Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

До Краснолиманського міського суду Донецької області звернулась [PERSON] з позовом до Лиманської міської ради про визнання незаконним договору оренди землі від 22.08.2013 № 1 та стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в межах суми 40000,00 грн.. Заявлені нею вимоги позивачка обґрунтовує такими обставинами. [PERSON] після смерті її свекра [PERSON] отримала у спадщину майнове право на земельну частку (пай) на землях колишнього КСП «Дружба» (с. Рубці Лиманської об`єднаної територіальної громади, за межами населених пунктів). Майнове право [PERSON] було підтверджено сертифікатом на земельну частку (пай) від 26.06.1997, зареєстрованим за № 4777, йому належала ділянка на землях КСП «Дружба» площею 5,1173 га за № 400. [PERSON] помер [INFO] , після його смерті спадкоємцем всього майна (за заповітом) був [PERSON] (чоловік позивачки). [PERSON] тяжко хворів, мав встановлену інвалідність І групи, за життя не встиг завершити оформлення своїх майнових прав на вказану земельну частку (пай). [PERSON] після смерті [PERSON] 08.05.2015 отримала свідоцтво про право на спадщину, 26.05.2015 переоформила право на земельну частку (пай) в Краснолиманській міській раді Донецької області на своє ім`я. [PERSON] під час оформлення свої майнових прав на земельну частку (пай) дізналась про договір оренди землі від 22.08.2013, укладений між Рубцівською сільською радою (як орендодавцем) та [PERSON] (як орендарем), зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Рубцівської сільської ради за № 1 від 22.08.2013. Об`єктом оренди за вказаним договором була також земельна частка (пай) за № 400 на землях колишнього КСП «Дружба», котра не була виділена в натурі (на місцевості). 26.05.2015 позивачка зверталась до [PERSON] , який здійснював користування не виділеними в натурі (на місцевості) земельними частками (паями) колишнього КСП «Дружба» на підставі договору оренди землі від 22.08.2013. [PERSON] пропонувала [PERSON] укласти договір оренди земельної ділянки з нею, останній відмовився від такої пропозиції. Позивачка вважає, що [PERSON] використовував належну їй землю безпідставно та незаконно. Вона в 2015-2017 рр. неодноразово зверталась зі скаргами та заявами про перевірку законності підстав використання відповідачем земельної ділянки до Донецької обласної державної адміністрації, до Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області, до Лиманської міської ради Донецької області, до органів прокуратури. Внаслідок проведених компетентними органами перевірок позивачка отримала інформацію про те, що підставами для використання [PERSON] належної їй землі були рішення Краснолиманської міської ради Донецької області від 17.05.2013 № 6/23-2348, договір оренди землі від 22.08.2013 № 1. На думку [PERSON] , відповідач незаконно користувався належною їй землею, оскільки право на користування було надано [PERSON] на підставі рішення колишньої Рубцівської сільської ради, котра за законом не мала повноважень на розпорядження землями колективної власності поза межами населених пунктів, а мала право лише розпоряджатись землями комунальної форми власності. Крім того, позивачка зауважує, що [PERSON] начебто використовував підроблені документи під час укладання договору оренди землі від 22.08.2013 № 1, [PERSON] з цього приводу зверталась до територіального органу Національної поліції, де було за її заявою розпочато досудове розслідування, отримано висновки експертів, згідно з якими підписи на документах при оформленні права оренди земельних ділянок виконані не [PERSON] , а іншою особою, проте дотепер жодній особі не було повідомлено про підозру у кримінальному провадженні, відповідна кримінальна справа не була предметом судового розгляду. Позивачка зазначає, що 28.03.2019 вона зверталась до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення на її користь збитків, заподіяних незаконним використанням її земельної ділянки (справа № 236/1163/19), судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні її вимог, Донецьким апеляційним судом було залишено без змін рішення місцевого суду, при цьому апеляційний суд роз`яснив [PERSON] її право звернутись із позовом до Лиманської міської ради Донецької області (як правонаступниці колишньої Рубцівської сільської ради) і вимагати відшкодування заподіяних їй збитків. [PERSON] додатково пояснює, що лише з 06.04.2018 нею було укладено договір оренди належної їй земельної ділянки (вже виділеної в натурі) з Фермерським господарством «Провінція», з 26.03.2020 вказана земельна ділянка перебуває в оренді у Агрофірми «Шевченківська». До 06.04.2018 належна їй ділянка незаконно використовувалась [PERSON] .. З огляду на таке, позивачка просить суд визнати незаконним договір оренди землі від 22.08.2013 № 1 та стягнути з Лиманської міської ради Донецької області на її користь 40000,00 грн. моральної шкоди, заподіяної незаконною передачею її земельної ділянки у користування [PERSON] .. Під час судового розгляду цивільної справи [PERSON] заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити, на обґрунтування своєї позиції навела доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представниця відповідача Лиманської міської ради Донецької області Косик Я.І. заперечувала проти задоволення позову, надала відзив на позовну заяву (т.1, а.с.60-64). Представниця відповідача вказує, що рішенням Краснолиманської міської ради Донецької області від 17.05.2013 № 6/23-2348 [PERSON] для ведення фермерського господарства в оренду строком на 20 років були передані невитребувані земельні частки (паї) загальною площею 101,1400 умовних кадастрових га, на території Рубцівської сільської ради (за межами населених пунктів). 22.08.2013 на підставі вказаного рішення між Рубцівською сільською радою та [PERSON] було укладено договір оренди землі, предметом якого були 19 невитребуваних земельних часток (паїв) загальною площею 101,1400 умовних кадастрових га (за межами населених пунктів), розмір щорічної орендної плати (без індексації) за цим договором становив 30342,00 грн., строк дії договору 20 років. Згаданим договором передбачено, що в разі отримання власниками земельних часток (паїв) документів на право власності на земельну ділянку договір припиняє свою дію в частині невитребуваних паїв з моменту державної реєстрації документів на право власності на земельні ділянки. На підставі рішення Краснолиманської міської ради Донецької області від 23.07.2015 № 6/44-3461 «Про добровільне об`єднання територіальних громад» Краснолиманська міська рада об`єдналась з територіальними громадами селищ, сіл Краснолиманського району (в тому числі с. Рубці, с. Лозове, с. Вовчий Яр), була утворена Краснолиманська об`єднана територіальна громада (з центром у м. Красний Лиман), міська рада є правонаступником усіх прав та зобов`язань колишніх селищних, сільських рад. Згідно з постановою Верховної Ради України від 04.02.2016 № 984-VIII «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» місто Красний Лиман Донецької області було перейменоване в місто Лиман. Представниця відповідача посилається на норми п.17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, ст. 3,13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зауважує, що [PERSON] як члену КСП «Дружба» 26.06.1997 було видано сертифікат серії ДН № 0040011 на право на земельну частку (пай) у землі, котра перебуває у колективній власності, розміром 4,92 умовних кадастрових га, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), 25.06.2015 до сертифікату серії ДН № 0040011 внесені зміни у зв`язку з передачею права на земельну частку (пай) позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Представниця відповідача вважає, що спірна земельна ділянка на час виникнення спірних правовідносин належала до категорії невитребуваних земельних часток (паїв) та залишалась у розпорядженні Краснолиманської (Лиманської) міської ради. Договір оренди землі від 22.08.2013 було укладено між Рубцівською сільською радою та [PERSON] на підставі рішення Краснолиманської міської ради Донецької області від 17.05.2013 № 6/23-2348, вказане рішення не було оскаржено в судовому порядку, не було скасоване. Крім того, рішенням Лиманської міської ради Донецької області від 17.10.2019 № 7/69-4288 спірний договір оренди землі розірвано, припинено право [PERSON] на користування землею. Відтак, за твердженням відповідача, права [PERSON] на мирне розпорядження своїм майном порушені не були, тому відсутні підстави для відшкодування їй моральної шкоди. Під час розгляду справи № 236/1751/20 позивачка [PERSON] висловила сумнів щодо наявності у [PERSON] належних повноважень, необхідних для здійснення нею представництва інтересів відповідача Лиманської міської ради Донецької області в судовому процесі. Згідно із ч.1 ст. 42 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України в справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст. 60 ЦПК України). Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (ч.4 ст. 58 ЦПК України). [PERSON] на підтвердження наявності у неї повноважень представника Лиманської міської ради надала до суду належним чином засвідчені копії довіреності від 02.01.2020 № 1, дійсної до 31.12.2020 ( [PERSON] уповноважена представляти інтереси Лиманської міської ради в місцевих судах з усіма правами і обов`язками, передбаченими чинним законодавством України для позивача, відповідача, третьої особи) (т.1, а.с.145), розпорядження Лиманського міського голови від 28.02.2019 № 39-О «Про призначення головного спеціаліста юридичного відділу виконавчого комітету Лиманської міської ради Косик Яни Іванівни» ( [PERSON] вказаним розпорядженням призначена на посаду з 01.03.2019), посадової інструкції головного спеціаліста юридичного відділу виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, затв. 01.03.2019 (головний спеціаліст за посадовою інструкцією представляє інтереси міської ради, її виконавчого комітету, відділів і управлінь в судах та інших органах при розгляді правових питань і суперечок), виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 09.02.2021 № 61951524811 ( [PERSON] зазначена в переліку осіб, які мають право діяти від імені міської ради під час її участі в порядку самопредставництва юридичної особи як позивача, відповідача, третьої особи у справах, що розглядаються судами України, з правом підпису документів) (т.2, а.с.9-14), рішення Лиманської міської ради Донецької області від 16.07.2020 № 7/82-5600 «Про забезпечення участі Лиманської міської ради донецької області у справах, що розглядаються судами України» (вказаним рішенням [PERSON] уповноважена діяти від імені міської ради в порядку самопредставництва під час розгляду справ судами України), Положення про юридичний відділ Лиманської міської ради Донецької області, затв. рішенням Лиманської міської ради від 16.07.2020 № 7/82-5601 (юридичний відділ забезпечує в установленому законом порядку захист прав та інтересів міської ради та її виконавчого комітету в судах України, правоохоронних та контролюючих органах в порядку самопредставництва) (т.2, а.с.46-51). Таким чином, суд відхиляє заперечення позивачки і вважає встановленим, що [PERSON] відповідно до ч.4 ст. 58 ЦПК України є особою, уповноваженою відповідно до положення здійснювати самопредставництво органу місцевого самоврядування під час розгляду цивільної справи в суді. На стадії підготовчого провадження до участі в справі було залучено [PERSON] як третю особу, котра не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. [PERSON] та його представник адвокат Фальченко І.В. (т.1, а. с. 131-132) взяли участь в розгляді справи, висловили заперечення щодо задоволення вимог позивачки, вказали, що (як визнала сама позивачка) вона лише 04.09.2019 оформила остаточно своє право власності на земельну ділянку, до того часу [PERSON] використовував ділянку на законних підставах (договір оренди щодо невитребуваних паїв), немає жодної вини [PERSON] в тому, що позивачка через колізії в земельному законодавстві не змогла раніше оформити право власності на ділянку. В подальшому представник третьої особи подав до суду заяву, в якій просив продовжувати розгляд справи без його участі та без участі [PERSON] (т.2, а. с. 41). Крім того, у поданій ним заяві від 30.06.2021 представник третьої особи [PERSON] просив застосувати у справі № 236/1751/20 позовну давність та відмовити в позові з цих підстав. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд відповідно до ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатись як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ст.81 ЦПК України); обставини, що мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1 ст. 82 ЦПК України). Отже, суд оцінює як визнані позивачкою фактичні обставини, викладені нею у позовній заяві, та оцінює як визнані відповідачем обставини, наведені у відзиві на позов. \~ \~Обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом (ч.4\~ст.\~82\~ЦПК України). Обидві сторони під час розгляду справи посилались на фактичні обставини, встановлені судом в цивільній справі № 236/1163/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] за участі третьої особи Лиманської міської ради, ухвалене в якій рішення набрало законної сили 26.05.2020. Відтак, обставини, встановлені рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 26.12.2019 у справі № 236/1163/19, не доказуються при розгляді справи № 236/1751/20. Суд, вислухавши пояснення позивачки [PERSON] , представниці відповідача [PERSON] , третьої особи [PERSON] , представника третьої особи [PERSON] , дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини. [PERSON] як члену колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба», 26.06.1997 було видано сертифікат серії ДН № 0040011 на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Дружба» (с. Рубці Краснолиманського району Донецької області), розміром 4,92 умовних кадастрових га, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), на підставі рішення Краснолиманської міської ради від 11.06.1997 № 278. Сертифікат зареєстрований 26.06.1997 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 4777 (т.1, а.с.10). [PERSON] в подальшому заповів все своє майно своєму синові [PERSON] (чоловікові позивачки). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08.05.2015 позивачка [PERSON] є спадкоємицею майна після смерті [PERSON] , в тому числі майнового права на землю на підставі сертифікату серії ДН № 0040011 на право на земельну частку (пай), виданого 26.06.1997 року. 25.06.2015 до сертифікату серії ДН № 0040011 на право на земельну частку (пай) внесені зміни у зв`язку з передачею права на земельну частку (пай) [PERSON] .. Рішенням Краснолиманської міської ради від 15.09.2004 №4/25-422 «Про затвердження технічної документації по землеустрою відносно складання документів, що підтверджують право на земельні ділянки і безоплатну передачу у власність земельних ділянок власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) з земель КСП «Дружба» було затверджено технічну документацію з землеустрою, передано в натурі 943 власникам сертифікатів (згідно з додатком) земельні ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4029,6126 га (в тому числі 4029,6126 га пашні). Земельні ділянки власників 149 сертифікатів на право на земельну частку (пай), які не брали участі в розділі земельних ділянок, загальною площею 807,1344 га, залишено в розпорядженні Краснолиманської міської ради до витребування за їх цільовим призначенням (т.1, а.с.147-148). При цьому в списку 943 власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) з земель КСП «Дружба», що отримують земельну частку (пай) в натурі, були відсутні прізвища [PERSON] або [PERSON] (т.1, а.с.150-168). Рішенням Краснолиманської міської ради від 17.05.2013 №6/23-2348 «Про передачу в оренду гр. [PERSON] не витребуваних земельних часток (паїв) для ведення фермерського господарства на території Рубцівської сільської ради» [PERSON] для ведення фермерського господарства в оренду строком на 20 років передані не витребувані земельні частки (паї) загальною площею 101,1400 умовних кадастрових га (з них рілля - 77, 1400 умовних кадастрових га; пасовища - 24,0000 умовних кадастрових га) на території Рубцівської сільської ради (за межами населених пунктів) за таких умов: укладання договорів оренди з Рубцівською сільською радою на не витребувані земельні частки (паї) для ведення фермерського господарства на території Рубцівської сільської ради; повернення не витребуваних земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) громадянам та їх правонаступникам, котрі виявлять бажання отримати відповідні документи та використовувати земельні ділянки на власний розсуд (т.1, а.с.66-67). На підставі згаданого рішення 22.08.2013 між розпорядником (на строк до моменту отримання власниками не витребуваних земельних частко (паїв) документів на право власності на земельну ділянку) - Рубцівською сільською радою (Орендодавцем) та [PERSON] (Орендарем) укладений договір оренди землі. Предметом договору є передача в оренду 19 не витребуваних земельних часток (паїв) загальною площею 101,1400 умовних кадастрових га (з них ріллі 77,1400 умовних кадастрових га, пасовища - 24,0000 умовних кадастрових га) на території Рубцівської сільської ради Краснолиманського району Донецької області (за межами населених пунктів); розмір щорічної орендної плати (без індексації) складає 30342, 00 грн.; строк дії договору - 20 років (т.1, а.с.68-71). На підставі рішення Краснолиманської міської ради Донецької області від 23.07.2015 № 6/44-3461 «Про добровільне об`єднання територіальних громад» Краснолиманська міська рада об`єдналась з територіальними громадами селищ, сіл Краснолиманського району (в тому числі с. Рубці, с. Лозове, с. Вовчий Яр), була утворена Краснолиманська об`єднана територіальна громада (з центром у м. Красний Лиман), міська рада є правонаступником усіх прав та зобов`язань колишніх селищних, сільських рад (т.1, а.с.65). Згідно з постановою Верховної Ради України від 04.02.2016 № 984-VIII «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» місто Красний Лиман Донецької області було перейменоване в місто Лиман. Наведене дозволяє дійти висновку про те, що Лиманська міська рада є правонаступницею всіх прав та зобов`язань колишньої Рубцівської сільської ради, в тому числі за договором оренди землі від 22.08.2013. Згідно з наданими третьою особою квитанціями та довідкою ГУ ДФС у Донецькій області від 14.06.2019 [PERSON] не має податкового боргу, недоїмки зі сплати єдиного внеску, іншої заборгованості з платежів, заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи (т.1, а.с.134-143). Після успадкування [PERSON] майнового права на землю земельна ділянка площею 5,1173 га була остаточно сформована, їй присвоєно кадастровий номер 1423084300:07:000:0652, З 06.04.2018 [PERSON] було укладено договір оренди належної їй земельної ділянки (вже виділеної в натурі) з Фермерським господарством «Провінція», до 06.04.2025 (т.1, а. с. 226-227), з 26.03.2020 вказана земельна ділянка перебуває в оренді у ТОВ «Агрофірма «Шевченківська», строк дії договору оренди, укладеного між позивачкою та агрофірмою, визначено до 26.03.2027 (т.1, а.с.189). Згідно з рішенням Лиманської міської ради Донецької області від 17.10.2019 № 7/69-4288 на підставі заяви [PERSON] було надано згоду на розірвання спірного договору оренди землі від 22.08.2013 № 1 та припинено право користування землею згідно з цим договором (т.1, а.с.72). Вирішуючи заявлені позивачкою вимоги по суті, суд виходить з такого. Ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу (ЗК) України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно частиною другої статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Указом Президента України від 08.08.1995 №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» запроваджено процедуру розпаювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і кооперативам, шляхом визначення розміру земельної частки в колективній власності кожного члена сільськогосподарського підприємства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Кожному члену такого підприємства було передано у власність «пай» - умовну земельну ділянку. Права власності на такий пай підтверджувався відповідним сертифікатом. Згідно з п.17 розділу X «Перехідні положення» ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Таким чином, сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДН № 0040011 , зареєстрований 26.06.1997 за № 4777, посвідчує право позивачки як спадкоємиці на земельну частку (пай), на землю, яка перебуває у колективній власності КСП «Дружба» (с. Рубці Краснолиманського району Донецької області), розміром 4,92 умовних кадастрових га без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Свідоцтво про право на спадщину позивачка отримала 08.05.2015, цю обставину визнала сама [PERSON] під час розгляду справи. Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості), а також порядок обміну цими земельними ділянками визначено нормами Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 №899-IV. Норми ст. 3 вказаного Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачали, що особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Відповідно до ст. 13 цього ж Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження. За змістом ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сільські, селищні, міські ради були уповноважені приймати рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів. Наведене дозволяє дійти висновку, що при розмежуванні компетенції сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації з приводу передачі нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок в оренду для використання за цільовим призначенням варто використовувати подібний територіальний критерій (зокрема, розташування нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок у межах конкретного населеного пункту чи за межами населених пунктів). Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 17.10.1988 № 6718-XI «Про об`єднання Краснолиманської міської і Краснолиманської районної Рад» було об`єднано вказані ради в одну Краснолиманську раду народних депутатів, Краснолиманський район передано в адміністративне підпорядкування Краснолиманській міській раді народних депутатів. Рішенням Краснолиманської міської ради від 25.03.2016 №7/8-244 Краснолиманську міську раду перейменовано на Лиманську міську раду. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, у Краснолиманському (Лиманському) районі Донецької області була відсутня районна державна адміністрація, повноваження районної державної адміністрації про виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) за межами населених пунктів не були передані іншому органу влади. Лише 10.07.2018 був прийнятий Закон України № 2498-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні». Вказаним Законом ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» була викладена в новій редакції. Так, новою редакції статті Закону передбачено, що нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю). Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. Наведена редакція ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» набула чинності з 01.01.2019. Крім того, Законом від 10.07.2018 № 2498-VIII були внесені зміни до Земельного кодексу України, зокрема, розділ Х доповнено пунктом 21: «…Установити, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності….». Ст. 10 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, котрі представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами. Згідно зі ст. 25 наведеного Закону сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. З огляду на наведені норми, суд дійшов висновку, що саме з набранням 01.01.2019 чинності Законом від 10.07.2018 № 2498-VIII органи місцевого самоврядування набули повноважень щодо розпорядження землями колективних сільськогосподарських підприємств, котрі припинені. Отже, той факт, що в Краснолиманському (Лиманському) районі не була створена та не діяла районна державна адміністрація автоматично не має наслідком перехід повноважень з розпорядження земельними ділянками переходять до органу місцевого самоврядування (міської ради). При цьому саме законом визначаються повноваження міських рад. Норми ч.2 ст. 19 Конституції України прямо визначають: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому «у межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. Як вбачається з матеріалів справи, Краснолиманська міська рада неодноразово порушувала питання повноважень з управління землями в межах територіальних громад, зокрема, у зверненнях до голови Донецької обласної державної адміністрації, отримувала відповідні роз`яснення (т.1, а.с.14-18). Згідно з вказаними роз`ясненнями Земельний кодекс України врегулював передачу земельних ділянок у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, зазначивши, що в такому разі повноваження з передачі земельних ділянок у власність або в користування для всіх потреб належать обласним державним адміністраціям; водночас ці повноваження поширюються лише на земельні ділянки державної власності, облдержадміністрацією ініційоване питання щодо поновлення статусу адміністративної одиниці Краснолиманського району Донецької області та утворення районної державної адміністрації. З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими твердження позивачки про відсутність на час виникнення правовідносин у Рубцівської сільської ради та Краснолиманської міської ради повноважень щодо розпорядження землями колективної власності (земельними частками (паями)), розміщеними за межами населених пунктів. Водночас твердження [PERSON] щодо використання [PERSON] начебто підроблених документів під час укладання договору оренди землі від 22.08.2013 № 1, надані позивачкою копії матеріалів кримінального провадження № за ЄРДР 12019050420000608 від 23.08.2019 (правова кваліфікація ст. 356 КК України) суд не бере до уваги, оскільки в розглядуваному випадку мова йде про наявність в діях особи складу певного кримінального правопорушення, за матеріалами вказаного кримінального провадження ще жодній особі не було повідомлено про підозру у скоєнні правопорушення, прокурором не було направлено обвинувальний акт до суду, судом не було ухвалено вироку, а відтак, досудове розслідування не завершилось судовим розглядом, зібрані під час досудового розслідування докази не були піддані аналізові й не оцінені судом, результати такого аналізу та дослідження не знайшли свого викладу у відповідному акті правосуддя. При цьому особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62 Конституції України). У постанові Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 138/96/17 (провадження № 61-17718св18) висловлена правова позиція, згідно з якою «…докази, зібрані в одній справі, без їх належної оцінки відповідним судом не можуть мати беззастережне доказове значення під час вирішення іншої справи…». Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Органи державної влади, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Основного Закону). Згідно зі ст. 9 Основного Закону чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Україною 17.07.1997 ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), яка набрала чинності для України з 11.09.1997. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності (ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Аналізуючи у своїй правозастосовній практиці питання мирного володіння майном, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що концепція «майна» в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) від 25.03.1999, заява № 31107/96, п. 54). Право на земельний пай засвідчується сертифікатом на право на земельну частку (пай), який видається сільською, селищною або міською радою. Згідно зі ст. 177 Цивільного кодексу (ЦК) України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ст. 190 ЦК України). Таким чином, сертифікат на право на земельну частку (пай) засвідчує право вимоги, тобто майнове право його власника, це відповідає поняттю «майно» в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08.05.2015 позивачка [PERSON] є спадкоємицею майна після смерті [PERSON] , в тому числі майнового права на землю на підставі сертифікату серії ДН № 0040011 на право на земельну частку (пай), виданого 26.06.1997 року. 25.06.2015 до сертифікату серії ДН № 0040011 на право на земельну частку (пай) внесені зміни у зв`язку з передачею права на земельну частку (пай) [PERSON] .. Отже, відповідна земельна ділянка з 08.05.2015 становила «власність» позивачки у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Водночас в період з 08.05.2015 по 17.10.2019 ще діяв договір оренди землі від 22.08.2013, укладений між Рубцівською сільською радою (як орендодавцем) та [PERSON] (як орендарем). [PERSON] та його представник під час розгляду справи не заперечували, що земельна ділянка (пай) позивачки увійшла до загальної площі невитребуваних земельних часток (паїв), які [PERSON] прийняв в оренду за договором від 22.08.2013 на підставі рішення Краснолиманської міської ради від 17.05.2013 про передачу в оренду невитребуваних земельних часток (паїв) для ведення фермерського господарства на території колишньої Рубцівської сільської ради. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції вимагає, щоб будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном було законним. Для того, щоб втручання було законним, воно, перш за все, повинно мати правові підстави у національному законодавстві (рішення у справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 51; рішення у справі «Віра Довженко проти України» (Vira Dovzhenko v. Ukraine), заява № 26646/07, п. 39). Хоча [PERSON] на той час не мала права користуватися спірною земельною ділянкою через невстановлення її меж в натурі, коли спірна земельна ділянка була надана в оренду і перебувала в користуванні у [PERSON] , позивачка вже мала переоформлений на її ім`я документ (сертифікат), який засвідчував її майнові права на землю і виключав будь-яке втручання третіх осіб у її власність. Отже, надання майна позивачки в оренду без її згоди становило втручання в її право на мирне володіння своїм майном. Оскільки суд при розгляді справи дійшов висновку про відсутність на час виникнення правовідносин у Рубцівської сільської ради та Краснолиманської міської ради повноважень щодо розпорядження землями колективної власності (земельними частками (паями)), розміщеними за межами населених пунктів, то зазначене втручання у мирне володіння позивачкою її майном порушило законодавство України та не було законним для цілей аналізу за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, право позивачки було порушене. Суд не бере до уваги твердження відповідача Лиманської міської ради щодо відсутності у справі № 236/1751/20 предмета спору у зв`язку із припиненням договору оренди землі від 22.08.2013 на час розгляду справи (розірваний 17.10.2019 за згодою сторін) та констатує відсутність підстав для закриття провадження у справі. Адже, як зазначив Верховний Суд у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18), відповідно до положень цивільного та господарського законодавства розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторін права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 394/301/19 (провадження № 61-19185св19): «…Якщо предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову…». Представник третьої особи адвокат Фальченко І.В. просив застосувати до вимог позивачки визначений законом строк позовної давності. З цього приводу суд зазначає про таке. Як зазначено у ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України). Зі змісту наданих учасниками справи документів вбачається, що оспорюваний позивачкою договір оренди землі дія з 22.08.2013 по 17.10.2019, відповідно строк виконання зобов`язань за цим договором сторонами сплинув 19.10.2019. [PERSON] звернулась до суду 25.05.2020 з позовом до Лиманської міської ради про визнання незаконним договору оренди землі від 22.08.2013 № 1 та стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в межах суми 40000,00 грн.. Загальний строк позовної давності, встановлений законом, у цьому випадку не сплинув. Крім того, відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сторонами у спорі, що є предметом судового розгляду у справі № 236/1751/20 (позивачем та відповідачем), визначені [PERSON] та Лиманська міська рада. Ні позивачка, ні представниця відповідача до ухвалення судом рішення у спорі не заявляли про необхідність застосування позовної давності, таку заяву зробив лише представник третьої особи, котра не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. [PERSON] у своєму позові до Лиманської міської ради заявила вимоги про визнання «незаконним» договору оренди землі від 22.08.2013 № 1 та стягнення з відповідача моральної шкоди в межах суми 40000,00 грн.. Натомість ч. 2 ст. 16 ЦК України визначає як один із способів захисту цивільних прав та інтересів «визнання правочину недійсним». Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 202 ЦК України). Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вказаних вимог є підставою недійсності правочину (ч.1 ст. 215 ЦК України). Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч.2 ст. 216 ЦК України). Суд при розгляді справи дійшов висновку про відсутність на час виникнення правовідносин у Рубцівської сільської ради та Краснолиманської міської ради повноважень щодо розпорядження землями колективної власності (земельними частками (паями)), розміщеними за межами населених пунктів, наведене вказує на відсутність у однієї зі сторін договору оренди землі (орендодавця) на той час необхідного обсягу цивільної дієздатності. Отже, в розглядуваному випадку ефективним способом судового захисту прав позивачки буде визнання договору оренди землі недійсним (а не незаконним) та стягнення з відповідача моральної шкоди. При цьому договір оренди землі від 22.08.2013, укладений між Рубцівською сільською радою (як орендодавцем) та [PERSON] (як орендарем), зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Рубцівської сільської ради за № 1 від 22.08.2013, суд визнає недійсним лише в частині надання в користування орендарю земельної частки (паю) розміром 4,92 умовних кадастрових гектарів, сертифікат на право на який було видано на ім`я [PERSON] Краснолиманською міською радою 26.06.1997 на підставі рішення Краснолиманської міської ради Донецької області від 11.06.1997 № 278. Адже предметом оспорюваного договору було користування невитребуваними земельними частками (паями), майнове право на котрі належало не лише позивачці, а й іншим особам, ніхто з інших осіб з позовними вимогами про визнання згаданого договору недійсним до суду не звертався. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції, вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, безпосередньо доступним для тих, кого він стосується;«ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоби його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави; спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (п.29 рішення Суду від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява № 20390/07). Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як зазначено у ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Як вбачається зі змісту п. 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 399/142/16-ц (провадження № 14-508цс18) «ефективний спосіб судового захисту» - це пред`явлена до суду вимога (матеріально-правовий захід примусового характеру) про захист приватного права чи інтересу, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує його реальне поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. У п. 85,86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) викладені правові позиції, згідно з якими: «…суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснюють правильну правову кваліфікацію останніх та застосовують для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини…»; «…зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору…» ; «…саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту...». Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивачки, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема,у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини (ст. 1167 ЦК України). Згідно з правовими позиціями, висловленими у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд має з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями вони завдані, ступінь вини заподіювача, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі він оцінює пов`язані з ними втрати, та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору (п.5 постанови); розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з інші обставини (стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану). У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості й справедливості, глибини моральних страждань. Враховуючи глибину моральних страждань позивачки [PERSON] , пов`язаних з необхідністю звернень до судів та правоохоронних органів, зміною звичного способу життя, докладанням певних зусиль для відновлення своїх прав, неодноразовими виїздами з м. Краматорська до м. Лиман для участі в судових засіданнях суд вбачає наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди. З урахуванням принципів розумності та справедливості, суд встановлює розмір моральної шкоди,обґрунтований і достатній для відшкодування позивачці [PERSON] 10000,00 грн.. Відтак, позовні вимоги [PERSON] до Лиманської міської ради, що були предметом судового розгляду, підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд зазначає таке. Згідно із ст. 133 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Позивачкою [PERSON] при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. та під час розгляду справи сплачено судовий збір у розмірі 63,10 грн. за отримання копії звукозапису фіксування судового засідання (т.1, а.с.7,186). Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення заявлених позовних вимог та засад пропорційності суд стягує з відповідача Лиманської міської ради Донецької області на користь [PERSON] понесені позивачкою витрати щодо сплати судового збору в розмірі 225,98 грн.; решту витрат щодо сплати судового збору суд покладає на позивачку.

Outcome: partial