Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся Військовий прокурор Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової академії (м.Одеса) з позовом до [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання звільнити та повернути приміщення шляхом виселення. В обґрунтування підстав представлення інтересів держави та своїх позовних вимог Військовий прокурор посилався на те, що згідно із положеннями, закріпленими в Цивільному кодексі України та Законі України «Про прокуратуру» Військовий прокурор наділений повноваженнями представництва інтересів держави в суді за наявності порушень або загрози порушень інтересів держави, зокрема, якщо захист цих інтересів неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Зазначав, що в порушення вимог Інструкції з організації претензійної та позовної роботи, представництва інтересів у судах і виконання рішень судів у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №744 від 30.12.2016р., Міністерство оборони України та Військова академія (м. Одеса) не вживає заходи представницького характеру з питань захисту інтересів держави. В свою чергу відповідачі у справі своїми діями порушують інтереси держави з огляду на те, що [PERSON] та члени його сім`ї без будь-яких законних підстав утримують та використовують у власних цілях приміщення №118, площею 54 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , яке належить до нерухомого військового майна. Вказував, що у 2003р. прапорщику [PERSON] для тимчасового проживання у зв`язку з проходженням служби в Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі, було надано кімнату № [NUMBER] у будівлі № [NUMBER] , розташованої на території військового містечка № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] . У подальшому, 17.07.2018р. [PERSON] зі своєю сім`єю, у складі: дружина [PERSON] , донька [PERSON] та син [PERSON] за відсутності дозволу керівництва академії та законних підстав самовільно заселилися у прилегле до кімнати №104 інше приміщення - кімнату № [NUMBER] , яка також розташована у вищевказаній будівлі. Посилаючись на порушення інтересів держави протиправністю дій відповідачів та на підставі ст.ст. 328, 386, 388, 391, 1212 ЦК України Військовий прокурор Одеського гарнізону діючи в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової академії (м.Одеса), з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд ухвалити рішення, яким зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звільнити та повернути державі в особі Міністерства оборони України та Військової академії (м. Одеса) майно загальною площею 54 кв.м., а саме - приміщення кімнати №118 будівлі №89 військового містечка № [NUMBER] , яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з приміщення №118 будівлі №89 військового містечка № [NUMBER] [ADDRESS] , з поверненням їх державі в особі Міністерства оборони України та Військової академії (м. Одеса) та вирішити питання про розподіл судових витрат. Військовий прокурор Одеського гарнізону в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представники Міністерства оборони України та Військової частини (м. Одеса) в судовому засіданні підтримали вимоги військового прокурора Одеського гарнізону. Представник відповідача [PERSON] та сама [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнавали, просили суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, письмових пояснень до суду не надавав. Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до Директиви Міністерства оборони України від 11.06.2001р. №14Д «Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей» з метою підтримання бойової готовності, за умови відсутності вільного житлового фонду, потребуючи поліпшення житлових умов, будівля [ADDRESS] була переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей, яка, станом на 2018 рік, статусу службового житла або статусу гуртожитка не отримувала. Як вбачається із матеріалів справи та не заперечувалося сторонами відповідач [PERSON] перебував на військовій службі в Інституті Сухопутних військ (м.Одеси). В матеріалах справи наявний рапорт [PERSON] про надання йому житла на території ОІСВ у зв`язку з відсутністю на факультеті РАО прапорщика Кулік. На цьому ж рапорті є відмітка завідуючому гуртожитком про дозвіл [PERSON] на вселення, без зазначення номеру кімнати. (а.с.15) У 2003р. прапорщику [PERSON] для тимчасового проживання, у зв`язку із проходженням служби в Одеському гарнізоні, за відсутності іншої житлової площі було надано кімнату у будівлі [ADDRESS] . З 22.07.2005р. [PERSON] та його дружина [PERSON] проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] ). Крім того, за вказаною адресою з моменту народження прописані та проживають діти відповідачів: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями паспортів відповідачів та довідкою випискою з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію. (а.с.14,16) Відповідно до витягу з наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 29.04.2008р. №42пм, прапорщика [PERSON] , техніка навчальної лабораторії кафедри тактики аеромобільних підрозділів факультету аеромобільних військ Одеського інституту Сухопутних військ, який перебував у розпорядженні начальника Військового інституту Одеського національного політехнічного університету, звільнено за п.63 пп. «г» (у зв`язку зі скороченням штатів). Крім того відповідно до зазначеного витягу [PERSON] підлягав направленню на військовий облік до Малиновського РВК м.Одеси. (а.с.63) Відповідно до відповіді ТВО начальника КЕВ м. Одеса №3002 від 27.07.2018р. на заяву [PERSON] , прапорщик запасу [PERSON] , перебуває на квартирному обліку військовослужбовців Одеського гарнізону, які потребують поліпшення житлових умов, станом на 01.07.2018р. в загальній черзі з 22.07.2005р. №1762, в позачерговій черзі з 29.04.2008р. №619, при Військовій академії, зі складом 4 особи. (а.с.57), Судом встановлено, що після звільнення відповідач [PERSON] разом із своєю сім`єю продовжив проживати у наданій йому кімнаті, у зв`язку із незабезпеченням його іншим житлом. Згідно Наказу Міністерства оборони України №312 від 13.05.2018 року військове містечко № [NUMBER] ( [ADDRESS] ) було вилучене з балансу КЕВ м.Одеси та передано на баланс Військової академії (м. Одеса). (а.с.25) Згідно додатку до наказу будівля (гуртожиток) [ADDRESS] також була передана в управління Військової академії (м Одеса). (а.с.26) Статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» визначено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Судом встановлено, що правомірність вселення відповідачів у будівлю [ADDRESS] , Військовим прокурором не заперечується, а лише зазначається про безпідставність проживання відповідачів у конкретній кімнаті [ADDRESS] за вказаною адресою. Як зазначав Військовий прокурор, відповідачу [PERSON] при вселенні до будівлі [ADDRESS] , для проживання була виділена кімната № [NUMBER] , у зв`язку із чим 17.07.2018р. за фактом самовільного захоплення кімнати №118 гуртожитку №89 комісією у складі: полковника [PERSON] , полковника [PERSON] , підполковника [PERSON] , майора [PERSON] , майора [PERSON] та працівника ЗСУ [PERSON] було складено акт №17/22/415, згідно якого [PERSON] самовільно, без дозволу керівництва Військової академії, захопив кімнату №118, будівлі [ADDRESS] , пояснюючи це необхідністю розширення житлової площі. (а.с.18) При цьому доказів на підтвердження доводів, що [PERSON] та членам його сім`ї виділялася саме кімната № [NUMBER] , як то відповідний ордер чи рішення уповноваженого органу, із зазначенням номеру кімнати, прокурором не надано, що підтвердив і свм військовий прокурор в судовому засіданні. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. При цьому, конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-3090цс15 від 02.03.2016 р. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Як вже зазначалося і було встановлено судом, правомірність вселення відповідачів у будівлю [ADDRESS] , Військовим прокурором не заперечується, а порушення прав обґрунтовується неправомірністю вселення відповідачів у конкретну кімнату №118 даної будівлі. При цьому суд вважає, що визначення правового статусу спірного майна замало для вирішення питання про те, чи підлягає застосуванню до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України. Для установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору позивачем мали бути доведені відповідними доказами твердження про те, що вселення відповідачів відбулося саме в кімнату №104 у будівлі №89, рсзташованої на території ВМ №16 за адресою: [ADDRESS] та зайняття ними кімнати №118 є незаконним. Проте жодного доказу того, що [PERSON] у користування було надано саме кімнату №104 матеріали справи не містять, що в свою чергу не дає суду достатніх підстав вважати, що право було порушене та підлягає захисту шляхом застосування правового механізму, встановленого ст. 1212 ЦК України. Крім того, відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В свою чергу відповідно до ст. 391 ЦК України визначає негаторний спосіб захисту прав власника, а саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У своїй постанові від 18.01.2017р. по справі № 6-2723цс16 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого одночасне пред`явлення віндикаційного та негаторного позову (вимог) є неможливим, оскільки такі вимоги є взаємовиключними. Разом із тим, Військовий прокурор посилається на ч.2 ст. 386 ЦК України, згідно якої власник, який має підстави передбачати можливість порупіення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Суд вважає, що ч.2 ст. 386 ЦК України є превентивним способом захисту права власності Зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливого порушення, якого на момент подання позову немає, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права. У зв`язку із цим вимога про попередження можливого порушення може бути пред`явлена тільки у разі відсутності на момент звернення до суду такого порушення. Оскільки Військовий прокурор посилається на необхідність захисту судом вже порушених прав держави, то застосування положень ч.2 ст. 386 ЦК України до спірних правовідносин суд вважає неможливим. Крім того, суд зазначає, що будівля [ADDRESS] , не є власністю ні Військової академії (м.Одеси), ні Міністерства оборони України, в інтересах яких військовим прокурором Одеського гарнізону було пред`явлено зазначені позовні вимоги. Суд також зазначає, що заявляючи вимоги про зобов`язання відповідачів звільнити та повернути державі в особі Міністерства оборони України та Військової частини (м. Одеса) майно - кімнату №118 у будівлі №89, розташованої на території ВМ №16 за адресою: [ADDRESS] Військовий прокурор порушує питання про виселення відповідачів та їх дітей з вказаного приміщення, яке має відбуватися з урахуванням положень ЖК Української PCP чи норм іншого спеціального законодавства, з метою недопущення безпідставного позбавлення осіб права на житло, гарантованого Конституцією України. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч. 4 ст. 9 ЖК Української PCP, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбачених законом. Судом неодноразово пропонувалося Військовому прокурору надати до суду документи, на підставі яких відбувалося вселення [PERSON] разом із членами його сім`ї у кімнату у будівлі [ADDRESS] . Оскільки таких доказів суду надано ве було, то суд позбавлений можливості визначити, норми якого саме спеціального закон) підлягають застосуванню у спірних правовідносинах та чи порушені такі норми взагалі. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було в законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові № 466/2931/15-ц від 27.06.2018 р. виклав позицію про те, що під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та впив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. При цьому суд вважає, що особа, право якої порушено, може скористатися не будь- яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Однак, позовні вимоги, з якими звернувся Військовий прокурор звернувся до відповідачів - про зобов`язання звільнити та повернути майно державі шляхом виселення з приміщення - не є належним способом захисту прав, передбаченого чинним законодавством, як спосіб захисту прав. Отже, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених особою вимог. Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що у військової прокуратури відсутні підстави для представництва інтересів держави у цій справіз огляду на наступне. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55). Статтею 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав. Так, крім органів, зазначених у ст. 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних праЕ. та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури. Частиною 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. За частиною другою ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Одним із таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» покладено представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом. Частиною 6 ст. 56 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обгрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому рай прокурор набуває статусу позивача (ч.5 ст. 56 ЦПК України). При зверненні Військовий прокурор в якості органу уповноваженого державою здійснювати функції захисту інтересів держави у спірних правовідносинах вказав Міністерство оборони України та Військову академію (м. Одеса). Як визначено ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» військові частини входять до структури Збройних Сил України. Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» визначено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. З огляду на приписи чинного законодавства України, безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України. Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. В матеріалах справи наявний лист Військової прокуратури Одеського гарнізону від 03.10.2018р., в якому зазначено, що на порушення вимог Інструкції про організацію претензійної та позовної роботи, представництво інтересів в судах і виконання рішень судів у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №744 від 30.12.2016р., Міністерство оборони України та Військова академія (м.Одеси) заходи представницького характеру з питань захисту інтересів держави не вживались. (а.с.77-78). Копію цього листа отримано Міністерством оборони України, що підтвердив в судовому засіданні представник цього органу, однак він не зміг пояснити чому відповідні заходи Міністерством оборони України не вживалися. Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.10.2019р. у справі №903/129/18 наголосила на тому, що сам факт не звернення до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та мав би захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлен о вимоги. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, з огляду на те, що цивільне судочинство не може грунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed