Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

До суду 28 квітня 2016 року надійшов позов [PERSON] , пред`явлений до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віннер-Одеса», [PERSON] , який позивач у подальшому (11.08.2016 року) уточнив та просив суд: - замінити сторону - комітента у Договорі комісії №18/09 від 18.09.2006 року, який укладений Товариством з обмеженою відповідальністю «Віннер-Одеса» та [PERSON] з метою придбання, доставки та передачі комітенту товару - автомобіля JAGUAR, модель X-TYPE, рік випуску 2006, шасі [NUMBER] , вартістю 36 188 євро - комітента [PERSON] виключити, та замінити на комітента [PERSON] ; - визнати право власності [PERSON] на транспортний засіб - автомобіль JAGUAR, модель X-TYPE, рік випуску 2006, шасі [NUMBER] . В обґрунтування позову посилався на те, що у вересні 2006 року він, [PERSON] , прийняв рішення придбати автомобіль в автосалоні ТОВ «Віннер-Одеса» на умовах договору комісії, транспортний засіб-автомобіль JAGUAR, вартістю 36 188 євро. Посилався на те, що у нього не було одразу згаданої суми коштів, а тому звернувся до Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль», правонаступником якого є ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», за отриманням споживчого кредиту на покупку автомобіля. Проте, банк відмовив позивачу, зіславшись на вік - 66 рік. У цій ситуації позивачу запропонувала свою допомогу невістка - відповідачка [PERSON] 18.09.2006 року за усною домовленістю [PERSON] та діючи у цілях набуття ним у власність транспортного засобу, відповідачка спочатку уклала договір комісії №18/08 з ТОВ «Віннер-Одеса», згідно якого комісіонер за дорученням комітента на умовах повної предоплати вартості товару повинен був придбати, доставити та передати комітенту автомобіль JAGUAR, модель X-TYPE, рік випуску 2006, шасі [NUMBER] , вартістю 36 188 євро, що в еквіваленті НБУ на моменту укладання договору склало 231 634. 00 грн.. 25.09.2006 року з метою виконання договору комісії довірена особа позивача - [PERSON] , замість нього, позивача, уклала з АППБ «Аваль» кредитний договір №014/0059/73/66215 на суму 231 634 грн., для придбання автомобіля JAGUAR, модель X-TYPE. Вказував, що він був залучений банком як поручитель невістки за договором поруки від 25.09.2006 року. У подальшому, 25.09.2006 року на підставі кредитного договору, банк перерахував на рахунок ТОВ «ВІННЕР-ОДЕСА» кошти у сумі 231 634.36 грн. у рахунок вартості автомобіля згідно рахунку-фактури №СФ-0000150 від 18.09.2006 року. 26.09.2006 року договір комісії було виконано, про що складено акт приймання-передачі автомобіля. Посилався на те, що з моменту придбання автомобіль залишився в його користуванні та саме він, позивач, здійснює технічне обслуговування автомобіля. Вказував, що протягом жовтня 2006 року - травня 2007 року він повністю перерахував на рахунок [PERSON] № [NUMBER] у ВАТ «Морський транспортний банк» отримані за споживчим договором кошти та відсотки. Виконання боргових зобов`язань по кредиту за автомобілем підтверджує довідкою Одеської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль». Не зважаючи на це позивач посилався на те, що усупереч домовленості, до цього часу [PERSON] не переоформила транспортний засіб на його ім`я, хоче була зобов`язана це зробити за першою вимогою. Зазначив, що ввечері 27.09.2015 року він як зазвичай залишив автомобіль біля свого будинку за адресою: [ADDRESS] . Проте, вранці наступного дня з`ясувалось, що автомобіль зник. Після його звернення до Іллічівського міського відділу ГУМВС України в Одеській області, позивач дізнався, що транспортний засіб фактично вилучила [PERSON] .. Вказував, що зазначення в договорі комісії №18/09 від 18.09.2006 року в якості комісіонера - [PERSON] не відповідає фактичним намірам сторін та порушує його права на придбаний автомобіль. Правовими підставами позову зазначив положення ст. 41 Конституції України, ст. 15-16, 386, 512, 520, 651, 1011, 1012, 1028 ЦК України. Позов у порядку авторозподілу надійшов до провадження с. [PERSON] та ухвалою суду від 16 травня 2016 року провадження у справі було відкрито. 21 листопада 2016 року представник відповідача надав до суду заяву, згідно якої просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності (т.1, а.с.70-71). Також були надані письмові заперечення (т.1, а.с.75-77), згідно яких позовні вимоги не визнали та просили відмовити. Додатково посилались, що вимоги та твердження позивача не підтверджені належним чином, автомобіль був придбаний відповідачкою та саме вона укладала кредитний договір, ніяких третіх осіб у договорах не значилося та будь-яких домовленостей (усних та письмових) із позивачем з приводу передання автомобіля не існувало. Ухвалою суду від 08.02.2017 року за клопотанням представника позивача було частково забезпечено позов та накладено арешт на автомобіль JAGUAR, модель X-TYPE, рік випуску 2006, шасі [NUMBER] (т.1, а.с.110). Ухвалою суду від 08.02.2017 року були витребувані докази із Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області, з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», з ПАТ «Марфін Банк». 07 березня 2017 року на виконання вимог ухвали суду ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було надано виписки про рух коштів по рахункам № [NUMBER] та № [NUMBER] , відкритих на ім`я [PERSON] (т.1, а.с.116-120). 13 березня 2017 року на виконання вимог ухвали суду від 08.02.2017 року надійшла відповідь із Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області. 24 березня 2017 року на виконання вимог ухвали суду ПАТ «Марфін Банк» було надано виписки про рух коштів по рахункам у період вересень 2006 року-травень 2007 року, відкритих на ім`я [PERSON] (т.1, а.с.123-130). Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю [PERSON]., у зв`язку із відстороненням судді [PERSON] від посади, вказану справу було прийнято до свого провадження. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 27.03.2018 року №901/0/15-18 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді [PERSON] - [PERSON] , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 10 травня 2018 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду 09.07.2018 року. У зв`язку з неявкою сторін 09.07.2018р. розгляд справи відкладено на 04.09.2018р. До суду 30 серпня 2018 року надійшов відзив на позов та заява про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності (т.2, а.с.4-32). 04.09.2018 року розгляд справи було відкладено на 29.10.2018 року з наданням позивачу часу для підготовки відповіді на відзив. 29.10.2018 року розгляд справи був відкладений на 10.12.2018 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. 10.12.2018 року розгляд справи відкладено на 04.02.2019 року у присутності позивача та його представника за клопотанням відповідачки. Ухвалами суду від 04.02.2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, також закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 07.05.2019 року. 07.05.2019 року розгляд справи було відкладено на 09.07.2019 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. У судовому засіданні 09.07.2019 року були присутні: позивач та його представник - адв. Доніна Л.А., представник відповідачки - [PERSON].. Позивач та його представник наполягали на задоволенні позовних вимог та просили задовольнити. Представник позивача додатково пояснила, що на момент придбання спірного автомобіля (у 2006 році) позивач був спроможний його придбати, оскільки був моряком та добре заробляв та мав збереження. Проте, одразу визначеної суми не мав, тому скористався запропонованою допомогою із боку його невістки - [PERSON] , на ім`я якої було укладено договір комісії від 18.09.2006 року та відповідний кредитний договір. Зазначила, що 26.09.2006 року договір комісії було виконано та з цього часу автомобіль фактично знаходився у володінні позивача. У жовтні - травні 2007 року позивач повністю розрахувався за кредитним зобов`язанням, про що свідчить видана йому довідка ПАТ «Райффайзен Банк Аваль від 30 травня 2007 року, проте відповідачка не здійснила переоформлення транспортного засобу на позивача як було ними усно обумовлено. Посилалась на те, що відповідачка не мала самостійного заробітку та не могла сплачувати кредит. У подальшому, в 2015 році, автомобіль зник и лише після звернення до правоохоронних органів позивачу стало відомо, що його вилучила саме невістка. У судовому засіданні позивач також наполягав на тому, що саме він сплачував кошти за кредитним договором, за яким [PERSON] була позичальником, за рахунок якого було придбано спірний автомобіль, оскільки він не змін укласти з банком кредитний договір. Зазначив, що повернувшись із рейсу в липні 2015 року він повністю погасив кредит, про що отримав відповідну довідку з банку; технічний паспорт на автомобіль також був лише у нього, а відповідачка фактично забрала у нього автомобіль і за один день переоформив новий технічний паспорт, що на думку позивача, є неможливим. Вказував, що факт його користування спірним автомобілем підтверджується листом ТОВ «ВІННЕР-ОДЕССА» та страховим полісом, до моменту угону автомобілем окрім нього ніхто не користувався. Представник відповідачки у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити, посилаючись на те, що стороною позивача не доведено факти сплати коштів за кредитним договором саме позивачем, навпаки, виписки по рахункам із банку свідчать, що кошти були сплачені саме від імені відповідачки. Заперечував факт існування між позивачем та відповідачкою будь-якої усної домовленості з приводу автомобіля. Посилався на те, що до 2009 року сторони були у добрих відносинах та проживали однією сім`єю та дійсно деякий час позивач керував автомобілем, оскільки відповідачка не мала водійських прав, проте автомобіль йому не належав. Вказував, що чоловік відповідачки працював в якості помічника капітану та перераховував відповідачці кошти, окрім того, відповідачка продала квартиру для того, щоб сплатити кредит, а тому вважає твердження сторони позивача щодо неспроможності відповідачки сплатити кредит лише припущеннями. Вважає позов безпідставним. Окрім того наполягала на строках позовної давності. По справі було оголошено перерву до 22.10.2019 року. 22.10.2019 року за клопотанням представника позивача по справі було оголошено перерву до 01.11.2019 року. У судовому засіданні були присутні позивач та його представник - Доніна Л.А., які підтримали пояснення, надані у минулому судовому засіданні, та просили позов задовольнити. Представник відповідачки у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та просила відмовити із урахуванням письмового відзиву та пояснень, наданих у минулому судовому засіданні. Представник ТОВ «ВІННЕР-ОДЕСА» у судове засідання не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином. До суду надійшов лист від 05.06.2018 року (т.1, а.с.214), згідно якого позовні вимоги [PERSON] визнали та підтримали, посилались на те, що позивач здійснював обслуговування автомобіля з моменту його придбання [PERSON] та по день надання відповіді на станції технічного обслуговування ТОВ «ВІННЕР-ОДЕСА», сплачував за роботи та послуги як замовник. Просили справу розглядати за відсутності представника товариства. Суд, із урахуванням вимог ч.1 ст. 223 ЦПК України, за згодою осіб, які були присутні у судовому засіданні, ухвалив слухати справу за відсутності представника ТОВ «ВІННЕР-ОДЕСА», сповіщеного належним чином. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, враховуючи пояснення осіб, які були присутні в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини. Із матеріалів справи судом встановлено, що 18 вересня 2006 року між [PERSON] та ТОВ «ВІННЕР-ОДЕССА» було укладено Договір комісії №18/09 на придбання для власних потреб автомобіль марки JAGUAR, модель X-TYPE, рік випуску 2006, шасі [NUMBER] , за ціною 36 188 євро (т.1, а.с.14-15). Окрім того, що не заперечується сторонами, з метою придбання вказаного автомобіля [PERSON] уклала з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», договір споживчого кредиту №014/0059/73/66215 від 25.09.2006 року та останній було надано кредит. Поручителем за вказаним кредитним зобов`язанням [PERSON] виступив позивач [PERSON] , що підтверджується відповідним договором поруки від 25.09.2006 року (т.1,а.с.19). У подальшому, як вбачається із матеріалів справи, на користь ТОВ «ВІННЕР-ОДЕСА» від імені [PERSON] було перераховано кошти на суму 231 634,36 грн. (призначення платежу: автомобіль JAGUAR, модель X-TYPE, згідно рахунку-фактури №СФ-0000150 від 18.09.2006 року) та 26 вересня 2006 року між сторонами (ТОВ «ВІННЕР-ОДЕСА» та [PERSON] ) було підписано акт прийому-передачі автомобіля до договору комісії №18/09 від 18.09.2006 року. Згідно листа Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 04.03.2016 року (т.1, а.с.121), станом на 03.03.2017 року власником автомобіля вказано [PERSON] . Як вбачається з позову та пояснень сторін, підставою звернення до суду стали твердження позивача з приводу того, що спірний автомобіль був придбаний саме ним та кошти на погашення кредиту виплачувались ним, та у подальшому невістка - відповідачка [PERSON] мала здійснити за усною їх домовленістю переоформлення автомобіля на користь позивача. Проте, зазначеного не вчинила. Крім того з пояснень сторін також встановлено, що зазначеним автомобілем користувався позивач з 2006р. по 27.09.2015р. та мав право керування, в підтвердження чого судом було також оглянуто оригінал свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , 2006р.в., власником якого є [PERSON] , З 27.09.2015р. позивач не користується вказаним автомобілем, саме з цього моменту позивач стверджує що автомобіль був угнаний відповідачкою, проте відповідача стверджує, що вона забрала свій автомобіль, хоча з цього приводу її дійсно викликали до правоохоронних органів у зв`язку з зверненням позивача, де вона надала свої пояснення що цей автомобіль є її власністю. Обставини користування позивачем спірним автомобілем та його ремонту відповідач не спростовує, проте підтвердила що отримала нове свідоцтво про право власності на автомобіль замість втраченого за заявою 21.07.2015р., що підтверджується відомості з РСЦ в Одеській області від 13.03.2017р.(а.с.121-122, 143-150). Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. У відповідності до ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Згідно ст. 1012 ЦК України, договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов`язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну. У відповідності до ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Загальні правила щодо заміни сторони у зобов`язанні передбачені у Главі 47 ЦКУ, а заміна сторони в фінансовому зобов`язанні, тобто договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), регулюється Главою 73 ЦКУ. Вище зазначеними нормами передбачається, що за бажанням однієї сторони (зазвичай це кредитор) та в деяких випадках за згодою іншої сторони (якщо це заміна боржника, або договором передбачено, що заміна кредитора відбувається виключно після погодження цього з іншою стороною в зобов`язанні) може бути проведено заміну сторони у зобов`язані. Зокрема, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. 2. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. 3. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] .. Сторони підтвердили, що відповідачка взяла з метою отримання коштів на купівлю автомобіля кредит, уклавши з АППБ «Аваль» кредитний договір №01400597366215 25.09.2006р. Саме з метою забезпечення виконання даного кредиту позивач уклав з банком договір поруки у той же день. У травні 2007р. кредит був погашено повністю. Зазначене також підтверджується і виданою 30.05.2007р. Одеською обласною філією «Райфайзен Банк Аваль» довідкою до РЕВ-! Міжрайонного відділу ДАЇ УМВС України в Одеській області, з якої вбачається що позичальником [PERSON] в повній мірі розрахувалась перед банком за автомобіль , у зв`язку з чим і просили зняти з технічного паспорту заборону(а.с.23). Твердження позивача з приводу сплати ним коштів у рахунок погашення кредиту [PERSON] та усної домовленості щодо оформлення договору комісії з метою подальшого переоформлення на позивача не знайшли свого належного та допустимого підтвердження за розглядом справи. Навпаки, надані банками на виконання вимог ухвали суду від 08.02.2017 року виписки по рахунками відповідачки свідчать про те, що погашення кредиту здійснювалося від імені [PERSON] .. Зазначене підтверджується і наданими стороною відповідача копіями квитанції (т.1, а.с.192-196), згідно яких погашення кредиту здійснювалося через касу банку від імені саме відповідачки. Таким чином позивач якщо і сплачував особисто кредит, то платежі здійснювались від [PERSON] , таким чином позивач розумів що кредит 25.09.2006р. взяла саме вона . Згідно листа ПАТ «Марфін Банк» від 02.08.2017 року (т.1, а.с.162), в ПАТ «Марфін Банк» на ім`я [PERSON] за період із 13.12.2004 року до 01.06.2007 року був відкритий 1 поточний рахунок № [NUMBER]-135430 US від 13.12.2004 року в іноземній валюті, а саме в доларах США. За період із 13.12.2004 року до 01.06.2007 року на ім`я [PERSON] відкриття або закриття будь-яких інших поточних рахунків в іноземній валюті, а саме в дол.. США не відбувалось. Крім того відповідач в підтвердження сплати кредиту надала суду копі. Договору купівлі-продажу від 26.05.2007р. (а.с.201) про продаж від імені чоловіка [PERSON] квартири [ADDRESS] за 16200 грн. та квитанції про погашення кредиту. Доказів щодо погашення позивачем кредиту відповідачки саме за рахунок заробітку як моряка суду не надано. Існування будь-якої усної домовленості між позивачем та відповідачем щодо переоформлення спірного автомобіля судом не встановлено. Крім того суд зауважує, що починаючи з 18.09.2006р., тобто з моменту оформлення договору комісії та до кінця вересня 2015р. позивач не спорював право власності на автомобіль за нею, знаючи про укладання кредитного договору, договору комісії 18.09.2006р. та Акт прийому-передачі, та весь час при користуванні автомобілем маючи свідоцтво про реєстрацію ТЗ, в якому також зазначено власника. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що твердження та підстави позову [PERSON] не знайшли свого підтвердження за розглядом справи. Окрім того, реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Відповідно до структури ЦК України у книзі першій, розділу І «Основні положення», у статті 16 визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами. Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Разом із тим, такого способу захисту як заміна сторони у договорі законодавством України не передбачено. Суд вбачає, що заміна сторони у договорі вирішуються безпосередньо сторонами договору та лише в договірному порядку. Відповідно до статті 9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України (далі Конвенція). Конвенція та практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні. За правилами статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі викладеного, з огляду на викладені обставини та враховуючи, що судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю. Судом також розглянуто та досліджено заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності. При цьому суд враховує наступне. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за його недоведеністю. Підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України судом також не встановлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed