Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 24 червня 2021 року надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 16 липня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 60.18.000209 про надання кредитних коштів шляхом безготівкового зарахування кредитних коштів на картковий рахунок [NUMBER] у розмірі 150000 грн. терміном з 16 липня 2019 року по 15 липня 2021 року зі сплатою мінімального щомісячного платежу, який включає: сплату процентів у розмірі 35% річних. 16 липня 2019 року відповідач отримала у позивача платіжну картку № [NUMBER] , подала заяву про відкриття поточного рахунку та надання платіжної картки/Договору платіжної картки № 92.18.000298. Таким чином кредитний договір укладений шляхом підписання публічн6ого договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ « АКБ «Конкорд» та акцептованої банком. Відповідач порушила зобов`язання за договором, у зв`язку з чим у неї виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої становить 180663,37 грн. На даний час відповідачем умови договору не виконані, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом. 12 листопада 2021 року від представника позивача до суду надійшла заява з проханням задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надала, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 16 липня 2019 року між АТ «АКБ «Конкорд» та [PERSON] укладено кредитний договір № 60.18.000209 про надання кредитних коштів шляхом безготівкового зарахування кредитних коштів на картковий рахунок [NUMBER] у розмірі 150000 грн. терміном з 16 липня 2019 року по 15 липня 2021 року зі сплатою мінімального щомісячного платежу, який включає: сплату процентів у розмірі 35% річних. 16 липня 2019 року відповідач отримала у позивача платіжну картку № [NUMBER] , подала заяву про відкриття поточного рахунку та надання платіжної картки/Договору платіжної картки №92.18.000298. Таким чином кредитний договір укладений шляхом підписання публічн6ого договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «АКБ «Конкорд» та акцептованої банком. З наданих до позову документів вбачається, що позивач має право надання банківських послуг, визначених частиною третьою статті 47 ЗУ «Про Банки і Банківську діяльність» ті інші дозволи НБУ щодо здійснення банківської діяльності та Статут АТ КБ «Акціонерний комерційний банк « Конкорд». Позивач виконав вимоги укладеного між ним та [PERSON] кредитного договору та надав відповідачу кредитні кошти, які в цьому договорі зазначені. З позову вбачається, що відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує протягом тривалого часу, не здійснює відповідні платежі щодо погашення кредиту, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася прострочена заборгованість за кредитом. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини кредиту кредитор (Банк) має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань кредитного договору у відповідача виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої, згідно розрахунку заборгованості станом на 28 травня 2021 року становить - 180663,37 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 150000,00 грн.; поточна заборгованість за відсотками - 4315,04 грн.; прострочені відсотки - 21726,74 грн.; плата за супроводження простроченої/несанкціонованої заборгованості - 1808,15 грн.; санкції за порушення зобов`язань за кредитним договором - 547,10 грн.; прострочена заборгованість за РКО (згідно тарифів банку) - 2266,34 грн. Розрахунок заборгованості зазначений в позові та додано до матеріалів справи. Жодних доказів щодо сплати грошових коштів за кредитним договором, та які б спростовували зазначений розрахунок заборгованості, Відповідач суду не надав. Таким чином, на момент розгляду справи доказів погашення кредиту та сплати комісій, відсотків, пені, штрафу, інфляційних збитків у суду не має. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з положеннями статей 530, 612,1050, 1054 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом. На підставі вищенаведеного суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів всієї суми заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та такими, що відповідають умовам кредитного договору та ст.1050 ЦК України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо необхідності задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними, а також такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Крім того, суд вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved