Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 23.03.2016 року звернувся позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що з 20.09.2006 року по листопад 2013 року проживав із відповідачем [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу. [INFO] року у сторін народився син - [PERSON]. За весь час спільного проживання сторонами було придбано у спільну сумісну власність майно: автомобіль [NUMBER], садовий будинок з земельною ділянкою та трикімнатну квартиру по [ADDRESS] будинок загальною площею 77,7 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,06 га за адресою: [ADDRESS], яка була придбана сторонами у 2008 році за договором купівлі-продажу та оформлена на ім'я відповідача, на якій було збудовано садовий будинок протягом 2010-2011 років та після припинення спільного проживання з відповідачем оформлено на її ім'я 24.03.2014 року. 10.09.2013 року сторонами була придбана квартира [ADDRESS] 19/21, вартістю 952 258,00 грн., з яких особисті кошти відповідача становлять 248 500,00 грн., та 703 758,00 грн. - спільні кошти, тож позивач вважає, що 74/100 частин квартири є спільною сумісною власністю сторін. Загальна сума майна, придбаного сторонами за час шлюбу становить 3 014 200,00 грн. Оскільки угоди щодо розподілу майна між сторонами не досягнуто, позивач з урахуванням уточненої позовної заяви від 24.05.2016 року просить суд визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] автомобіль [NUMBER], садовий будинок загальною площею 77,7 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,06 га за адресою: [ADDRESS] розділити спільне майно, придбане за час спільного проживання з [PERSON], виділивши позивачу садовий будинок загальною площею 77,7 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,06 га за адресою: [ADDRESS] та виділивши відповідачу автомобіль та 74/100 квартири; стягнути з [PERSON] на користь позивача грошову компенсацію в розмірі 207 100,00 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представники відповідача проти задоволення позову заперечували, зазначаючи, що позивач з відповідачем однією сім'єю не проживали, все зазначене позивачем майно придбане за рахунок відповідача та її батьків, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідків, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, враховуючи такі обставини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 16.01.2014 року. 14.02.2007 року між ТОВ «Прогресбуд-Інвест» та [PERSON], [PERSON] укладено договір №ПЕС/ПБ-104 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна - квартири під будівельним №107/1 загальною площею 32,60 кв.м., що розташована на 8-му поверсі в секції №Б будинку [ADDRESS] Вартістю 151 659,46 грн. Згідно акту приймання-передачі до зазначеного договору, ТОВ «Прогресбуд-Інвест» передало, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] вартістю 178 297,20 грн., з яких 148 581,00 є договірною вартістю та 29 716,20 грн. - ПДВ. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру №166, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 11.12.2011 року зазначена квартира є приватною власністю [PERSON] В подальшому, 29.04.2013 року [PERSON] за договором купівлі-продажу, укладеним з [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун І.А., продала зазначену вище квартиру, вартість якої сторонами визначено в розмірі 141 650,00 грн. 12.08.2013 року за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №1-2142, відповідач [PERSON] продала, а [PERSON], [PERSON] прийняли у власність квартиру за [ADDRESS] Зазначена квартира належала відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кучерук С.М. 17.06.1998 року. Продаж здійснено за 248 500,00 грн. Як зазначає позивач, за виручені від продажу квартири [ADDRESS] в розмірі 141 650,00 грн., за кошти, які були накопичені сторонами за час спільного проживання та частково отримані в позику від батьків та знайомих у розмірі 562 108,00 грн., а також за власні кошти в розмірі 248 500,00 грн., отримані відповідачем від продажу квартири [ADDRESS] 10.09.2013 року сторонами було придбано квартиру [ADDRESS], однак право власності зареєстровано за відповідачем. Дійсно, судом встановлено, що 10.09.2013 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., зареєстрованим за №402, [PERSON] придбала у власність трьохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 70,9 кв.м., житловою площею - 45,9 кв.м., вартістю 925 258,00 грн. Крім того, згідно відповіді регіонального сервісного центру в Одеській області №18.02.2016 року №31/15-19 за відповідачем зареєстровано автомобіль [NUMBER]. Згідно довідки -рахунку [NUMBER] автомобіль було придбано 01.03.2011 року за ціною 84 771,70 грн. Згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] відповідач є власником земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER]), площею 0,06 га за адресою: [ADDRESS], яка придбана 12.06.2008 року за договором купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] та [PERSON], продаж здійснено за 40 830,00 грн. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем зареєстровано право приватної власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 77,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26.03.2014 року Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції. Згідно ч. 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами статей 69, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Верховний Суд України у справі №6-801цс16 від 07.09.2016 року висловив таку правову позицію: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Так, під час розгляду справи судом було проведено допит свідків, які підтвердили факт проживання однією сім'єю позивача та відповідача, однак встановлення зазначеного факту не є предметом розгляду в даній справі, оскільки таких вимог позивачем не заявлено. Також згідно наявних в матеріалах справи доказів, зокрема довідок про заробітну плату встановлено, що в період придбання зазначеного вище рухомого та нерухомого майна сторони працювали та спільними коштами формували сімейний бюджет, частина якого спрямовувалась на придбання майна. Аналогічні висновки суду підтверджено і частиною свідків, які були допитані в ході судового розгляду справи. Разом з тим, вирішуючи питання щодо поділу спільного сумісного майна, суд зазначає, що необхідною умовою для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Аналогічну позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 03.07.2013 року за результатами розгляду справи №6-10592св13. Заявляючи вимогу про визнання майна спільним сумісним та його поділ, позивачем не заявлено вимогу про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу протягом періоду, за який зазначене майно було набуте у власність, а відтак суд не вбачає підстав для визнання заявленого майна об'єктом спільної сумісної власності та його поділу.

Outcome: dismissed