Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа - Сьома Одеська державна нотаріальна контора про визнання договору довічного утримання недійсним (а.с.3-4). В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 25Л 1.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] /г частину квартири [ADDRESS]. Договір було посвідчено нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН». Позивач просить визнати недійсним договір довічного утримання, так як на час складання цього договору в провадженні Апеляційного суду Одеської області знаходилась апеляційна скарга позивача на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 06.07.2001 року, на підставі якого за [PERSON] було визнано право власності на спірне майно. Зазначене рішення було скасовано Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02.12.2008 року, тобто договір довічного утримання був укладений на підставі недійсного документу. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Відповідачка та її представник позов не визнали, за мотивами зафіксованими технічними засобами фіксації процесу, надали письмові заперечення (а.с.51- 52). Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши зібрані по справі докази суд дійшов висновку, що пред'явлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 1965 року по 28.03.1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.21). За час перебування у шлюбі позивачем був виплачений пайовий внесок за квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 22 КпШС України, що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин вчинення, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної 1 власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Враховуючи вищевикладене квартира [ADDRESS] була спільної сумісної власністю подружжя. Вказаної обставини не заперечують сторони, а тому вона може вважатися встановленою. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 06.07.2001 року за [PERSON] було визнано право власності на '/г частину спірної квартири [ADDRESS] (а.с.95-96). Згідно Свідоцтва про право власності, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 27.05.2008 року на підставі довідки житлово-будівельного кооперативу «Моряк» (а.сЛ7), [PERSON] належить Уі частина квартири [ADDRESS]. 25.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] х/і частину квартири [ADDRESS]. Договір було посвідчено нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» (а.с.40). Право власності [PERSON] зареєстровано ОМБТІ та РОН як спільна часткова (а.с. 39). Згідно Постанови Пленуму ВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 року при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Логічне та синтаксичне тлумачення норми призводить до висновку, що в статті йдеться про можливість передачі за договором частини квартири або їх частини, які були виділені в натурі, бо у іншому випадку, законодавець би застосував термін „частка, який використовується ЦК України для інших випадків. На користь такого висновку свідчить також те, що стаття 747 ЦК України встановлює особливості укладення договору довічного утримання (догляду) щодо майна, що є у спільній сумісній власності, зокрема в ч.2 передбачає, що якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном. Частка в спільному сумісному майні подружжя була визначена рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06.07.2001 р. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 356 ЦК України зазначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Враховуючи те, що розподіл спільного сумісного майна подружжя не здійснювався, спірне майно - квартира [ADDRESS] на час складання договору довічного утримання, залишалася спільною сумісною власністю подружжя, а тому відповідачкою при складанні договору довічного утримання були порушені норми ч.2 ст.369 ЦК України, згідно яких розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, та ст. 358 ЦК України, якою встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідна правова позиція підтверджується п. 43 наказу Міністерства юстиції України „Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яким зазначається, що правочини щодо розпорядження майном, які є спільною сумісною власністю, які подаються для нотаріального посвідчення, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, якщо правовстановлювальний документ оформлений на одного із співвласників, нотаріус вимагає письмову згоду інших співвласників. Згода на укладення таких правочинів повинна бути посвідчена нотаріально. Аналіз чинного законодавства з врахуванням того, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06.07.2001 р, яким за [PERSON] було визнано право власності на 14 частину спірної квартири, було скасовано ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02.12.2008 року призводить суд до висновку, що зважаючи на відсутність виділу в натурі та відсутності встановленого порядку користування, відсутності нотаріально посвідченої згоди позивача на відчуження належної [PERSON] частки, договір довічного утримання таким, що укладений із порушенням вищевказаних норм та підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. На підставі викладеного, ст.ст. 356-358, 369, 744, 747 ЦК України, ст.ст. 10, 60. 61, 130, 208, 209, 212-215 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009, СУД-

Outcome: approved