Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 07 липня 2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «М`ясокомбінат «Ювілейний» про зняття арешту з майна. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що на виконанні у Соборному відділі державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебувало виконавче провадження № 23652850 з примусового виконання виконавчого листа № 1-176/2010 виданого 22 грудня 2010 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «М`ясокомбінат «Ювілейний» матеріальної шкоди у розмірі 94 222,15 грн. в ході якого було накладено арешт на майно позивача. 26 лютого 2016 року державним виконавцем Тичинським Д.С. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області з вимогою зняти арешт, на що отримав відповідь про необхідність звернення до суду (а.с.1-5). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 07 липня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.14). Ухвалою судді від 10 липня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «М`ясокомбінат «Ювілейний» про зняття арешту з майна (а.с. 15-16). 03 грудня 2020 року представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності на задоволенні позовних вимог наполягала. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ Власенко О.В. від 13 січня 2011 року про відкриття виконавчого провадження №23652850 про примусове виконання виконавчого листа №1-176/2010, виданого 22 грудня 2010 року про стягнення з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «М`ясокомбінат «Ювілейний» в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 94 222,15 грн. було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику у межах суми звернення стягнення. Відповідно до постанови від 11 липня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, виконавчий лист №1-176/2010, виданий 22 грудня 2010 року про стягнення з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «М`ясокомбінат «Ювілейний» в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 94 222,15 грн. повернуто стягувачу . Згідно відповіді наданої на запит адвоката Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 01 липня 2020 року за вих № 57312/16 зазначено, надати більш детальну інформацію та копії матеріалів виконавчого провадження не мають можливості, оскільки виконавчі провадження, які завершені у 2014-2016 роках, зокрема виконавче провадження № 23652820, знищені у зв`язку із завершенням трирічного терміну зберігання в архіві у відповідності до п. 3.19 Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби. Таким чином, на даний час наявний арешт на все майно [PERSON] , що є порушенням прав позивача як власника майна. Відповідно до ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно із положеннями\~статті 41 Конституції України\~та\~статті 321 ЦК України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Стаття 1 Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»\~(який діяв на момент повернення виконавчого листа) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів\~\~\~\~(посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому\~Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим\~Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього\~Закону\~та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню. Частина 5 ст. 47 Закону України «Пр виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав передбачених даною статтею не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків встановлених ст. 22 цього Закону. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 22 Закону виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в строки протягом року, якщо інше не передбачено законом. Так після повернення виконавчого листа, до закінчення вказаного строку стягувач не скористався своїм правом та не пред`явив повторно до виконання виконавчий лист № 1-176/2010 виданий 22 грудня 2010 року Жовтневим районним судом м Дніпропетровська. Положеннями ст. ст. 316, 317, 321\~Цивільного кодексу\~України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 319\~ЦК України визначає що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно\~\~до\~\~п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов\~\~про\~\~зняття арешту з майна\~може бути пред`явлений власником,\~\~а також особою,\~\~яка володіє\~\~на\~\~підставі закону\~\~чи договору\~\~або\~\~іншій законній\~\~підставі\~\~майном, що\~\~не\~\~належить боржнику (речове право\~\~на\~\~чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа\~\~в інтересах\~\~якої накладено\~\~арешт на\~\~майно,\~\~а в окремих\~\~випадках - особа,\~\~якій передано\~\~майно, якщо\~\~воно було\~\~реалізоване. Як третю особу, яка не\~\~заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган\~\~державної виконавчої служби, а також\~\~відповідний орган\~\~доходів\~\~і зборів, банк\~\~та іншу\~\~фінансову установу, які у випадках,\~\~передбачених\~\~законом, виконують\~судові рішення. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяження у вигляді арешту майна позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного та

Outcome: approved