Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 16.09.2015 року звернувся [PERSON] з позовними вимогами до [PERSON] про розподіл спільного майна та витребування особистого майна. Позивачем неодноразово були уточнені позовні вимоги і остаточно, згідно письмової заяви від 10.10.2016 року (а/с 198) позивач просив суд визнати факт проживання с відповідачкою єдиною сімєю у період з 2009 року по кінець 2012 року, поділити спільне майно подружжя у вигляді 69111,29 доларів США, витребувати у відповідачки особисте майно позивача у вигляді 15000 доларів США, та стягнути судові витрати. У судовому засіданні позивач, та його представник [PERSON], позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на тому, що в період з 2009 року по кінець 2012 року сторони проживали однією сімєю, не перебуваючи у шлюбі між собою, а відповідач користувалась коштами, які заробляв у закордонних рейсах позивач, витративши у загальному обсязі 69111,29 доларів США, які є спільним майном, на половину якого, тобто 34555,64 доларів США має право позивач, крім того маючи право на користування банківською скринькою, на якої зберігалось майно позивача набуте до початку проживання однією сімєю, відповідач забрала 15000 доларів США, які є особистою власністю [PERSON] Представник відповідача [PERSON], у судовому засіданні , заперечувала проти задоволення позовних вимог, стверджуючи, що сторони однією сімєю не проживали, спільного майна не набули а крім того відсутні будь-які докази використання відповідачкою майна позивача. Правовідносини, повязані с встановленням факту проживання жінки та чоловіка однією сімєю та розподілом спільного майна подружжя і витребуванням особистого майна особи врегульовані Сімейним кодексом ( СК ) України та Цивільним кодексом ( ЦК ) України. Так, відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або за законом ( ч.2 ст. 372 ЦК). Як зазначено у частині другої статті 60 СК - вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1-2 ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8\~цього Кодексу ( стосовно право спільної сумісної власності подружжя). Частина друга статті 3 СК встановлює, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Таким чином проживання однією сімєю, осіб яки не перебувають в шлюбі, означає спільне проживання мужчини та жінки, їх спільний побут та наявність у даних осіб спільних прав та обовязків. В даному випадку, на думку суду, у судовому засіданні не було доведено спільне проживання і спільний побут [PERSON] і [PERSON] Так, між сторонами дійсно були наявні стосунки, повязані із зустрічами, спільним проведенням часу та спільними відвідинами заходів и зустрічей зі знайомими. Це підтверджується наданими спільними фотографіями і поясненнями свідків [PERSON]О ( доньки позивача) та [PERSON] ( знайомої позивача) наданих у судовому засіданні 06.06.2016 року (а/с 165). Одночасно і з пояснень зазначених свідків і пояснень самого позивача 19.04.2016 року (а/с 149) і уточнених пояснень позивача 06.06.2016 року, встановлено, що у періоди між рейсами ( знаходився у рейсах з 19.02.2010 року по 24.06.2010 року, з 31.07.2010 року по 31.12.2010 року, з 03.03.2011 року по 28.07.2011 року з протоколу допиту [PERSON] як потерпілого по кримінальному провадженню а/с 62), [PERSON] знімав окрему квартиру де проживав сам. Коли у листопаді 2011 року позивач знову відправлявся у закордонний рейс , як він пояснює, між ним та відповідачкою вже були погані стосунки. Не доведеність у судовому засіданні, з боку позивача, факту проживання сторін однією сімєю, не дозволяє і визнавати наявність спільного майна даних осіб та проводити його розподіл. Факт наявності доручення від позивача на імя відповідачки на отримання коштів, яки надсилались [PERSON] до банківських установ і отримувались [PERSON], на думку суду, не відноситься до правовідносин, повязаних із проживанням однією сімєю та виходить за межи позовних вимог стосовно розподілу спільного майна, а тому може бути предметом розгляду в іншому провадженні при зверненні з іншими позовними вимогами. Крім того, суду не надано жодного належного доказу того, що у позивача у банківської установі була наявна банківська скринька в якої зберігались 15000 доларів США, які отримала відповідач. Пояснення свідків з боку позивача, яким з його слів відомо про наявність таких обставин не можуть прийматись судом як допустимі докази в силу вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України. У відповідності до ч.1,3,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відмова у задоволені позовних вимог, у відповідності до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, є підставою і для відмови у стягненні і судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed