Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23 липня 2014 року надійшла позовна заява [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк про визнання недійсною умови договору, розірвання договорів, зобовязання повернути грошові кошти. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] у позовній заяві з урахуванням уточнень та його представник у судовому засіданні посилались на те, що між позивачем та відповідачем були укладені договори банківських вкладів, а саме: № SAMDN01000734888162 від 26 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 200\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; № SAMDN01000738909033 від 31 жовтня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; № SAMDN01000738909108 від 31 жовтня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; № SAMDN01000734973189 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; № SAMDN01000734973310 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; №SAMDN01000734973235 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; №SAMDN01000734972986 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; № SAMDN01000734973084 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; №SAMDN01000734973415 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; №SAMDN01000734973500 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних. Дані договори були укладені строком на 3 місяці та у разі відсутності заяви про відсутність наміру подовження строку їх дії строк подовжувався на той самий строк. У квітні 2014 року [PERSON] декілька разів звертався на адресу банку із заявами про розірвання зазначених договорів та повернення грошових коштів, проте такі заяви не були задоволені, грошові кошти не були повернуті позивачу. Оскільки співробітниками банку було повідомлено позивачу про відсутність фінансової можливості для повернення суми вкладів, ними також було запропоновано [PERSON] укласти додаткові угоди, умовами яких передбачена неможливість вкладника звернення до банку із вимогами про повернення сум вкладів до 19 червня 2019 року, також встановлено, що вкладнику виплачуються щомісячно нараховані на суми вкладів відсотки виходячи із процентної ставки 9,5% річних. Оскільки позивач не має наміру продовження дії договорів банківських вкладів, потребує грошових коштів, що були передані банку та не усвідомлював, що підписавши додаткові угоди погодився з тим, що до 2019 року не зможе повернути суми вкладів, він звернувся до суд з даним позовом, в якому, з урахуванням всіх уточнень, просив суд визнати недійсною умову про відмову від дострокового розірвання договорів в угодах: № SAMDN01000734888162 від 26 квітня 2013 року; № SAMDN01000738909033 від 31 жовтня 2013 року; № SAMDN01000738909108 від 31 жовтня 2013 року; № SAMDN01000734973189 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN01000734973310 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN01000734973235 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN01000734972986 від 30 квітня 2013 року; № SAMDN01000734973084 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN01000734973415 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN01000734973500 від 30 квітня 2013 року; розірвати зазначені договори банківських вкладів; стягнути з ПАТ КБ Приватбанк на користь [PERSON] грошові кошти за договорами депозитного вкладу № SAMDN01000734888162 «Стандарт» від 26.04.2013, № SAMDN01000738909033 «Стандарт» від 31.03.2013, № SAMDN01000738909108 «Стандарт» від 31.10.2013, № SAMDN01000734973189 «Стандарт» від 30.04.2013, № SAMDN01000734973235 «Стандарт» від 30.04.2013, № SAMDN01000734972986 «Стандарт» від 30.04.2013, № SAMDN01000734973084 «Стандарт» від 30.04.2013, № SAMDN01000734973415 «Стандарт» від 30.04.2013, № SAMDN01000734973500 «Стандарт» від 30.04.2013, у розмірі 3\~800 000 гривень 00 копійок та нараховані відсотки по даними договорами. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що підписуючи додаткові угоди [PERSON] був ознайомлений із їхнім змістом та мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Крім того, зазначила, що частину грошових коштів за договорами банківських вкладів позивач отримав, на підтвердження чого надала суду копії заяв [PERSON] про виплату вкладу, також зазначила, що на момент звернення позивача до суду його права не були порушені. (а. с. 114-116 Т.1).\~\~\~\~ Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між ПАТ КБ Приватбанк та [PERSON] були укладені договори банків сих вкладів, а саме: № SAMDN01000734888162 від 26 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 200\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; № SAMDN01000738909033 від 31 жовтня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; № SAMDN01000738909108 від 31 жовтня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; № SAMDN01000734973189 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; № SAMDN01000734973310 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; №SAMDN01000734973235 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; №SAMDN01000734972986 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; № SAMDN01000734973084 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; №SAMDN01000734973415 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних; №SAMDN01000734973500 від 30 квітня 2013 року за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 400\~ 000,00 грн. та процентною ставкою 16% річних. Викладене підтверджується копіями зазначених договорів, наявними в матеріалах справи (а. с. 10-29) та не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні. Дія вказаних договорів була пролонгована згідно з п. 6 вказаних договорів, яким передбачено, що строк дії договорів автоматично пролонговується на один строк, якщо вкладник не заявить про відмову від пролонгації дії цього договору. З матеріалів справи також вбачається, що у квітні 2014 року [PERSON] двічі звертався на адресу відповідача із заявами про відсутність наміру продовження дії укладених між сторонами договорів банківського вкладу та повернення належних до виплати грошових коштів, проте такі заяви не були задоволені (а. с. 34, 35-36, 37, Т.1). Судом також встановлено, що 19 червня 2014 року між ПАТ КБ Приватбанк та [PERSON] були укладені додаткові угоди до вказаних вище договорів банківських вкладів (а. с. 93-100 Т.1). Умовами даних додаткових угод передбачено зобовязання вкладника не звертатись до банку із вимогами про повернення сум вкладів за відповідними договорами банківських вкладів до 19 червня 2019 року, також встановлено, що вкладнику виплачуються щомісячно нараховані на суми вкладів відсотки виходячи із процентної ставки 9,5% річних. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 15 липня 2015 року умова п.2 вказаних додаткових угод щодо обовязку [PERSON] не предявляти банку вимог з повернення вкладів на суми, визначені у відповідних договорах банківських вкладів є нікчемною в силу положень ч.2 ст. 160 ЦК України. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо) Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами ЦК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 526 ЦК України визначено, що\~ зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно з ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тому, розглядаючи вимоги позивача в частині розірвання договорів, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вказані вимоги не ґрунтуються на законі є безпідставними оскільки істотних порушень судом не встановлено, договори укладені добровільно та підписані сторонами, тому в задоволенні вказаних вимог слід відмовити. Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача в частині того, що на момент звернення до суду права позивача не були порушені, оскільки додаткова угоді є невідємною частиною договору, позивач звертався з заявою до банку відповідно договору, та гроші повернуті не були. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених норм права, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача та можливості їх задоволення частково. Роблячи такий висновок суд виходив з того, що уклавши додаткові угоди до спірних договорів банківських вкладів відповідач фактично визнав наявність укладених між сторонами договорів банківських вкладів, а також наявність невиконаних перед позивачем зобовязань щодо повернення сум вкладів, що представник відповідача не заперечувала у судовому засіданні. Крім того, суд також враховує положення ч. 2 ст. 1060 ЦК України, якою визначено, що умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною, у звязку з чим вважає за можливе стягнути з відповідача суми вкладів та нараховані відсотки в угодах: № SAMDN01000734888162 від 26 квітня 2013 року; № SAMDN01000738909033 від 31 жовтня 2013 року; № SAMDN01000738909108 від 31 жовтня 2013 року; № SAMDN01000734973189 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN01000734973310 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN01000734973235 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN01000734972986 від 30 квітня 2013 року; № SAMDN01000734973084 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN01000734973415 від 30 квітня 2013 року; №SAMDN01000734973500 від 30 квітня 2013 року. При цьому посилання сторони відповідача на заявления на выплату вкладу від 19 червня 2014 року як на доказ отримання позивачем частини сум вкладів за відповідними договорами суд оцінює критично з огляду на те, що з даних заяв (а. с. 119-124) вбачається, що [PERSON] просив виплатити йому певні грошові суми за певними договорами, проте чи отримав позивач запитувані грошові кошти з даних заяв не вбачається, інших доказів на підтвердження фактичної виплати [PERSON] грошових коштів за спірними угодами. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.11 ч. 1 ст. 5 ЗУ Про судовий збір, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційний задоволеним вимогам у сумі 3654,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial