Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулася [PERSON] з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання пунктів кредитного договору недійсним. В обгрунтування позову [PERSON]М зазначила, що 22 липня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та нею було укладено кредитний договір № DNU0GK00000013, який в розумінні ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, є споживчим. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, банк зобовязався надати позичальнику (позивачу) кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 22.07.2025 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 30 680 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 4 680 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0, 92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії за розрахункове касове обслуговування у розмірі 0, 18 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредит відповідно до п. 3.11 даного договору. Відповідно до п. 2.2.2. кредитного договору зазначено, що сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до п.1.1, 3.1, 3.2, повну сплату відсотків за користування кредитом необхідно не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту. Відповідно до п. 2.2.3 кредитного договору, позивач сплачує банку комісію згідно п. 1.1 за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0. 18% від суми виданого кредиту. Вважає, що зазначенні положення суперечать п. 3. 6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168, затверджених правлінням НБУ, відповідно до якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Посилаючись на те, що відповідно до ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які не є послугою, положення договору, яке передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою є нікчемними. Крім цього, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України в постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-174цс16, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 215, 217 ЦК України, просить визнати пункт 1.1. кредитного договору DNU0GK00000013 від 22.07.2005 року в частині встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.11 договору, пункт 2.2.3 в цілому та пункт 3.11 в цілому недійсними. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні подав заяву про застосування строків позовної давності до позову [PERSON], зазначивши, що з моменту укладення кредитного договору до моменту звернення із позовом пройшло 12 років, у зв'язку з чим, заперечував проти задоволення позову та просив відмовити у його задоволенні, крім цього зазначив, що Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не були чинні на момент укладення кредитного договору, а положення ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» на які посилається позивач не були чинними. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 22.07.2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNU0GK00000013. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, банк зобовязався надати позичальнику (позивачу) кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 22.07.2025 року включно. у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 30 680 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 4 680 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0, 92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії за розрахункове касове обслуговування у розмірі 0, 18 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредит відповідно до п. 3.11 даного договору. Відповідно до п. 2.2.2. кредитного договору, позичальник взяв на себе зобовязання сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до п.1.1, 3.1, 3.2, повну сплату відсотків за користування кредитом необхідно не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту. Відповідно до п. 2.2.3 кредитного договору, позивач взяв на себе зобовязанні зі сплати банку комісії згідно п. 1.1 і п. 3.11 договору. Як зазначив позивач, зазначені положення позивач вважає такими, що суперечать ЗУ «Про захист прав споживачів» та п. 3. 6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168, затверджених Постановою правління НБУ. Однак, зазначені «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168, затверджені Постановою правління НБУ, не існували на момент укладення договору, та втратили чинність на момент розгляду справи. Крім цього, стаття 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» станом на момент укладення договору не містила положень на які посилається позивач, як на підтвердження правомірності своїх доводів. Крім того, відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Суд, з цього приводу зазначає наступне. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Із матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений 22.07.2005 року, з даним позовом позивач звернувся до суду 13.12.2013 року, через більше ніж через три роки, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, передбаченого ЦК України. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, у зв'язку з чим, позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed