Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради, про виселення. В ході розгляду вказаного позову [PERSON] і в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради, про встановлення постійного особистого житлового сервітуту, визначення об`єму користування квартирою та визначення, що мають право користування кімнатами, визнання договорів купівлі-продажу, недійсними та вселення. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 19.02.2018 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до спільного розгляду із цивільною справою за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради про виселення (т.1, а.с.106 ). Представник позивача за первісниим позовом [PERSON] подав через канцелярію суду заяву, відповідно до якої просив суд закрити провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради про виселення, посилаючись на те, що [PERSON] з 24 квітня 2018 року не являється власником спірної квартири, власником є інша людина, тому, оскільки [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS] , то у неї не має законних підстав бути позивачем у справі та підтримувати раніше заявлені позовні вимоги, у зв`язку з чим, Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 07.02.2019 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради, про виселення, було закрито ( т.1, а.с.199 ). Свої позовні вимоги позивач за зустрічним позовом, з урахуванням уточнених вимог зустрічного позову, мотивувала тим, що 23.04.2014 року між нею та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] згадану квартиру. Згодом, 11.06.2014 року [PERSON] за договором дарування подарував вказану вище квартиру своїй матері - [PERSON] . Як вказує [PERSON] , договір дарування квартири [ADDRESS] між нею та [PERSON] став предметом її позову до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Писаренка Є.С. про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії у цивільній справі № 521/9257/14-ц. За результатами розгляду вказаної справи 25.10.2017 року Колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановлено ухвалу, відповідно до якої касаційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення апеляційного суду Одеської області від 25.05.2017 року, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Писаренка Є.С. про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, залишено без змін. Як вказала [PERSON] , після постановлення ухвали судом касаційної інстанції, вона разом із сином [PERSON] продовжували проживати в квартирі [ADDRESS] . Крім того, позивач за зустрічним позовом вказала, що 15.05.2018 року представник відповідачів за зустрічним позовом: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] разом із трьома невідомими особами прибули до квартири [ADDRESS] , яка, на той час, була її місцем проживання та проживання її неповнолітнього сина - [PERSON] , та представились сусідами. В подальшому, двері невідомим особам відчинив син - [PERSON] , після чого щодо нього було застосовано фізичну силу та виставлено за межі квартири, а у вхідних дверях квартири замінено замки. Наступного дня - 16.05.2018 року [PERSON] звернулася з письмовою заявою про скоєння злочину до Малиновського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області. Як вказує [PERSON] , до поліції [PERSON] надав документи щодо квартири [ADDRESS] , згідно яких 24.04.2018 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] , однак після втручання поліції їй вдалося звільнити квартиру від сторонніх осіб. Також, позивач за зустрічним позовом вказала, що згодом - 23.05.2018 року невідомі їй особи в кількості біля десяти осіб прибули до квартири [ADDRESS] та, застосовуючи фізичну силу, вигнали її разом із сином [PERSON] , [INFO] . Ініціатором повторного візиту, як стало пізніше відомо позивачу, був [PERSON] , який придбав квартиру за договором купівлі-продажу у [PERSON] .. З огляду на наведені обставини, [PERSON] вказала, що з моменту придбання в 2008 році вказаної квартири вона та її син проживали в спірній квартирі як члени сім`ї [PERSON] , а тому мають право користуватись спірним житлом, оскільки іншого житла у неї із сином не має. Окрім того, позивач за зустрічним позовом вказала, що згідно результатів проведення обстеження житлово-побутових умов квартири [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] та [PERSON] , [INFO] проживають у вказаній квартирі з 2008 року, а за результатами проведення обстеження житлово-побутових умов квартири [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , [INFO] не проживають за вказаною адресою, у зв`язку із невідповідністю встановлених законодавством норм житлової площі на одну особу, а лише зареєстровані в ній. Крім того, на думку [PERSON] договори купівлі - продажу квартири [ADDRESS] укладені між [PERSON] та [PERSON] , а також між [PERSON] та [PERSON] необхідно визнати недійсними. На підставі викладеного та з урахуванням уточнень зустрічного позову, [PERSON] остаточно просила суд встановити постійний житловий сервітут на користь неї, та її неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , для користування ними частиною приміщень квартири [ADDRESS] ); визначити об`єм користування квартирою та визначити, що мають право користування кімнатами; визнати недійсними Договори купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , укладені між [PERSON] та [PERSON] від 24.04.2018 року, а також між [PERSON] та [PERSON] від 18.05.2018 року; вселити [PERSON] та [PERSON] у квартиру [ADDRESS] (а.с.95-97, 225-229 т.1) В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідачів за зустрічним позовом в судовому засіданні заперечував проти задоволення зустрічного позову, свої заперечення мотивував тим, що [PERSON] і [PERSON] не відносяться до дружини чи чоловіка, дітей чи батьків [PERSON] , а тому не можуть бути членами родини ні [PERSON] , ні [PERSON] , ні [PERSON] . Також, представник відповідачів вказав, що [PERSON] з 24.04.2018 року не є власником квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим вимога про встановлення житлового сервітуту немає правових підстав та є незаконною, оскільки власником квартири є [PERSON] . Окрім того, представник відповідачів за зустрічним позовом зазначив, що [PERSON] і [PERSON] проживали в зазначеній квартирі не маючи на те будь-яких законних підстав та без дозволу власників квартири до 23.05.2018 року, до часу виселення та вже більше двох років не проживають в квартирі [ADDRESS] . Також, цей представник вказав, що посилання позивачів на неможливість задоволення потреби у проживанні не відповідають дійсності, так як останні проживають за іншою, невідомою для представника відповідачів, адресою та мають можливість задовольнити свої потреби проживання іншим способом. Крім того, представник відповідачів за зустрічним позовом стверджував, що посилання позивачів на Акти обстеження умов проживання, складених у 2018 році Органом опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради є недопустимим доказом, оскільки вони не дають права іншим особам, крім власника, користуватися визначеним приміщенням. Разом з тим, пояснив, що на даний час в квартирі [ADDRESS] проводиться капітальний ремонт та вона не пристосована для проживання. Як вказував представник відповідачів за зустрічним позовом, посилання позивачів за зустрічним позовом, як на докази в даному провадженні на обставини дарування [PERSON] квартири [PERSON] є недопустимим, оскільки умови дарування та обставини з`ясовувались у судовому порядку та за результатами їх розгляду [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, а тому посилання на вже з`ясовані судом обставини і по яким винесено рішення є недопустимим доказом. Щодо вимог [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладених 24.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] та 18.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , представник відповідачів за зустрічним позовом вказав, що вони не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] не надано жодного доказу та не наведено допустимих підстав недійсності правочинів. Враховуючи надані заперечення щодо зустрічних позовних вимог, представник [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради до суду не з`явилися, про розгляд справи повідомлялись неодноразово належним чином. Представник Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради 11.08.2020 року до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. (т. 2, а. с. 124) Представник Служби у справах дітей Одеської міської ради до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. (т. 2, а. с. 79 - 80) Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. У відповідності до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Положеннями ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що згідно до наданої позивачем за зустрічним позовом ксерокопії свідоцтва про народження, [INFO] в м. Миколаїв народився [PERSON] , його батьки: [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.98). Відповідно до довідки про склад сім`ї і прописку, від 29.01.2009 року, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . В указаній квартирі ніхто не зареєстрований (т.1, а. с.5) Згідно до наданої позивачем за зустрічним позовом ксерокопії свідоцтва про шлюб, 20 лютого 2009 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після укладення шлюбу, дружині присвоєно прізвище [PERSON] (т.1, а.с.99). Договором дарування, від 23.04.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2155, позивачем за зустрічним позовом безоплатно передано у власність, [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т. 1, а. с. 65) . Згідно до ксерокопії паспорту [PERSON] , вона з 17.10.2007 року зареєстрована в [ADDRESS] (т. 1, а. с. 10) Відповідно до ксерокопії паспорту [PERSON] , він з 03.09.2010 року зареєстрований в [ADDRESS] (т. 1, а. с. 11) Згідно договору дарування, від 11.06.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3007, [PERSON] безоплатно передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . (т. 1, а. с. 5) Відповідно до довідки про склад сім`ї і прописку, від 29.09.2014 року, в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] (т. 1, а. с.18) Вказані договори дарування, від 23.04.2014 року та від 11.06.2014 року, були предметом позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Писаренка Є.С. про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії у цивільній справі № 521/9257/14-ц. Згідно рішення апеляційного суду Одеської області від 25.05.2017 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Писаренка Є.С. про визнання договору дарування, від 11.06.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3007 недійсним, визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовлено. (т. 1, а. с. 68 - 71) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 25.10.2017 року, касаційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення апеляційного суду Одеської області від 25.05.2017 року, залишено без змін. Отже, Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 25.10.2017 року, набрала законнї сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому суд, при ухваленні рішення не з`ясовує обставин справи, встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.05.2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 25.10.2017 року. 19.02.2018 року Малиновським районним судом м. Одеси постановлено ухвалу, якою зобов`язано орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради разом із територіальним відділом Служби у справах дітей Одеської міської ради провести обстеження місця та умов проживання в квартирі [ADDRESS] та квартирі [ADDRESS] . (т. 1, а. с. 40) Відповідно до акту обстеження умов проживання, від 21.03.2018 року, складеного на виконання ухвали суду, від 19.02.2018 року житлово-побутові умови в квартирі [ADDRESS] задовільні, є необхідні умови для проживання і розвитку неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (т. 1, а. с. 117 ) Згідно акту обстеження умов проживання, від 21.03.2018 року, складеного на виконання ухвали суду, від 19.02.2018 року про житлово-побутові умови в квартирі [ADDRESS] , квартира належить [PERSON] (т. 1, а. с. 149) Відповідно до акту обстеження умов проживання, від 21.03.2018 року, складеного на виконання ухвали суду, від 19.02.2018 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та родина брата [PERSON] (т. 1, а. с. 116). Згідно до акту обстеження умов проживання в квартирі [ADDRESS] , від 21.03.2018 року, проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] у зазначеній квартирі не є можливим у зв`язку із невідповідністю встановлених чинним законодавством норм житлової площі на одну особу (т. 1, а. с.150) 24.04.2018 року на підставі договору купівлі-продажу, серії та номер 1129, від 24.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. були внесені зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартири [ADDRESS] , відповідно до яких власником 1/1 вказаної квартири став [PERSON] (т. 1, а. с. 156) Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 18.05.2018 року власником квартири [ADDRESS] став [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серії та номер 682, від 18.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В.. (т. 1, а. с. 157) [PERSON] разом із своїм сином [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , та не були зареєстрованими в квартирі [ADDRESS] до 23.05.2018 року, що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється сторонами. Відповідно до змісту талонів-повідомлень, №14030, від 16.05.2018 року та № 14800 від 23.05.2018 року, [PERSON] , [INFO] звернулася до Малиновського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області із письмовими заявами про вчинення кримінального правопорушення (т. 1, а. с. 160) Згідно постанови слідчого СВ Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП України в Одеській області, без дати, матеріали кримінального провадження ЄРДР № 12018160470002132 прийнято до провадження та розпочато досудове розслідування (т. 1, а. с. 221) Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 20.12.2018 року, постанову слідчого Малиновського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області Іванової І.Ю., від 21.09.2018 року, про закриття кримінального провадження № 12018160470002132, внесеного до ЄРДР - 19.06.2018 року, - скасовано, а матеріали кримінального провадження повернуто до СВ Малиновського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області для проведення досудового розслідування у загальному порядку (т. 1, а. с. 222 - 224). На час розгляду цивільної справи, доказів того, що по кримінальному провадженні № 12018160470002132 будь-якій особі вручено повідомлення про підозру, до суду не надано. 11.08.2020 року до суду від [PERSON] , надійшла заява, в якій він вказав, що він досяг повноліття і здатен сам особисто здійснювати свої права та обов`язки, а тому просив відкласти розгляд справи на іншу дату та надати час йому для ознайомлення з матеріалами справи (т.2 а.с.126). За вказаною заявою, суд оголосив перерву у розгляді справи та надав час з 12.08.2020 року по 22.10.2020 року [PERSON] ознайомитись з матеріалами справи та здійснити у справі свої права та обов`язки. Проте, до 22.10.2020 року [PERSON] так і не прибув до суду для ознайомлення з матеріалами справи. Суд оголосив перерву у розгляді справи до 18.11.2020 року (т.2 а.с. 145), але і до цього часу [PERSON] так і не прибув до суду для ознайомлення з матеріалами справи та не подав до суду жодних заяв. Суд оголосив перерву у розгляді справи до 20.11.2020 року.( т.2 а.с. 162), але і до цього часу [PERSON] так і не прибув до суду для ознайомлення з матеріалами справи і не подав до суду жодних заяв. Суд оголосив перерву у розгляді справи до 24.11.2020 року (т.2 а.с. 166), але і до цього часу [PERSON] так і не прибув до суду для ознайомлення з матеріалами справи та у судове засідання не прибув. До канцелярії суду, 24.11.2020 року була від імені [PERSON] подана заява, в якій вказано про те, що вимоги позову підтримує та просить їх задовольнити (т.2, а.с. 181-184). Отже, судом встановлено, що договори дарування квартири [ADDRESS] , від 23.04.2014 року та від 11.06.2014 року, не були визнані судом недійсними. Статтею 317 ЦК України встановлено зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Тобто, [PERSON] , як власниця квартира мала право продати її [PERSON] , а той, в свою чергу, ставши власником спірної квартири, мав, як власник квартири, право продати її [PERSON] . Також, судом встановлено, що в зазначеній квартирі не були та не є зареєстрованими ні [PERSON] , ні її син [PERSON] , який на час розгляду справи досяг повноліття. Наразі, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , який в родинних відносинах, ні з [PERSON] , ні з її сином [PERSON] , не перебуває. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За приписами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положеннями ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Доказів того, що відповідачами право власності на спірну квартиру було набуто неправомірно, до суду не надано та незаконність набуття права власності відповідачами спірної квартири, не встановлена судом. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Щодо встановлення постійного особистого житлового сервітуту, суд зазначає, що у відповідності до ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Проте, доказів того, що [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , мають право користування квартирою [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , для задоволення своїх потреб, оскільки ці потреби не можуть бути задоволені іншим способом, до суду не надано. Отже, підстави для задоволення позовних вимог про встановлення постійного особистого житлового сервітуту на користь [PERSON] та [PERSON] , [INFO] щодо квартири [ADDRESS] та про визначення [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , об`єму користування квартирою [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , відсутні. З цих же підстав, позовні вимоги про визначення [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , що вони мають право користування кімнатами, в квартирі, яка належить [PERSON] , відсутні. Також, до суду не надано доказів, які б слугували підставою для висновків суду про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , що складається з трьох кімнат, загальною площею 69,3 кв.м., житловою площею 40,0 кв.м., серії та номер - 1126, посвідченого 24.04.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Федорченко Т.М. та про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , що складається з трьох кімнат, загальною площею 69,3 кв.м., житловою площею 40,0 кв.м., серії та номер - 682, посвідченого 18.05.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Борисовою Н.В. А тому, не можуть бути задоволеними вимоги позову про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , що складається з трьох кімнат, загальною площею 69,3 кв.м., житловою площею 40,0 кв.м., серії та номер - 1126, посвідченого 24.04.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Федорченко Т.М. та про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , що складається з трьох кімнат, загальною площею 69,3 кв.м., житловою площею 40,0 кв.м., серії та номер - 682, посвідченого 18.05.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Борисовою Н.В.. Стосовно вимоги про вселення [PERSON] та [PERSON] , [INFO] в квартиру [ADDRESS] , суд зазначає про таке. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення тощо. Нормами ст. 64 ЖК України визначено коло членів родини, до яких відносяться дружина чи чоловік власника, їх діти і батьки. В судовому засіданні позивачами по справі підтверджено і судом встановлено, що [PERSON] до 2017 року була дружиною [PERSON] та входила до кола членів родини останнього, а [PERSON] не є рідною дитиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження де в графі батько зазначена інша особа. Оскільки позивачі не відносяться до дружини чи чоловіка, дітей чи батьків відповідачів по справі - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тому позивачі не можуть бути членами родини будь кого з цих відповідачів. Також, позивачами не доведено фактів спільного проживання, ведення спільно побуту та існування взаємних прав та обов`язків з будь-ким з відповідачів та до суду не надано інших доказів, що свідчать про родинні стосунки між відповідачами та позивачами. Оскільки квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , з яким позивачі не знаходяться в родинних відносинах, то вимога про вселення [PERSON] та [PERSON] , [INFO] в квартиру [ADDRESS] , яка позивачам [PERSON] та [PERSON] , не належить, також задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, виходячи з системного аналізу наведених норм права і доказів, наданих позивачами на підтвердження позовних вимог та доказів, якими відповідачі спростовують позовні вимоги, при їх вивченні у судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову в позові повністю щодо кожної з заявлених вимог. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed