Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із позовом про визнання права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, звернулася позивач [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона є єдиним спадкоємцем померлої [PERSON] за заповітом. Державний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначений будинок, оскільки померла не мала правовстановлюючого документу на нього. Просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на житловий будинок під [ADDRESS] В судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Сільський голова Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області в надісланій до суду заяві просив розглядати справу у відсутності представника сільської ради. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши позовну заяву, додані до неї документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є визнання судом цього права. Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання права на власність, особа право якої порушується, оспорюється чи не визнається має право звернутися до суду по його захист шляхом визнання такого права. Позивач звернулася за судовим захистом у зв'язку із порушенням її права на отримання в порядку спадкування права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 20 лютого 1998 року Олександрівською сільською радою Миронівського району Київської області, актовий запис № 2. Позивач є спадкоємицею померлої [PERSON] за заповітом, посвідченим 15 січня 1997 року секретарем виконкому Олександрівської сільської Миронівського району Київської області Синявською Г.Ф. та зареєстрованим в реєстрі під номером 119. За правилами частини 1 статті 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до спадкової справи, заведеної державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори, позивач є єдиною спадкоємицею за заповітом, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на час відкриття спадщини, прийняла спадщину, яка відкрилася [INFO] року після смерті [PERSON], шляхом подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На час набрання чинності ЦК України 2004 року спадкові права на житловий будинок не оформлені. У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до пункту 4.15 ч. 1 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. На звернення позивача про видачу свідоцтва про право власності на спадщину на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] державний нотаріус Миронівської державної нотаріальної контори Вашека С.В., листом від 02 лютого 2016 року за № 80/02-14, відмовив позивачу у видачі свідоцтва. Відмову нотаріус мотивував відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно у виді житлового будинку. Спадкоємець не може оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, питання щодо порушення права на спадщину підлягає захисту шляхом його визнання в судовому порядку. Судове рішення буде юридичним документом, що дає підставу для оформлення права власності на спадкове майно. Судом встановлено, що будинок під [ADDRESS] Київської області був побудований на земельній ділянці, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Вказана обставина підтверджується довідкою № 23, виданою виконавчим комітетом Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області 03 лютого 2016 року. Житловий будинок був побудований у 1965 році. Вказана обставина підтверджується технічним паспортом, який виготовлено 25 січня 2016 року ФОП [PERSON], у якому не відображено, що будинок відноситься до категорії самовільних, має ознаки перепланування, перебудови чи реконструкції. Не отримання за життя [PERSON] правовстановлюючого документу на право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] не спростовує право власності останньої на цей будинок. Після її смерті в порядку спадкування за заповітом право на житловий будинок набула позивач. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі і житловий будинок та інші споруди, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На підтвердження того, що у спадкодавця [PERSON] було право власності на вищевказаний житловий будинок, позивачем надано довідку виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області № 22 від 03 лютого 2016 року. Відповідно до вказаної довідки, згідно записів у погосподарських книгах Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області головою двору з 1961 року по день смерті була [PERSON]. Запис в погосподарській книзі може бути доказом права власності на будинок, якщо він зроблений до 19 січня 1996 року. Оскільки саме в цей день втратила чинність Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена 31.01.66 Міністерством комунального господарства УРСР. Відповідно до цієї інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. При вирішенні цього спору суд керується законодавством, яке регулювало виникнення у спадкодавця права на житловий будинок, зокрема, положеннями Закону СРСР «Про власність в СРСР» від 1990 року, Законом України «Про власність» від 1991 року, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Згідно з ст. 3 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності можуть бути земля, будівлі, споруди та інше майно. Статтею 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» встановлено, що у власності громадян можуть бути жилі будинки. Статтю 6 Закону СРСР «Про власність в СРСР» передбачено, що власність громадян створюється і примножується за рахунок інших трудових доходів. Для ведення селянського й особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилих будинків і задоволення інших потреб, передбачених законом, громадянам надається земля в довічне успадковуване володіння. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Отже, запис померлої [PERSON] в книгах погосподарського обліку з 1991 року в якості голови двору підтверджує факт належності будинку під [ADDRESS] саме їй. У матеріалах справи відсутні докази того, що спадкодавець [PERSON] втратила право власності на вказану нерухомість. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 3, 6, 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР», ст. 12 Закону України «Про власність», ст. 524, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст. 328, 1216, 1217, 1218, 1270, 1296, 1297 ЦК України,

Outcome: approved