Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

до Іллічівського районного суду м. Маріуполя надійшов вказаний позов [PERSON] до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій області ро визнання права власності на мотороллер марки ЕХ150F, двигун № [NUMBER] , шасі № [NUMBER] . В обґрунтування позову позивач зазначив, що 04.06.2009 він придбав у ТОВ «Веломото ЛТД» моторолер марки ЕХ150F, двигун № [NUMBER] , шасі № [NUMBER] вартістю 4686,50 грн. Вважає, що договір купівлі-продажу моторолера фактично був укладений між сторонами у письмовій формі (довідка-розрахунок) відповідно до діючих правил державної реєстрації та обліку які були затверджені Постановою Кабінета Міністрів України №1338 від 07.091998, проте на теперішній час позивач не може зареєструвати моторолер у встановленому законом порядку в територіальному сервісному центрі, у зв`язку з чим був змушений звернутися до суду з зазначеним позовом. Правомірність придбання транспортного засобу підтверджується копією видаткової накладної від 18.072007 №18/07/07. При цьому, [PERSON] зазначає, що відповідачем було відмовлено у реєстрації транспортного засобу, оскільки наразі змінилось чинне законодавство і довідка-рахунок не може бути підставою для підтвердження права власності та реєстрації. Ухвалою суду від 10.07.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого судового засіданні на 07.09.2020 року. 11.11.2020 надійшов відзив на позов в якому відповідач заперечував проти задоволення позову, а 17.11.2023 надійшла відповідь на відзив в якому позивач просив замінити неналежного відповідача на належного Головний сервісний центр МВС. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 25.11.2020 року замінено первісного відповідача Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій області на - Головний сервісний центр МВС та передано вказану справу для розгляду за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.03.2021 вказаний позов прийнятий до розгляду, відкрито провадження, вирішено розгляд справи проводити в загальному провадженні. 05.7.2021 надійшов відзив на позов в якому відповідач - Головний сервісний центр МВС заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено, що вказаний відповідач порушує, не визнає оспорює право власності позивача на вказаний транспортний засіб,а тому є неналежним відповідачем. 30.07.2023 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання призначене на 30.11.2021 року позивач не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, безпосередньо в позовній заяві просить розглянути справу без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 04.06.2009 [PERSON] придбав у ТОВ «Веломото ЛТД» моторолер марки ЕХ150F, двигун № [NUMBER] , шасі № [NUMBER] вартістю 4686,50 грн., про що ТОВ «Веломото ЛТД» видано йому довідку-рахунок серії ДДР №628730 від 04.06.2009, але не здійснив реєстрацію транспортного засобу (а.с.7). Однак, суд звертає увагу на ту обставину, що стороною позивача долучено копію документу (як зворотна сторона довідки-рахунку) щодо придбання вказаного мотолореру, однак який містить інший номер двигуна та шасі, ніж в довідці-рахунку (а.с.7) Натомість, лише в вересні 2020 року позивач звернувся до ТСЦ №1444 РСЦ ГСЦ МВС в Донецькій області для державної реєстрації транспортного засобу, однак у здійсненні такої реєстрації йому відмовлено через зміни в законодавстві, що виключають можливість підтвердження правомірності придбання транспортного засобу на етапі його реєстрації довідкою-рахунком. Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання за позивачем права власності на об`єкт рухомого майна на підставі статті 392 ЦК України, яка передбачає, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою або якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Право власності, як і будь-яке інше суб`єктивне право, виникає при наявності певних юридичних фактів та конкретних обставин, з якими закон пов`язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права. З огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав та у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові № 6-318цс15 від 24.06.2015р. та Верховний Суд у постановах від 21.11.2018р. у справі №920/615/16, від 07.08.2019р. у справі №902/869/17. Відповідно до правової позиції Верховного Суду в постановах від 02.05.2018р. у справі №914/904/17, від 07.06.2018р. у справі №912/111/14 від 07.06.2018р., від 11.06.2019р. у справі №918/1400/14, від 05.12.2019р. у справі №914/73/18, вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Таким чином, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за статтею 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є саме оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду. За загальним правилом статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 34 Закону України від 30 червня 1993 року «Про дорожній рух» (в редакції чинній на час вчинення правочину) державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. На транспортні засоби оформляються та видаються реєстраційні документи, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України, та закріплюються номерні знаки, які відповідають вимогам стандартів. Частиною першою статті 182 ЦК встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух « державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Стаття 19 Конституції України передбачає,що органи державної влади та органи місцевого самоврядування ,їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі,в межах повноважень та у спосіб,що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з пунктами 7, 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року N 1388 (надалі - Порядку), власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Відповідно до п. 8 цього Порядку державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників та документів, які підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін в реєстраційні документи. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори купівлі продажу, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; договори, укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів: договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортні засоби договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою і скріплені печаткою; договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою та скріплені печаткою (за її наявності), у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати; рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном; рішеннями власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної в комунальну власність чи з комунальної власності в державну власність; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило па транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане органом доходів і зборів посвідчення про реєстрацію в уповноваженому органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведені електронні торги або постанова та акт про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем; договір купівлі-продажу транспортного засобу,укладений за результатами прилюдних торгів (аукціону) або електронних торгів,за яким продавцем виступає Національне агентство з питань виявлення,розшуку та управління активами,одержаними від корупційних та інших злочинів. У той же час, 18 листопада 2015 року Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова № 941 «Про внесення змін до деяких постанов КМУ з питань реєстрації транспортних засобів», яка безпосередньо стосується скасування використання довідки-рахунка при купівлі-продажу та оформлення транспортних засобів. У зв`язку з чим з 18 листопада 2015 року довідка-рахунок не є документом - підставою для здійснення операцій з транспортним засобом та не підтверджує право власності. Таким чином, надана позивачем для реєстрації в 2020 році довідка-рахунок від 04 червня 2009 року вже не була документом, що підтверджує факт придбання транспортного засобу. Обираючи спосіб захисту порушеного права, позивач, звернувшись до суду у даній справі з позовними вимогами до Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області про визнання за ним права власності на транспортний засіб, не врахував положення ст. 392 ЦК України, оскільки відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на майно та видачі свідоцтва, у зв`язку з ненаданням необхідних документів для оформлення такого права, не є оспорюванням права власності на майно. Зокрема, сервісний центр не перебуває з позивачем у правовідносинах щодо здійснення ним прав володіння, користування та розпорядження майном, щодо якого заявлено позовні вимоги про визнання права власності, не оспорює та не претендує на таке право. Така позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 червня 2011року у справі № 3-55гс11. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ТОВ «Веломото ЛТД» оспорює набуття позивачем права власності на моторолер. Натомість, зазначення позивачем про те, що відповідач не визнає і оспорює його право власності на мотороллер, в даному випадку не грунтуються на вимогах закону, оскільки у даному випадку ТСЦ РСЦ МВС, відмовляючи позивачу у реєстрації транспортного засобу, діяв як особа публічного права, покликана на виконання функцій держави стосовно контролю за дотриманням закону, а не як особа приватного права. Згідно з п. 7 Порядку № 1388, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Позивач придбав моторолер 04 червня 2009 року . Не заперечує ту обставину, що він своєчасно не звернувся до відповідного органу МВС для перереєстрації транспортного засобу. З моменту придбання та звернення позивача до сервісного центру пройшло більше десяти років. При цьому, ним не наведено обґрунтованих обставин, поважних причин, які заважали йому вчинити дії щодо реєстрації транспортного засобу, а тому з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 18 листопада 2015 року № 941 зазначена постанова не позбавляє осіб права на реєстрацію транспортного засобу, а лише змінює його порядок і підстави. Враховуючи викладене,позовні вимоги задоволенню не підлягають . Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що у відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Питання розподілу судових витрат вирішено відповідно до положень ст. 141,ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed