Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно одержаних грошових коштів. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 24.12.2013 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір № 26222156, згідно умов якого вона отримала кредит у сумі 24999,76 грн на строк до 24.12.2015 року, який мав повертатися частинами щомісячно. Як вказала позивач, через фінансову та економічну кризу, яка розпочалася в Україні у 2014 році, повернення кредиту для позивача стало суттєво ускладнено, у зв`язку з чим у позивача виникла заборгованість за кредитним договором. Однак, як вказала позивач, вона не отримувала жодних вимог та претензій від відповідача, проте через значний час після спливу строку дії кредитного договору їй стало відомо, що на її рахунки накладено арешт приватним виконавцем Павелків Т. Л. в ході виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 16.03.2018 року приватним нотаріусом Хара Н. С. На думку позивача, даний напис є незаконним, у зв`язку з чим просить суд визнати його таким, що не підлягає виконанню. Крім того, як вказала позивач, в ході виконавчого провадження з неї було примусового стягнуто грошові кошти в сумі 18600,01 грн.. Вважаючи, що дане стягнення відбулося без достатньої правової підстави, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 21576,23 грн., з яких: 18600,01 грн. - сума безпідставно одержаних грошових коштів; 2976,22 грн - сума процентів за користування безпідставно одержаними грошовими коштами. У відкрите судове засідання позивач не з`явилася, до суду її представник надав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а. с. 73, 75, 176). Відзиву на позов від нього не надійшло. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору по справі у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином (а. с. 76, 177, 178, 182). У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 24.12.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» було укладено кредитний договір № 26222156, за умовами якого позивачу було надано кредит у сумі 24999,76 грн. строком на 24 місяці із кінцевою датою повернення - 24.12.2015 року (а. с. 6 - 8). Згідно з п. п. 3.3.1. кредитного договору, від 24.12.2013 року, № 26222156 та додатку № 1 до цього договору сторони погодили, що повернення кредиту має здійснюватися частинами, а саме щомісячними платежами (а. с. 9). 16.03.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н. С. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» грошові кошти у сумі 68404,09 грн., з яких: 20882,24 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 8312,99 грн. - прострочена заборгованість за комісією; 39208,86 грн. - прострочена заборгованість за процентами (а. с. 11). 26.04.2018 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернувся до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф (нині - Павелків) Т. Л. із заявою про примусове виконання даного виконавчого напису (а. с. 60). Постановою приватного виконавця Вольф (нині - Павелків) Т. Л., від 02.05.2018 року, було відкрито виконавче провадження № 56281236 з примусового виконання виконавчого напису від 16.03.2018 року (а. с. 104 - 105). В ході виконавчого провадження № 56281236 на підставі платіжних доручень № 136 від 26.06.2018 року; № 157 від 30.07.2018 року; № 276 від 10.12.2018 року; № 7 від 11.01.2019 року; № 97 від 04.04.2019 року; № 132 від 06.05.2019 року; № 149 від 04.06.2019 року; № 183 від 27.06.2019 року; № 230 від 19.08.2019 року; № 244 від 10.09.2019 року; № 283 від 09.10.2019 року; № 330 від 20.11.2019 року; № 54 від 19.02.2020 року; № 165 від 05.06.2020 року з позивача [PERSON] на користь відповідача ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» було фактично стягнуто грошові кошти у сумі 18600,01 грн. (а. с. 12 - 25). Відповідно до положень ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про нотаріат», нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. В силу ст. 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний, зокрема, здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Згідно п. 19 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси вчиняють виконавчі написи. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування майна від боржника нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У відповідності до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172 було затверджено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Первісна редакція даного переліку (станом на 29.06.1999 року) не включала до переліку документів, на підставі яких стягнення заборгованості могло бути здійснене у безспірному порядку виконавчим написом нотаріуса кредитні договори, укладені у простій письмовій формі. Проте, постановою Кабінету Міністрів України, від 26.11.2014 року, № 662 вказаний перелік було доповнено кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Дана постанова набрала чинності 10.12.2014 року. Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду, від 22.02.2017 року по справі № 826/20084/14 зазначена постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року була визнана незаконною та нечинною в частині змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а саме доповнення переліку розділом щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. В силу ч. 1 ст. 325 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. Таким чином лише в період з 10.12.2014 року по 22.02.2017 року нотаріуси були вправі видавати виконавчі написи на підставі кредитних договорів, укладених у простій письмовій формі. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.03.2020 р. по справі № 757/24703/18-ц, від 15.04.2020 року по справі № 158/2157/17, від 21.10.2020 року по справі №172/1652/18, яку суд враховує при розгляді цієї справи відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Кредитний договір, від 24.12.2013 року, № 26222156 нотаріально не посвідчений, а оскаржуваний позивачем виконавчий напис вчинено поза межами вищевказаного строку, тобто не в період з 10.12.2014 року по 22.02.2017 року Таким чином, суд приходить до висновку про те, що приватний нотаріус Хара Н. С. станом на 16.03.2018 року була не вправі вчиняти виконавчий напис на зазначеному кредитному договорі. Крім того відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вже було встановлено судом, умовами кредитного договору № 26222156, від 24.12.2013 року (п. п. 3.3.1.) та додатком № 1 до нього договору передбачений обов`язок повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним та комісію окремими щомісячними платежами, строк виконання перших з яких настав 24.01.2014 року, а останніх - 24.12.2015 року. При цьому, оскаржуваний виконавчий напис було вчинено 16.03.2018 року. За таких умов суд приходить до висновку про те, що приватний нотаріус Хара Н. С. була не вправі вчиняти виконавчий напис в частині платежів, строк виконання яких настав у період часу з 24.01.2014 року по 16.03.2015 року. Крім того, суд погоджується із доводами позивача про те, що зазначення у тексті самого виконавчого напису про те, що стягнення заборгованості проводиться за період з 12.03.2017 року по 12.03.2018 року у даному випадку жодного юридичного значення не має, оскільки строк виникнення у банку права вимоги за кредитним договором наставав саме у період часу з 24.01.2014 року по 24.12.2015 року. Наведені обставини свідчать про незаконність виконавчого напису від 16.03.2018 року, а відтак суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання даного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» на користь позивача [PERSON] безпідставно одержаних грошових коштів, суд дійшов наступного висновку. Як вже було зазначено та встановлено судом, в ході виконавчого провадження № 56281236 у період з 26.06.2018 року по 05.06.2020 року з позивача [PERSON] на користь відповідача ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» було примусово стягнуто грошові кошти у сумі 18600,01 грн. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Крім того, правові норми цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язані; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а тому, підстави, за якими були стягнуті грошові кошти з [PERSON] , відпадають. З огляду на наведене, дані грошові кошти набули статусу як таких, що отримані відповідачем безпідставно та підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України. Аналогічну правова позицію викладено у постановах Верховного Суду України, від 25.10.2017 року, у справі № 3-905гс17 та Верховного Суду, від 06.03.2019 року, у справі № 910/1531/18, від 29.05.2019 року, у справі № 757/42443/15-ц, від 28.01.2020 року, по справі № 910/16664/18, від 08.09.2021 року у справі № 201/6498/20. Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Так, за правилами ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Статтею 8 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Таким чином, враховуючи те, що грошові кошти, були одержані відповідачем безпідставно, на них мають бути нараховані проценти у розмірі облікової ставки НБУ, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові, від 09.10.2019 року, у справі № 607/19461/15-ц, що станом на момент звернення позивача до суду з цим позовом складало 2976,22 грн. Відтак, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» на її користь грошових коштів у сумі 21576,23 грн., також, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того у своєму позові позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь понесені у справі судові витрати. При зверненні до суду з цим позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 2101,80 грн. (а. с. 1, 45). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі, з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 2101,80 грн.

Outcome: approved