Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області 11 вересня 2014 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до Куйбишевської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області (далі - відповідач), про визнання права власності на земельну ділянку площею 4,6631 га, розташовану на території Куйбишевської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області, у зв'язку з втратою документу та визнання факту належності правовстановлюючого документу. В обґрунтування свої позовних вимог позивач зазначив, що 28.03.1990 року був принятий в члени колгоспу «Україна», який знаходився в смт. Куйбишеве Куйбишевського району Запорізької області. Після реорганізації колективного сільськогосподарського підприємства [PERSON] як його член отримав сертифікат на право на земельну ділянку. Після процедури виділення земельних часток в натурі 27 лютого 2006 року позивач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку і відповідно земельну ділянку площею 4,6631 га, розташовану на території Куйбишевської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області з цільовим призначенням земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельну ділянку (пай) позивач здав в оренду TOB «Україна», а адміністрація товариства в 2011 році додивилася, що він по паспорту [PERSON], а в державному акті в графі про власника земельної ділянки записано [PERSON] і наголосила на тому, що правовстановлюючий документ необхідно привести у відповідність з даними зазначеними в паспорті. Позивач залишив у орендаря ксерокопію державного акту на право власності на земельну ділянку, а оригінал здав до Запорізького інституту землеустрою для виготовлення нового державного акту без помилки в написанні мого імені. Для отримання нового державного акту [PERSON] в 2012 році повторно виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), отримав витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з відомостями про її реєстрацію і про власника, і разом з цими документами поїхав до відповідальної особи, тобто до тієї, якій здав оригінал державного акту, але йому повідомили, що вказана особа померла і пояснили, що ця особа не була при інституті, а лише займалась землевпорядною діяльністю, тобто була вхожа до установи інституту. Таким чином, за таких обставин документ, який засвічував право власності позивача на земельну ділянку було втрачено, що відповідно до ст. 392 ЦК України дає йому право звертатися до суду з питання відновлення своїх майнових прав, тобто з питанням визнання права власності на земельну ділянку, а також встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу. Представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, на задоволенні позову про визнання права на земельну ділянку наполягає. Відповідач звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову про визнання права на земельну ділянку не заперечує, просить справу розглянути без його участі. Від третіх осіб - реєстраційної служби та Куйбишевської районної державної адміністрації надійшли заява про розгляд справи без участі їх представників, проти задоволення позову не заперечують. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, прийшов до наступних висновків. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 28 березня 1990 року позивач був прийнятий в члени колгоспу «Україна», який знаходився в смт. Куйбишеве Куйбишевського району Запорізької області, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] (а.с.7). Після реорганізації колективного сільськогосподарського підприємства, [PERSON] як його член, отримав сертифікат на право на земельну ділянку від 10 липня 1996 року. Зазначену земельну ділянку позивач здавав в оренду ТОВ «Україна», що підтверджується договором оренди земельної частки (паю) від 10 березня 2000 р. (а.с. 14). 27 лютого 2006 року позивач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 4,6631 га, розташовану на території Куйбишевської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області з цільовим призначенням земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП №135302 (а.с. 8). Відповідно до паспорту громадянина України, який виданий Куйбишевським РВ УМВС України 29 червня 1995 року, позивач є [PERSON], зареєстрований з 1998 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.5), однак в Державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому 27 лютого 2006 року, власник зазначений як [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS], тобто невідповідність є у написанні ім'я: «[PERSON]» і «[PERSON]». Позивач у позові посилається на те, що у зв'язку з розбіжностями у написанні його імені в правовстановлюючих документах, він подав їх до відповідних установ для виправлення помилки, однак документ, який засвічував право власності [PERSON] на земельну ділянку було втрачено. Факт належності позивачу державного акту на право приватної власності на земельну ділянку підтверджується паспортом громадянина України на ім'я [PERSON], Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Суд приходить до висновку, що при складанні Державного акту на право власності на земельну ділянку, була допущена помилка у написанні імені власника: замість «[PERSON]», помилкового зазначене ім'я «[PERSON]». Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власності на спірне майно сторонами не оспорюється, а тому на думку суду, майнові права [PERSON] підлягають захисту в судовому порядку. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, такими, що відповідають переліченим нормам закону, доведеними вищевказаними належними та допустимими доказами. Суд, виходячи із встановлених обставин справи, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. Питання про стягнення судових витрат позивач у позові не порушує. На підставі викладеного,

Outcome: approved