Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси надійшов позов Товариства з додатковою відповідальністю «Чорноморгідробуд» до [PERSON]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував наступним. Будівля гуртожитку [ADDRESS] належала на праві приватної власності Відкритому акціонерному товариству «Чорноморгідробуд», правонаступником якого є Товариство з додатковою відповідальністю «Чорноморгідробуд». Зазначений будинок знаходиться в оперативному управлінні Відокремленого підрозділу «Управління житлового господарства та соціального розвитку ТДВ «Чорноморгідробуд» в м. Одесі. Відповідач [PERSON] був поселений на період роботи в кімнату [ADDRESS]. 07.02.2011 року [PERSON] був звільнений з займаної посади, але з кімнати [ADDRESS], не виселився. Позивач просить виселити [PERSON] з кімнати [ADDRESS].без надання іншого житлового приміщення, судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивача до суду надав уточнений позов, після чого в судовому засіданні відмовився від уточнених позовних вимог та просив суд їх не розглядати, розглянути лише первісні позовні вимоги, зазначені первісні позовні вимоги представник підтримав в повному обсязі, просив позов задоволити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову, просили відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та надані с торонами письмові докази, оцінивши докази відповідно до вимог діючого цивільно-процесуального законодавства України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України, кожна особа має право на вільний вибір місця проживання. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно ч.1, 2 ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що згідно Свідоцтва про державну реєстрацію, Відкрите акціонерне товариство «Чорноморгідробуд» зареєстровано Виконавчим комітетом Одеської миіської ради. Відповідно до Розпорядження №62, у зв'зку зі зверненням Відкритого акціонерного товариства «Чорноморгідробуд», гуртожитку №1 ВАТ «Чорноморгідробуд», присвоєно почтову адресу: [ADDRESS]. Згідно Свідоцтва про право власності, в 2001 році на праві приватної власності за Відкритим акціонерним товариством «Чорноморгідробуд» зареєстровано Будівлю гуртожитку [ADDRESS] у Виконавчому комітеті Одеської міської ради.(а.с.9). Частиною 2 статті 127 ЖК України зазначено, що жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно Статуту, Відкритое акціонерне товариство «Чорноморгідробуд» у зв'язку з реорганізацією, шляхом перетворення, перетворено в Товариство з додатковою відповідальністю «Чорноморгідробуд». Відповідно до листа №51 від 17.04.2006 року голові правління ТОВ «Чорноморгідробуд», будівельне управління №463 просить поселити на час роботи в управлінні, в гуртожиток по [ADDRESS] їх працівника - машиніста бульдозера [PERSON].(а.с.6) Статтею 127 ЖК України зазначено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно Наказу №89-К від 19.10.2009 року, [PERSON] прийнято на роботу слюсарем 4-го розряду. (а.с.7). Наказом №7-К від 07.02.2011 року [PERSON] звільнено з роботи слюсаря 4-го розряду, за власним бажанням. (а.с.8). Відповідно до довідки від 25.08.2010 року, [PERSON] отримує пенсію за віком. У відповідності до п. 16 Постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2004р. №422 «Про затвердження Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання», ордер та договір найму є підставою для вселення в житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання і для користування таким житлом на договірних умовах. Стаття 128 ЖК України визначає порядок надання жилої площі в гуртожитках, згідно до якої жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку, адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Судом встановлено, що [PERSON] ордер на вселення в кімнату гуртожитку [ADDRESS], не видавався, договір найму при вселенні в кімнату гуртожитку, сторонами не укладався, що не заперечується сторонами. Відтак, згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, під час проживання в гуртожитку, відповідач не був зареєстрований в кімнаті гуртожитку [ADDRESS], що підтверджується паспортом останнього. Так, відповідно до паспорту [PERSON], останній був зареєстрований в [ADDRESS], з - 03.12.1999року і знятий з обліку - 12.02.2003 року та повторно був зареєстрований в [ADDRESS] з - 28.10.2008 року і знятий з обліку - 08.10.2013 року.(а.с.19-20). Актом обстеження кімнати [ADDRESS], складеного працівниками Товариства з додатковою відповідальністю «Чорноморгідробуд» від 29.11.2013р., встановлено, що в кімнаті [ADDRESS] без дозволу ТДВ «Чорноморгідробуд», займає койко-місце [PERSON], який раніше працював в ТОВ «Чорноморгідробуд» та був поселений в гуртожиток на час праці. Отже, виходячи з викладеного, позивачу стало відомо про те, що, відповідач, без дозволу ТДВ «Чорноморгідробуд», займає койко-місце в кімнаті [ADDRESS] від самого відповідача в жовтні 2013 року та, після цього комісія в складі співробітників ТДВ «Чорноморгідробуд» перевіривши вказане відповідачем, 29.11.2013р. провела обстеження кімнати [ADDRESS], про що у той же день склала Акт. З позовом до суду позивач звернувся -21.03.2014 року. Отже, строк звернення до суду з позовом, позивачем не було порушено. А тому, суд не може погодитись з відповідачем та його представником, які просили відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду. Крім того, судом встановлено, що спірна кімната відноситься до житлового фонду ВАТ «Чорноморгідробуд» і є об'єктом права колективної власності. Ч. 3 ст. 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно статті 132 ЖК України, працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням. Отже, нормами чинного законодавства визначено коло осіб, на яких поширюється заборона виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків без попереднього надання їм іншого житла, придатного для постійного проживання людей. Зокрема, таке право мають громадяни, які працюють на підприємстві і їм було надано кімнату в гуртожитку для проживання, про це був виданий відповідний ордер і такі особи тривалий час були зареєстровані та фактично проживають там і не мають іншого житла. Проте, в судовому засіданні встановлено, що відповідач був зареєстрований не в спірному гуртожитку, а в Білгород-Дністровському районі с. Бритівка і знятий з обліку лише 08.10.2013 року, тоді, коли вже працював в іншій установі. Так, згідно виписки з трудової книжни [PERSON], останній 11.07.2013 року був прийнятий на роботу на базу відпочинку «Портовик», звідки звільнився 02.09.20123 року, та 15.04.2014 року знову був прийнятий на роботу на базу відпочинку «Портовик». Як пояснив в судовому засіданні відповідач, вказана база знаходиться в Овідіопольському районі Одеської області. Також в судовому засіданні встановлено, що зазначена база відпочинку не має відношення до позивача. Окрім того, жодного доказу про те, що приймалося рішення про надання койко-місця в кімнаті [ADDRESS] та видавався ордер на його вселення в дане житлове приміщення, відповідачем суду не надано, як і не надано доказів про те, що він займає спірне житло правомірно, на законних підставах. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги в повній мірі є обґрунтованими, а відтак позов слід задоволити та виселити [PERSON] з спірного житлового приміщення - кімнати [ADDRESS], без надання йому іншого житлового приміщення.

Outcome: approved