Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

До Краснокутського районного суду звернулася позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по [ADDRESS], Краснокутського району, Харківської області. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що вона та відповідач вступили в шлюб з 29 липня 2000 року, який був зареєстрований Краснокутським відділом РАУСу Харківської області, актовий запис № 34. За час шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] а також рішенням Качалівської сільської ради право власності на земельну, на якій розташоване спірне домоволодіння було визнано за відповідачем та в подальшому на його ім'я був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку. Також позивач зазначила, що від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], однак відповідач не надає ніякої допомоги на утримання дітей та створив такі несприятливі умови проживання, що позивач вимушена була з дітьми піти жити до своїх батьків, що підтверджується актом обстеження. Окрім цього відповідач незважаючи на рішення Краснокутського районного суду від 18 травня 2010 року жодного разу не сплатив аліменти на утримання дітей, а тому позивач [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку та земельної ділянки. У відкритому судовому засіданні представники позивачки підтримали позовні вимоги [PERSON] та прохала суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник у відкрите судове засідання не з'явилися, однак позивач надав суду заяву про слухання справи у його відсутність та у відсутність його представника. Прохав відмовити в задоволенні позову. Суд, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] 29 липня 2000 року уклав шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданого 29.07.2000 року Краснокутським відділом РАГСу Харківської області. 16 грудня 2004 року гр. [PERSON] та гр. [PERSON] уклали договір, згідно якого гр. [PERSON] подарував гр. [PERSON] гроші у сумі 40 000 грн. 00 коп. для придбання будинку з надвірними будівлями, що знаходиться у [ADDRESS] Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Краснокутського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №2251. 16 грудня 2004 року між гр. [PERSON] (продавець), який діяв від імені [PERSON] та [PERSON] та гр. [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку, згідно якого громадяни [PERSON] та [PERSON] продали, а гр. [PERSON] купив житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у [ADDRESS] Як вбачається з ч.3 договору купівлі - продажу від 16.12.2004 року, продаж цей вчинено за суму 40 000 грн. 00 коп., які гроші [PERSON] повністю одержав від покупця для [PERSON] та [PERSON] раніше до підписання цього договору. Вказаний договір купівлі - продажу житлового будинку був посвідчений приватним нотаріусом Краснокутського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №2253. Згідно з Витягу Краснокутського бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.04.2005 року за №6938468, право приватної власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями зареєстровано за [PERSON]. Як вбачається з постанови Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, яка відповідно положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття, згідно п.2 ч.1 ст. 57 СК України якої, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, а саме: договору дарування від 16 грудня 2004 року, кошти для придбання спірного житлового будинку відповідачу [PERSON] подарував гр. [PERSON]. Окрім цього, допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердив факт дарування сину [PERSON] грошових коштів в розмірі 40 000 грн. для придбання житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в [ADDRESS] Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав щодо визнання спірного житлового будинку з господарськими будівлями спільною сумісною власністю подружжя, в зв'язку з недоведеністю факту, що джерелом набуття майна є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо визнання права власності на 2/3 частини земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] Краснокутського району Харківської області слід зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, а саме Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 062528, виданого 14 січня 2008 року, [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташовано за адресою: [ADDRESS]. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, а тому підстави для визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя відсутні, в зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed