Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування позову позивач зазначила, що у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем вона знайшла для себе роботу у Польші. Оскільки тривале розставання з сином приносило їй душевні страждання, вона бажає, щоб син також виїхав до Польші, проживав разом з нею та навчався у місцевій школі. Одного разу відповідач надав їй нотаріальну завірену згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон в період з 30.07.2016 року по 29.07.2017 року. У березні 2017 року позивачка звернулась до батька дитини з метою отримання від нього нотаріально завіреної згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон на наступний навчальний рік, в період з 30.07.2017 року по 29.07.2018 року, однак відповідач категорично відмовив їй без роз'яснення підстав. У зв'язку з викладеним [PERSON] просить суд задовольнити заявлені вимоги та дозволити неповнолітньому [PERSON], виїзд за кордон без згоди батька [PERSON] для здійснення поїздок у Польшу на навчання у школі у супроводі уповноважених осіб. Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином в установленому законом порядку. Представник позивача в судовому засіданні уточнила позовні вимоги та визначилась із часовим проміжком на який дитині необхідно надати дозвіл на виїзд за кордон, а саме з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року. На задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував. Представник третьої особи заперечень проти задоволення позову також не мав. Заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження дитини, яке видано Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №786. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений як в статті 51 Конституції України, так і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Не зважаючи на позицію відповідача, який в судовому засіданні не заперечував проти виїзду дитини за кордон, суд все-таки приходить до висновку, що між сторонами виник спір який потребує судового розв'язання. Так, хоч відповідач і не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], однак жодних дій щодо належного оформлення своєї згоди на тимчасовий виїзд дитини до Польші з березня 2017 року не вчинив. У зв'язку з викладеним суд вважає, що вимоги знайшли своє підтвердження в суді, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved