Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

До Ірпінського міського суду надійшов зазначений вище позов, який позивач мотивує тим, що 05.10.2009 p. між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, умови якого щодо повернення грошових коштів відповідач не виконав. Тому вона звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із позовом про стягнення грошових коштів. 15.04.2013 р. ухвалою Оболонського районного суду м. Києва по справі №2/2605/6606/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів було накладено арешт на нерухоме майно відповідача, а саме: на [ADDRESS] Вказує, що 13.05.2013 р. представник відповідача 1, [PERSON], ознайомилась з матеріалами цивільної справи №2/2605/6606/12, в т.ч. з ухвалою про накладення арешту. Однак, 16.05.2013 p., після винесення ухвали про арешт нерухомого майна, [PERSON] уклав з відповідачкою [PERSON] договір дарування житлового будинку [ADDRESS] тобто відчужив нерухоме майно, яке перебуває під арештом. Вважає такий договір нікчемним, оскільки він порушує публічний порядок, тому що його вчинено всупереч рішенню суду України, яким є в тому числі ухвала суду про накладення арешту. Просить суд застосувати наслідки нікчемного правочину - договору дарування житлового будинку [ADDRESS] від 16.05.2013 p., а саме: повернути нежилий будинок [ADDRESS] який на даний момент знаходиться у [PERSON], у власність [PERSON]. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, підтвердили обставини, наведені в позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги. Відповідачі в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили. Їх представники в судовому засіданні позов не визнали, вказували, що договір дарування житлового будинку [ADDRESS] від 16.05.2013 p. не є нікчемним, про існування арешту на відчужений будинок не було відомо сторонам договору, у державному реєстрі відомості про арешт будинку були відсутні під час укладання договору. Просили відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] звернулась до Оболонського районного суду м. Києва із позовом про стягнення [PERSON] грошових коштів по договору позики від 05.10.2009 p. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.04.2013 р. по справі №2/2605/6606/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів (а.с. 20) в порядку забезпечення позову було накладено арешт на нерухоме майно відповідача, а саме: на [ADDRESS] Копію даної ухвали відповідач [PERSON] отримав 15.04.2013р., про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 59, 60). Однак, не зважаючи на наявність ухвали про арешт нерухомого майна, [PERSON] 16.05.2013 p. уклав з відповідачкою [PERSON] договір дарування житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 55-58), тобто відчужив нерухоме майно, яке перебувало під арештом. Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Належне виконання судових рішень є складовою публічного порядку. Отже правочини, які умисно вчиняються всупереч рішенню судів України є такими, що порушують публічний порядок України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦПК України, ухвала суду про арешт майна є видом судового рішення. Арешт майна за своєю природою є засобом забезпечення позову та є накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Отже, оскільки відповідач [PERSON], знаючи про ухвалу суду про арешт будинку [ADDRESS], уклав із відповідачем [PERSON] договір дарування цього будинку, суд вважає такий договір нікчемним, і, з огляду на приписи ст. 228 ЦК України, є таким, що порушує публічний порядок України щодо виконання судових рішень. Відповідно до ч. 1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування Таким чином, у зв'язку з тим, що договір дарування житлового будинку [ADDRESS] від 16.05.2013 p. є нікчемним, суд зобов'язує [PERSON] повернути [PERSON] будинок, який є предметом цього договору. Суд не приймає до уваги заперечення представників відповідачів, оскільки вони спростовуються зазначеними вище доказами по справі.

Outcome: approved