Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси, звернувся позивач ТОВ «ТАПМЕДІА» із позовом до [PERSON], згідно якого, позивач зазначив, що відповідач [PERSON] займала посаду генерального менеджера у ТОВ «ТАПМЕДІА». Трудові відносини між сторонами були врегульовані трудовим договором від 01.09.2016 року, згідно умов якого, відповідач зобовязалась не найматися на роботу до конкурентів товариства, а також не здійснювати будь-якої діяльності, яка конкурує з діяльністю товариства, крім того, відповідач зобовязалась не переманювати клієнтів або працівників товариства. Крім того, сторонами було умовлено, що у випадку порушення вищезазначених умов договору, відповідач зобовязується сплатити позивачу грошову компенсацію в розмірі 20000 доларів США. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач просив стягнути з відповідача грошову суму в розмірі 515600 гривень. Відповідач позовну заяву не визнав, про що надав письмові заперечення, зазначив, що вимоги позивача є такими, що не засновані на законі, обставини на які посилається позивач є недоведеними. Крім того, відповідач звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, згідно якої просила визнати недійсним п.11.5. трудового договору від 01.09.2016 року, згідно якого, у випадку порушення працівником вимог п.п.2.3.8. 2.3.11 даного договору, останній буде нести перед позивачем відповідальність у вигляді сплати на користь товариства грошової компенсації завданої шкоди у розмірі 20000 доларів США. Обґрунтовуючи недійсність вказаного положення договору, відповідач посилався на те, що договір про повну матеріальну відповідальність з позивачем не укладав, а отже матеріальна відповідальність не може перевищувати середнього місячного заробітку. Посилаючись на не відповідність положенням договору вимогам ст.ст. 130, 132, 134, 135-1 КЗпП України, просив задовольнити позовну заяву в цієї частині. Крім того, посилаючись на те, що при укладенні договору, не було дотримано положення ст. 43 Конституції України, відповідач просив визнати недійсним п.2.3.10. трудового договору, згідно якого, працівник несе безумовне зобовязання перед товариством у вигляді умови про недопущення економічної конкуренції відповідно до якої працівник погоджується не найматися на роботу до конкурентів позивача, а також не здійснювати будь-якої діяльності, яка конкурує з діяльністю товариства, протягом 1 (одного) календарного року з моменту звільнення. Позивач заперечував проти задоволення зустрічної позовної заяви, про що надав письмові заперечення проти позову, зазначив, що сторони є вільними в укладенні договору, та мають право врегулювати у договорі, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Крім тог, зазначив, що відповідач тривалий час виконувала умови договору, та виключно після звернення позивача до суду із позовом, ставить під сумнів його дійсність. Позивачем не зазначено, з яких саме підстав вказані положення договору підлягають визнанню недійсним. Щодо визнання положення п.2.3.10 договору, позивач зазначив, що стаття 43 Конституції України не підлягає застосуванню у виниклих правовідносинах, у звязку з чим, підстави для визнання недійсним положення договору з наведених відповідачем підстав відсутні. У судовому засіданні, представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримав вимоги первісного позову, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, у судове засідання, призначене на 01.02.2017 року не зявилась, про дату час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила, заяву про розгляду справи за відсутності не надала. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Наполягала на задоволенні зустрічного позову, зазначила, що зазначені положення договору є нікчемними. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, зустрічну позовну заяву слід задовольнити частково. Судом встановлено, що 01.09.2016 року між ТОВ «ТАПМЕДІА» та [PERSON] був укладений трудовий договір, за умовами якого [PERSON] приймається на посаду генерального менеджера ТОВ «Тапмедіа». Згідно п. 2.3.8 вказаного договору, працівник зобовязалась нести безумовне зобовязання перед товариством не поєднувати роботу в товаристві з іншими оплачуваними видами діяльності, окрім наукової. Згідно п.2.3.9 працівник несе безумовне зобовязання перед ТОВ, у випадку розірвання даного договору, протягом одного календарного року з моменту звільнення не займатися оплачуваними видами діяльності у сфері Інтернет-маркентингу або працювати, надавати послуги будь-якої компанії клієнту (або повязаній з ними особі), яка зверталась за послуги Товариства як протягом часу роботи працівника, так і після його звільнення. Товариство може засвідчити (шляхом підписання відповідного листа, який надається працівнику) відсутність будь-яких претензій до працівника внаслідок формального порушення сторонами п.2.3.9 даного договору. Відповідно до п. 2.3.10 трудового договору, працівник несе безумовне зобовязання перед товариством у вигляді умови про недопущення економічної конкуренції, відповідно до якої, працівник погоджується не переманювати клієнтів або працівників товариства. Пунктом 11.5 договору передбачено, що у випадку порушення працівником пп.2.3.8 -2.3.11 договору, останній буде нести перед товариством відповідальність у вигляді сплати завданої шкоди в розмірі 20000 доларів США в гривневому еквіваленті. Відмовляючи в задоволенні позову, суд насамперед виходить з його необґрунтованості. Так, у судовому засіданні, представник позивача зазначив, що компанія в якій працює відповідач здійснює господарську діяльність на території США, тоді як компанія позивача здійснює господарську діяльність на території України. Таким чином, ТОВ «Тапмедіа» та підприємство «50Mango» не є конкурентами, оскільки здійснюють підприємницьку діяльність на різних ринках. Крім того, в якості доведення факту працевлаштування відповідача на зазначеному підприємстві, позивачем надано роздруківку з сайту, в якому на англійській мові зазначено, що позивач є співзасновником вказаної компанії. Враховуючи, що вказані письмові документи не перекладені на українську мову, а працевлаштування позивача не підтверджено жодним допустимим доказами (довідкою з місця роботи, копією трудової книжки) суд вважає, що надані документи не підтверджують факт перебування відповідача в трудових відносинах з компанією «50Mango». Позивач жодних клопотань про витребування чи забезпечення доказів суду не надав, у звязку з тим, суд вважає що позивач не довів обставини на які посилався в позовній заяві. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, кожна сторона кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд також зазначає про його безпідставність, яка обумовлена наявністю підстав для задоволення зустрічного позову. Так, суд погоджується з посиланням відповідача про невідповідність п.11.5 трудового договору, вимогам законодавства, у звязку з наступними обставинами. Відповідно до ст. 9 ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до врегулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України застосовуються до трудових правовідносин в субсидіарному порядку, а відтак пріоритетному застосуванню підлягають положення КЗпП України, у випадку неврегульованості вказаних правовідносин законодавством про працю, застосуванню підлягають положення ЦК України. Згідно положення ч.1 статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з частиною третьою статті 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Таким чином, особливістю трудового договору є обовязок роботодавця визначити умови договору згідно законодавства про працю. Статтею 9 КЗпП України передбачено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Таким чином, суд відхиляє посилання представника позивача на те, що трудовий договір містить умови договору, які врегульовані на власний розсуд, згідно ст. 6 ЦК України, а відтак не підпадають під дію законодавства про працю. Так, відповідно до ч.1, 2 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Повну матеріальну відповідальність, або відповідальність у вищому розмірі передбачено виключно у випадках встановлених статтю 134 КЗпП України. Оскільки між сторонами не було укладено договору про повну матеріальну відповідальність, відсутні інші, передбачені статтею 134 КЗпП України підстави для покладення на працівника відповідальність у завищеному розмірі, суд вважає, що п. 11.5 умов трудового договору не відповідає вимогам законодавства, а саме в частині невідповідності ч. 1 ст. 132, п.1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України. Аналіз п. 2.3.10 трудового договору, свідчить про те, що відповідальність покладена на робітника у вигляді виплати вказаної грошової суми спрямована не на відшкодування завданої підприємству шкоди, оскільки позивач не може завчасно знати про розмір шкоди, яка може буде йому спричинена в майбутньому діями працівника, а по суті є штрафом з фіксованим розміром за невиконання умов договору. Разом з тим, законодавство про працю передбачає відповідальність у вигляді штрафу виключно відносно роботодавця (стаття 265 КЗпП) Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, вказаний договір є оспорюваним, недійсним, суд відхиляє посилання представника відповідача на його нікчемність. Задоволення вказаної зустрічної позовної вимоги свідчить про безпідставність вимоги позивача за первісним позовом. Відмовляючи в задоволенні зустрічної позовної заяви, в частині визнання п. 2.3.10 трудового договору недійсним, суд зазначає, що відповідачем не обґрунтована невідповідність вказаного пункту договору вимогам законодавства. Посилання відповідача на невідповідність вказаного положення договору ст. 43 Конституції України відхиляється судом як безпідставне, оскільки п.2.3.10 не позбавляє позивача у праві на працю. Вказані умови договору без наступлення наслідків передбачених п.11.5 договору не порушують права відповідача. Таким чином, суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви в цієї частині.

Outcome: partial