Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-08 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування свої позовних вимог позивача зазначила, що їй на підставі договору дарування, посвідченого П'ятою одеською державною нотаріальною конторою 16.12.1993 року, реєстраційний номер 1-11029, зареєстрованого в КП ОМБТІ та РОН в книзі №51 пр. на сторінці 174. реєстр №33 належить квартира [ADDRESS] У вказаній квартирі з 1993 року по теперішній час (станом на 2006р. ) проживають її син [PERSON], 1971 року народження, його дружина [PERSON], 1975 року народження, а з 05.02.2005 року їх дочка [PERSON]. 11 липня 2006 року до неї в квартиру прийшов виконавець Другої державної виконавчої служби Малиновського району м. Одеси Стоянов Ю.Д., представники Малиновського відділення міліції з наміром вселити відповідача в спірну квартиру. Тоді їй стало відомо, що існує нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу від 05 червня 2001 року нібито укладений між нею та [PERSON], згідно якому вона виконала відчуження квартири [ADDRESS]. Проте вона ніякого договору не підписувала, вказану квартиру не продавала, грошей у відповідача не одержувала. Крім зазначала, що з 2001р. відповідач не намагався вселитися у житло, не приймав спроб одержати придбане ним майно, а лише в 2006 році відповідач, вступивши в злочинну змову з групою осіб, спробував заволодіти її квартирою. З цього приводу позивачка звернулася до правоохоронних органів, які по даному факту порушили кримінальну справу. Посилаючись на викладене це, на підставі ст..ст.203, 215, 234 ЦК України, позивачка просила суд визнати договір купівлі-продажу від 05 червня 2001 року укладений між нею та [PERSON], по якому вона виконала відчуження квартири [ADDRESS], недійсним. Відповідач, не погодившись із вказаними позовними вимогами, звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення та вселення, в якому в останньому уточненому позові вказував, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Право власності на зазначену квартиру [PERSON] набув на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.06.2001 року, на бланку АЕА №475587, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] У встановленому законом порядку право власності [PERSON] зареєстровано в КП «Одеське МБТІ та РОН» в книзі 406 пр на сторінці 138 -р33 за реєстровим №5779. В день підписання договору купівлі-продажу відповідачка отримала шістдесят дев'ять тисяч гривень, що підтверджується розпискою від 05.06.2001 року, написаною особисто позивачкою та звільнила квартиру, а позивач [PERSON] вселився в неї. Але через два роки після укладення договору купівлі-продажу, скориставшись тією обставиною, що позивача [PERSON] не було вдома, відповідачі за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] неправомірно вселилися до спірної квартири і до теперішнього часу перешкоджають в проживанні в ній позивачу [PERSON] В результаті неправомірних дій відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], позивач [PERSON] був змушений звернутися із заявою до начальника Житлово-комунальної контори селекційно-генетичного інституту і просити його не реєструвати без його згоди в зазначеній квартирі інших осіб. Ця обставина була пов'язана з тим, що відповідачі за зустрічним позовом почали звертатися до вище зазначеної контори із заявами про постановку їх на реєстраційний облік у вище зазначеній квартирі. Добровільно звільнити приміщення відповідачі не бажають, у зв'язку з чим [PERSON] змушений звернутися до суду, оскільки своїми діями відповідачі створюють йому перешкоди в користуванні квартирою. Самоправно займаючи квартиру, перебуваючи в ній без достатніх правових підстав, вони перешкоджають позивачу користуватися власністю, не бажають звільнити квартиру на його вимогу В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги підтримала, в задоволені зустрічного позову просила відмовити. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення первісного позову та просив задовольнити зустрічний позов. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав, в задоволені зустрічного позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення зустрічного позову щодо її виселення та пояснила, що з після розлучення з [PERSON] вона в квартирі [ADDRESS] не проживає, а проживає за адресою своєї реєстрації [ADDRESS]. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши надані докази, суд прийшов до висновку про залишення без задоволення первісного позову та про часткове задоволення зустрічного позову з наступних підстав. З позовної заяви [PERSON] вбачається, що [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого П'ятою одеською державною нотаріальною конторою 16.12.1993 року, реєстраційний номер 1-11029, зареєстрованого в КП ОМБТІ та РОН в книзі №51 пр. на сторінці 174. реєстр №33, належала квартира [ADDRESS], в якій вона та її сім»я проживають в теперішній час (на день подачі позову). 05.06.2001 року, нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], виконаного на бланку АЕА №475587, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] У встановленому законом порядку право власності [PERSON] зареєстровано в КП «Одеське МБТІ та РОН» в книзі 406 пр на сторінці 138 -р33 за реєстровим №5779. 09.08.2006р.. позивачка звернулася до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу вказаної квартири недійсним, вказуючи, що 11 липня 2006 року їй стало відомо про те, що існує нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу від 05 червня 2001 року нібито укладений між нею та [PERSON], по якому вона виконала відчуження квартири [ADDRESS] та який, за твердженням позивачки, вона не підписувала, оскільки не мала наміру продавати спірну квартиру. Також позивачка звернулася із заявою до правоохоронних органів, на підставі якої було порушено кримінальну справу, про що свідчить лист СУ ГУ МВС України в Одеській області від 20.06.2006р., яким позивачку повідомлено про те, що в СУ ГУ МВС України в Одеській області знаходиться кримінальна справа №01200500153, порушена 16.11.2008р. по факту заволодіння чужим майном та правом на майно шляхом обману та зловживання довірою, здійснене за попередньою змовою групою осіб, здійснене в особливо великих розмірах по ст..190 ч.4 КК України. В судовому засіданні представник позивачки та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] на даний час проживають у квартирі [ADDRESS] Таким чином, судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, продовжують існувати після набрання чинності Цивільним кодексом України ( в редакції 2004р.) . Згідно до п.4 Прикінцевих положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В день підписання договору купівлі-продажу позивачкою отримано шістдесят дев'ять тисяч гривень, що підтверджується розпискою від 05.06.2001 року, написаною особисто позивачкою, яка позивачкою не спростована. Як вбачається зі змісту розписки [PERSON] отримала від [PERSON] 69 000 грн., у якості повної сплати за продану квартиру [ADDRESS], претензій не має та не буде мати. Посилання позивача, що у неї не було волевиявлення продавати квартиру [ADDRESS] та те, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу зазначеної квартири вона не укладала з відповідачем, гроші за квартиру не отримувала, не було доведено, оскільки нею не надано суду ніяких доказів своїх стверджень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін ті інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом неодноразово призначалася судова почеркознавча експертиза у відношенні підпису позивачки на договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS], однак вказані експертизи проведені не були у зв»язку з відсутністю оригінала договору купівлі-продажу від 05.06.2001р. Також судом неодноразово надсилалися запити до правоохоронних органів щодо витребування оригіналу договору купівлі-продажу вказаної квартири, однак суд було повідомлено про те, що вказаний договір є речовим доказом і оскільки досудове слідство триває, цей договір не може бути надано. Не надано договору купівлі-продажу від 05.06.2001р. і представником відповідача [PERSON], оскільки, як пояснила в судовому засіданні його представник, екземпляр договору купівлі-продажу, який знаходився у [PERSON], був у нього вилучений слідчими органами. При цьому в матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 05.06.2001 року, засвідчена старшим слідчим в особливо важливих справах ГСУ МВС України, оригінал розписки від 05.06.2001 року, довідка - характеристика, видана [PERSON] для відчуження, належним чином завірена копія реєстру для реєстрації нотаріальних дій, в якому є підпис [PERSON], належним чином посвідчена копія експертного заключення, проведеного на замовлення Головного Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Одеській області, в якій у висновках п.1 вказано, що «Рукописні записи і підписи від імені [PERSON] в графі «ПРОДАВЕЦЬ» в договорі купівлі - продажі від 05.06.2001 року виконані самою гр. [PERSON]». В судовому засіданні [PERSON] стверджував, що довідку - характеристику на відчуження спірної квартири [PERSON] не замовляла, розписки про отримання коштів за квартиру вона не писала, в реєстрі нотаріальних дій не її підпис, однак доказів на підтвердження вказаному надано не було. Згідно ст.ст. 215, 217 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом. За змістом ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивний правочин вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Причому справжні їх цілі можуть бути як протизаконними (наприклад, укладання громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації, або ухилення від грошових зобов'язань) так і цілком законними. Водночас фіктивний договір може взагалі не мати правової мети. Фіктивним договором може бути визнаний будь-який правочин, якщо він немає на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація). Сам по собі факт невиконання учасниками правочину його умов не робить його фіктивним. Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину. У відповідності до п.24 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06листопада 2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, оскільки за договором купівлі-продажу від 05 червня 2001 року квартири [ADDRESS] позивач отримала від [PERSON] грошову суму в розмірі 69 000 грн., що підтверджується розпискою, яка не була спростована позивачкою, суд прийшов до висновку про те, що вказаний договір не є фіктивним, оскільки його правові наслідки були направлені на виникнення прав на будинок у [PERSON], який намагався вселитися у спірну квартиру, що підтверджується і самою позивачкою, та припинення права користування цією квартирою у [PERSON] та [PERSON] Оскільки суд прийшов до висновку про те, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 05 червня 2001 року не має ознак фіктивності, позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог, заявлених позивачкою [PERSON] до відповідача [PERSON] про скасування державної реєстрації даного договору в КП «Одеське МБТІ то РОН» № 5779 406 пр стр 138 р№33, заборони вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та зупинення виконавчого провадження, що знаходиться у провадженні державного виконавця Стоянова Ю.Д. Другого відділу ДВС у Малиновському районі м. Одеси (в/л 3679 від 31.05.2006 року) то суд прийшов до висновку, що оскільки вимоги позивачки щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволенню не підлягають, а її вимоги щодо скасування державної реєстрації даного договору в КП «Одеське МБТІ то РОН» № 5779 406 пр стр 138 р№33, заборони вселення громадянина [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та зупинення виконавчого провадження, що знаходиться у провадженні державного виконавця Стоянова Ю.Д. Другого відділу ДВС у Малиновському районі м. Одеси (в/л 3679 від 31.05.2006 року є похідними від вищевказаних вимог, а тому такі вимоги теж задоволенню не підлягають. Позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу зазначеної квартири по іншим підставам позивачка не заявляла. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення та вселення підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири на бланку АЕА №475587 від 05.06.2001 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] У встановленому законом порядку право власності [PERSON] зареєстровано в КП «Одеське МБТІ та РОН» в книзі 406 пр на сторінці 138 -р33 за реєстровим №5779. Вказана реєстрація підтверджується відповіддю КП «БТІ ОМР» від 06.05.2014 року. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення; припинення правовідношення. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. З 05.06.2001 року позивач є законним власником вказаної квартири. Право власності позивача на зазначене майно підтверджується правовстанавлююючими документами. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач [PERSON] набув право власності на зазначену квартиру на підставі правочину купівлі-продажу, який посвідчений нотаріально. Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Право власності позивача [PERSON] на зазначену квартиру зареєстровано у КП МБТІ та РОН згідно до закону. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засадах суспільства. Відповідно до ч.ч.6,7 ст.319 ЦК України, держава не втручається у здійснення власником права власності; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до зазначених норм матеріального права інші фізичні особи без згоди на це позивача [PERSON] не можуть користуватися і проживати в зазначеній квартирі позивача [PERSON], так як він своєї згоди на їх проживання в спірній квартирі не надавав. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може протиправно позбавлено цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до зазначених норм матеріального права позивач [PERSON] має право вимагати усунення перешкод в користуванні його власністю, а саме квартирою [ADDRESS] і просити суд виселити відповідачів цієї квартири. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Ухвалою Верховного суду України від 6 листопада 2002 року, опублікованою у щорічнику «Рішення Верховного Суду України» за 2003 рік також встановлено, що після переходу права власності на жиле приміщення усі члени сім'ї колишнього власника цього приміщення підлягають виселенню. Досліджуючи позовні вимоги [PERSON] в частині виселення з квартири [ADDRESS] [PERSON], суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, з наступних підстав. [PERSON] в судовому засідання стверджувала, що в квартирі [ADDRESS] вона не проживає після розірвання шлюбу з [PERSON], тобто з лютого 2009 року (свідоцтво про розірвання шлюбу від 09.02.2009р.) а проживає за адресою [ADDRESS], що підтверджується довідкою відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 27.09.2013р., кур»єрською доставкою повісток в судове засідання, такі ж покази [PERSON] підтвердив в судовому засіданні [PERSON], доказів того, що [PERSON] на даний час проживає у квартирі [ADDRESS] представник позивача за зустрічним позовом не надала. Таким чином, вимоги щодо виселення [PERSON] є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Посилаючись на вищевикладене, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають; зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині виселення зі спірної квартири [PERSON] та [PERSON] без надання іншого жилого приміщення та вселення [PERSON] у вищезазначену квартиру. В частині позовних вимог щодо виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] суд відмовляє, так як не надано доказів її проживання у цій квартирі.

Outcome: partial