири зобов'язаний звернутися до електропостачальника із письмовою заявою про укладення договору про користування електричною енергією, який повинен відповідати Типовому договору про користування електричною енергією. Згідно з ст. 24 Закону України «Про електроенергетику» електропередавальна організація, що здійснює передачу електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами, не має права відмовити замовнику, який має намір приєднати електроустановки до цих мереж, у наданні послуг з приєднання. Абзацом третім п. 3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 передбачено, що електропостачальник, який здійснює постачання електричної енергії на закріпленій території, не має права відмовити побутовому споживачу, електроустановки якого розташовані на такій території, в укладенні договору. Аналіз зазначеної норми закону та підзаконного нормативно-правового акту дає підстави дійти висновку, що відповідач у випадку звернення позивача до нього із заявою про укладення договору про користування електричною енергією, не має право відмовити йому в укладенні такого договору. Як встановлено під час розгляду справи, 29 березня 2017 року позивач звернувся до ПАТ «Київобленерго» із заявою на заключення договору про користування електричною енергією (а.с. 10). Проте заступник начальника Миронівського РП ПАТ «Київобленерго» листом від 29 березня 2017 року № 289 відмовив йому в укладенні такого договору до моменту повного розрахунку за спожиту електроенергію із попереднім власником, а саме [PERSON] або укладення договору про реструктуризацію боргу. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачем 29 березня 2017 року з порушенням вимог ст. 24 Закону України «Про електроенергетику», абзацу 3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, було відмовлено позивачу в укладенні договору про користування електричною енергією, та в порушення вимог п. 7 вказаних Правил не здійснено підключення квартири за [ADDRESS] до електропостачання протягом 3 днів з дня звернення позивача до відповідача із заявою про укладення такого договору. Суд звертає увагу, що із листа заступника начальника Миронівського РП ПАТ «Київобленерго» від 29 березня 2017 року № 289 вбачається, що позивачу відмовлено в укладенні договору постачання електричної енергії не через причини передбачені діючими нормативно-правовими актами, а через наявність заборгованості за споживання електричної енергії [PERSON], який до правовідносин позивача із відповідачем по укладенню договору про електропостачання та підключенню електричної енергії до вищезазначеної квартири не має жодного відношення. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено право позивача на підключення його квартири до електропостачання, передбачене ст. 25 Закону України «Про електроенергетику», а тому це право підлягає судовому захисту та поновленню шляхом зобов'язання відповідача поновити електропостачання квартири [ADDRESS]. При прийнятті такого рішення суд також враховує, що у тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторонни не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України). Так, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Аналогічна норма міститься і в абзаці 1 п. 3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357. Форма та зміст (умови) типового договору про користування електричною енергією затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення». З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 Цивільного кодексу України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг у вигляді договору про користування електричною енергією є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 Цивільного кодексу України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». У разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20, 630, 640, 642, 643 Цивільного кодексу України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 Цивільного кодексу України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії (типовим договором про користування електричною енергією). Аналогічні правові позиції висловив Верховний суд України в своїх постановах № 6-2951цс15 від 20 квітня 2016 року, № 6-2023цс15 від 16 грудня 2015 року та № 6-110цс12 від 10 жовтня 2012 року. При прийнятті рішення по справі суд не бере до уваги доводи представника відповідача, що позивач до укладення договору про користування електричною енергією не є споживачем електричної енергії, оскільки із змісту абзацу 4 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 вбачається, що особа яка виявила бажання укласти такий договір (тобто до його укладення) зазначається як «побутовий споживач». Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 60 000 гривень, суд приходить до висновку, що вимога не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок. Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення (п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2). У відповідності з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто під час судового засідання позивач повинен довести існування шкоди, її розмір (у даному випадку грошовий розмір), те, що шкода заподіяна саме неправомірною, винною дією чи бездіяльністю відповідача, та між цією дією чи бездіяльністю і шкодою є безпосередній причинний зв'язок. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Ні в позовній заяві ні під час розгляду справи позивач не навів конкретних та зрозумілих доводів чи розрахунків, з яких він виходив визначаючи, що у наслідок дій відповідача йому заподіяно моральну шкоду в розмірі 60 000 гривень. В судовому засіданні, на запитання головуючого повідомив, що такий розмір моральної шкоди є його особистою думкою. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що у наслідок саме протиправних, винних дій відповідача по відношенню до позивача, зокрема у зв'язку із відключенням 28 березня 2017 року квартири [ADDRESS] від електропостачання, позивачу було завдано страждань та незручностей, він був вимушений докласти додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з ч. 2 та 3 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Частиною 6 ст. 13 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно з ст. 319 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов'язує. Як встановлено під час розгляду справи, позивач набув права власності на квартиру [ADDRESS] 28 грудня 2016 року (а.с. 19). Відповідно до штампу Виконавчого комітету Миронівської міської ради Київської області в паспорті позивача, він почав проживати в [ADDRESS] 03 лютого 2017 року (а.с. 6). Із зазначених обставин вбачається, що незважаючи на те, що позивач почав проживати у вказаній квартирі з 03 лютого 2017 року, під час якого користувався електричною енергією, він лише 29 березня 2017 року звернувся до відповідача із заявою про укладення договору про електрокористування. При цьому в матеріалах справи відсутні докази, що в цей період він сплачував відповідачу за користування електричною енергією. Тобто, дії відповідача які виразились в використанні електричної енергії без відома відповідача та оплати за це на, думку суду є такими що порушували право відповідача на отримання плати за свої послуги. За таких обставин доводи позивача, що в законі не визначено строк звернення нового власника до енергопостачальника із заявою про укладення договору з електрокористування, а тому він не звертався до відповідача з такою заявою, суд розцінює як зловживання ним своїм правом, а користування електричної енергією у період часу з 03 лютого 2017 року (дата прописки) по 28 березня 2017 року (дата відключення електропостачання) не оплати за неї таким, що порушують право відповідача на оплату за надані ним послуги з електропостачання. При прийнятті рішення по справі суд не бере до уваги відеозаписи, які містяться на оптичному диску (а.с. 76), оскільки вони містять елементи відеомонтажу, а отже не є автентичними. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1600 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 1012-3778-1489-2720 від 09 жовтня 2017 року. Понесені позивачем судові витрати підлягають частковому стягненню з відповідача на його користь. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 16, 23 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial