Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом звернулася [PERSON] , в якому просила визнати недійсними договори щодо відчуження: автомобіля марки MITSUBISHI, модель GRANDIS, колір фіолетовий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , попередній номер державної реєстрації [NUMBER] (до 08.10.2019 року) та автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , попередній номер державної реєстрації [NUMBER] (до 08.10.2019 року). В обґрунтування вказаних вимог позивач посилалася на те, що з 11 липня 2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. В період шлюбу [PERSON] за спільні кошти подружжя було придбано вищевказані транспортні засоби. 08.10.2019 року [PERSON] відчужив їх на користь [PERSON] , не повідомивши про це дружину, та не отримавши її згоди на укладення правочину щодо спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року вказаний позов було забезпечено шляхом накладення арешту на спірні автомобілі. Відповідач [PERSON] надала відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що є добросовісним набувачем вказаних автомобілів та нормами цивільного законодавства не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. Їй відомо, що вказані автомобілі були придбані заможними батьками відповідача [PERSON] та оформлені на його ім`я, самі ж сторони грошей на придбання автомобілів не могли мати та вони не могли бути сумісною спільною власністю подружжя. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 18 лютого 2020 року визнано поважними причини пропуску відповідачем [PERSON] строку для подання відзиву на позов. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача [PERSON] надала письмові пояснення щодо позову, в яких зазначила, що є матір`ю відповідача [PERSON] та разом із чоловіком [PERSON] займається підприємницькою діяльністю. Спірні автомобілі були придбані для провадження вказаної діяльності за її кошти, зокрема в 2016 році спірний транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, проте власником вказаного автомобіля став [PERSON] , оскільки саме він мав керувати ним. Колишня невістка не працювала, не мала доходів, отримувала державну допомогу після народження дитини, а син отримував мінімальну заробітну плату, подружжя проживало в будинку, що належить батьку відповідача [PERSON] , тому придбати вказані автомобілі за власні кошти подружжя не могло, в зв`язку з чим спірне майно не може бути їх спільною сумісною власністю. Укладання договір відчуження автомобілів відбулося з її згоди. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Треті особи, що не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце його проведення були повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 11 липня 2014 року перебували у шлюбі, рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 листопада 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 11 липня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місті Костянтинівці реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №174 розірвано, рішення суду набрало законної сили 27 грудня 2019 року. 15 травня 2018 року [PERSON] придбав автомобіль марки MITSUBISHI, модель GRANDIS, колір фіолетовий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] та 20 вересня 2016 року автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , що підтверджується відомостями, наданими Територіальним сервісним центром МВС № 1442 (ТСЦ МВС № 1442) Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій області (філія ГСЦ МВС) від 30.01.2020 року за № 31/5-1442-385, від 18.07.2020 року за № 31/5-1442-440. Судом не встановлені обставини щодо наявності особистої приватної власності чоловіка [PERSON] на спірне майно. Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України, ч. 1 - 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки законодавством право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте подружжям за час шлюбу, презумується, в тому числі, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), разом з тим, судом не встановлено обставини щодо наявності особистої приватної власності чоловіка [PERSON] на спірне майно, суд дійшов висновку про те, що автомобіль марки MITSUBISHI, модель GRANDIS, колір фіолетовий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] та автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] належали [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Вказаний висновок відповідає правовій позиції викладеній, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, відповідно до якої конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Посилання відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] на те, що транспортні засоби не були спільною власністю подружжя, оскільки кошти на їх придбання надавались батьками відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] не спростовують висновків суду з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з абз. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18 січня 2018 року, який набув чинності 24 лютого 2018 року, діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. За наведених підстав суд не бере до уваги такий доказ як договір купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку від 29 травня 2018 року, посвідчений нотаріусом в м. Феодосія як недопустимий. Суд не бере до розгляду такі докази як договір дарування від 08 грудня 1997 року, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, договір купівлі-продажу садового будинку від 27 червня 2013 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] придбали садовий будинок по 1/2 частці кожний в Автономній Республіці Крим за адресою: [ADDRESS] , іпотечний договір № 95, укладений 16 липня 2013 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] , довідки про заробітну плату [PERSON] без вказівки про періоди виплати, та за 2019 рік, виписки з особових рахунків [PERSON] та [PERSON] , відкритих в АТ КБ «ПриватБанк», про здійснення грошових переказів [PERSON] , [PERSON] у 2019 році, свідоцтва про державну реєстрацію ФОП [PERSON] , ліцензії на роздрібну торгівлю лікарськими засобами ФОП [PERSON] , виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про реєстрацію ФОП [PERSON] , як неналежні, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про те, що спірне майно було придбано за кошти, які належали чоловіку [PERSON] особисто та про право власності третіх осіб [PERSON] та [PERSON] на спірні транспортні засоби. Відповідно до ч. ч. 1 -2 ст. 15, ч.1, п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 - 5 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 1011, ч. 1 ст. 1018 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. 08.10.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автостандарт СВ», яке діяло за дорученням [PERSON] на підставі договорів комісії № №4356, 4358 від 08.10.2019 року, та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу № 4356 та № 4358, на підставі яких [PERSON] відчужив на користь [PERSON] транспортний засіб марки MITSUBISHI, модель GRANDIS, колір фіолетовий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , та транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] за ціною 10400 грн та 12348 грн відповідно. На підставі заяв [PERSON] в той же день була здійснена державна реєстрація транспортних засобів, яким були присвоєні номери державної реєстрації АН6043МА, [NUMBER] відповідно. Вказані обставини підтверджуються договорами комісії №№ 4356, 4358 від 08.10.2019 року, актами огляду транспортних засобів від 08.10.2019 року, договорами купівлі - продажу №№ 4356, 4358 від 08.10.2019 року, заявами про перереєстрацію транспортних засобів від 08.10.2019 року, копії яких надані Територіальним сервісним центром МВС № 1442 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій області. Судом не встановлені обставини щодо надання згоди дружиною [PERSON] на відчуження чоловіком [PERSON] вказаних транспортних засобів. Оскільки судом не встановлено надання дружиною згоди на укладання чоловіком правочинів щодо розпорядження майном, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, та поза розумним сумнівом є те, що вказані договори виходять за межі дрібного побутового, суд дійшов висновку про те, що дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання таких договорів недійсними. Вказаний висновок відповідає правовій позиції викладеній, зокрема, у постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17, відповідно до якої право обирати спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав належить особі, чиї права порушуються, тобто саме позивачу належить право звернутися до суду із вимогами про грошову компенсацію за відчужений автомобіль, чи повернення автомобіля у спільну сумісну власність подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки спірні транспортні засоби вибули з володіння [PERSON] не з її волі, а [PERSON] не мав права відчужувати вказане майно добросовісному набувачу [PERSON] суд дійшов висновку про те, що співвласник [PERSON] має право витребувати це майно від набувача. В зв`язку з тим, що судом встановлено наявність права [PERSON] витребувати спірні транспортні засоби від набувача [PERSON] , суд дійшов висновку про те, що у добросовісного набувача [PERSON] не виникає право власності на спірне майно. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги та визнати недійсними договір купівлі-продажу № 4356 від 08.10.2019 року транспортного засобу марки MITSUBISHI, модель GRANDIS, колір фіолетовий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , номер державної реєстрації до 08.10.2019 року [NUMBER] , укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автостандарт СВ», яке діяло за дорученням [PERSON] на підставі договору комісії, та [PERSON] , а також договір купівлі-продажу № 4358 від 08.10.2019 року транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , номер державної реєстрації до 08.10.2019 року [NUMBER] , укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автостандарт СВ», яке діяло за дорученням [PERSON] на підставі договору комісії, та [PERSON] . Згідно з ч.1, п. 3 ч. 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позивачем за подання позову було сплачено судовий збір в загальному розмірі 1536,80 грн, а також за подання заяви про забезпечення позову сплачено судовий збір в розмірі 384,20 грн, що підтверджується відповідними квитанціями, що містяться в матеріалах справи, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судовий збір в розмірі 960,50 грн з кожного. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: approved