Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

До Пологівського районного суду Запорізької області надійшла зазначена позовна заява, в якій позивач просить суд: 1) надати їй, [PERSON] , дозвіл на виготовлення документів для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Донецьк Донецької області, за межі України на територію населених пунктів України, у яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, через лінію розмежування та які розташовані на лінії зіткнення Донецької та Луганської областей, а також до Російської Федерації без згоди та супроводу батька [PERSON] , до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) надати їй, [PERSON] , дозвіл на тимчасовий в`їзд та виїзд неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Донецьк Донецької області, за межі України на територію населених пунктів України, у яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, через лінію розмежування та які розташовані на лінії зіткнення Донецької та Луганської областей, а також до Російської Федерації у супроводі матері без згоди та супроводу батька [PERSON] , до досягнення дитиною 16-річного віку. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що від шлюбу з відповідачем у неї народився син [PERSON] , [INFO] , з вадами здоров`я, внаслідок чого йому надано статус дитині-інваліда. Шлюбне життя з відповідачем не склалося, внаслідок чого рішенням Пологівського районного суду Запорізької області шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу їх неповнолітній син залишився мешкати з позивачем. Відповідач до теперішньою часу участі у вихованні сина не приймає. При цьому, позивач із сином постійно мешкають на тимчасово окупованій території в м.Докучаєвську Донецької області, але дитина потребує постійного лікування в м.Києві, куди вони приїжджають кілька раз на рік для обстеження та подальшого лікування. Крім того, позивач має намір обстежити дитину в лікарнях на території Російської Федерації, а також оздоровити дитину на курортах Краснодарського Краю. Проте, позивач не має можливості цього зробити, оскільки відповідач відмовляється виїхати з тимчасово окупованої території до підконтрольної території для того, щоб надати їй дозвіл на перетинання разом з дитиною державного кордону України та Росії, а також для надання дозволу для в`їзду та виїзду дитини на тимчасово окуповану територію України. Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 05 лютого 2020 року позивачу надано дозвіл на в`їзд на тимчасово окуповану територію малолітнього [PERSON] разом з позивачем без дозволу та супроводу батька строком на 1 рік, але 07 березня 2020 року зазначений строк закінчився. Крім того, під час звернення до суду позивач не ставила питання про виїзд дитини на територію Росії у зв`язку з оздоровленням, оскільки на той час у цьому не було необхідності. При цьому позивач наголошує, що оскільки стан здоров`я дитини не покращується, то зазначений дозвіл має бути надано на значно більший строк, а саме: до досягнення дитиною 16-річного віку, оскільки дитина потребує не періодичного, а постійного обстеження та лікування. Про місце, дату і час розгляду справи сторони були повідомлені належним чином, однак, у дане судове засідання вони не з`явилися. У той же час, позивач [PERSON] надала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, на позовних вимогах наполягає і просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] також надав до суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнає. При цьому, ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 04 березня 2021 року було відмовлено відповідачу у прийнятті визнання ним даного позову. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Таким чином, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у справі матеріалів. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України справа розглядається за відсутності учасників справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та надавши оцінку наявним доказам, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Так, у судовому засіданні судом встановлено, що 24 квітня 2010 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 24 квітня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції Донецької області. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27 березня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції у Донецької області. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2019 року. Малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що не заперечується сторонами. Позивач [PERSON] отримує державну соціальну допомогу на дитину-інваліда [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] , виданого 07 жовтня 2012 року Докучаєвським УПСЗН. Малолітньому [PERSON] , [INFO] , відповідно до консультативних висновків від 10 жовтня 2015 року, від 19 липня 2016 року, 25 січня 2017 року, 04 серпня 2017 року, 16 лютого 2018 року, 15 серпня 2018 року, 26 лютого 2019 року, 22 жовтня 2019 року та 28 серпня 2020 року надавались консультації в ДУ «Інститут серця МОЗ України», що знаходиться у м.Києві. З копії довідки від 14 березня 2012 року Донецького регіонального центру охорони материнства та дитинства вбачається, що 12 березня 2012 року [PERSON] в пологовому відділенні Донецького регіонального центру охорони материнства та дитинства народила хлопчика з масою тіла 3350,0, який перебував у відділенні реанімації та інтенсивної терапії дітей періоду новонародженості ДРЦОМД. Дитина потребує оперативного лікування. Зазначене також підтверджує витягами з історії хвороби, долученими до матеріалів справи. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно із положеннями ст.270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право, зокрема, на свободу пересування. Аналогічне право закріплене ч.1 ст.313 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст.12 цього Закону свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема на тимчасово окупованих територіях. Відповідно до ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування» від 07 листопада 2014 року №1085-р м.Докучаєвськ Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. А тому згідно з п.1 постанови Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» даний населений пункт відноситься до тих населених пунктів, які визнано тимчасово окупованими територіями. Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 12 червня 2015 року № 415ог, в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб «Правилами перетинання державною кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Відповідно до п.3 Правил перетинання державною кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п.4 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, на підставі: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Із вищевикладених положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» вбачається, що чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення суду про надання дозволу на виїзд, а не постійні багаторазові виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з визначенням відповідного часового проміжку перебування, а надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. В абзаці 4 п.6 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 року №815, передбачено, що в`їзд на тимчасово окуповані території України здійснюється через контрольні пункти в`їзду/виїзду громадянами України, які не досягли 14-річного віку, - за умови пред`явлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон або свідоцтва про народження, а громадянами України віком від 14 до 16 років - за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (ЗП України, 1995 р., №4, ст.92; Офіційний вісник України, 2010 р., №65, ст.2239), на підставі дозволу фізичній особі, виданого особі, що здійснює супровід. Таким чином, проїзним документом для виїзду/в`їзду дитини віком до 16 років на/з окупованої території Донецької області є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Відповідно до п.п.2 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року №152 (із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 76 від 14.02.2018) оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Судом встановлено, що позивач [PERSON] має намір поїхати з дитиною-інвалідом для продовження лікування в Державній установі «Інститут серця МОЗ України» в м.Києві. При цьому, тимчасовий виїзд дитини з м.Докучаєвська Донецької області та в`їзд до вказаного населеного пункту, де проживають позивач і відповідач та їхня малолітня дитина, не позбавляє відповідача можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, є в інтересах дитини, зумовлений потребою її нормального фізичного, духовного і морального розвитку, а також обумовлений необхідністю здійснювати постійний контроль за станом здоров`я дитини. У той же час, суд зазначає, що позивачем належним чином не обґрунтовано і документально не доведено необхідність отримання вказаного дозволу саме до досягнення дитиною 16-річного віку, оскільки за такий значний проміжок часу можуть змінитися або і взагалі зникнути обставини, які стали підставами для звернення позивача до суду з даним позовом. Враховуючи наведене, суд вважає в цій частині позовні вимоги частково доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню. Разом з тим, вимоги щодо надання тимчасового дозволу на в`їзд чи виїзд малолітнього [PERSON] , [INFO] , на територію інших населених пунктів України, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територія проведення антитерористичної операції та операції Об`єднаних сил) в межах Донецької та Луганської областей, позивачем жодним чином не обґрунтовані, ніяких доводів щодо необхідності здійснювати такі поїздки позивачу з сином у позовній заяві не наведено, жодних доказів на підтвердження цього не надано, як і не надано вагомих доказів необхідності виїзду дитини саме до Російської Федерації для лікування та оздоровлення, а також того, що такий виїзд дитини за кордон буде відповідати її найкращим інтересам, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial