Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON], за яким просив: - встановити порядок користування квартирою [ADDRESS], загальною площею 64 кв.м., виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату із балконом (лоджією), площею 12, 8 кв.м (нині площею 16,9 кв.м.); [PERSON] та [PERSON] - житлові кімнати, пл.. 17,3 кв.м та 7.6 кв.м. із балконом (лоджією), місця загального користування: кухню, ванну кімнату, туалет, коридор, залишити у спільному користуванні. - зобов'язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS], загальною площею 64 кв.м.. В обґрунтування позову зазначив, що він, [PERSON], є власником 1/2 частини трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 64 кв.м.. Власником іншої частини квартири є його колишня дружина [PERSON], також у вказаній квартирі постійно проживає їх спільний син - [PERSON], [INFO]. Квартира згідно технічного паспорту 2005 року має загальну площу 64 кв.м. та складається із трьох житлових кімнат, площами 17,3 кв.м., 7.6 кв.м. і 12,8 кв.м., коридору, кухні, ванної кімнати, туалету та балкові (лоджій), площами 1,3 кв.м. та 2,8 кв.м.. Посилався на те, що він перебуває у м. Одесі не постійно, із відповідачкою однією сім'єю не проживає та їх шлюб було розірвано зі рішенням Приморського районного суду м. Одеси ще у 2015 році. Квартира була придбана за його особисті кошти, проте відповідачка вважає, що він не має права користуватись квартирою та не дає йому ключі від неї. Дійти згоди щодо порядку користування квартирою можливості не має, хоча неодноразово намагався переговорити із відповідачкою та вирішити виниклі суперечки. З посилання на положення ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 356, ч.1,2 ст. 358, 391 ЦК України, звернувся до суду з дійсним позовом. Дана справа, в порядку ст. 11-1 ЦПК України, була передана судді Тарасову А.В. для розгляду та ухвалою суду від 16.08.2017 року було відкрито провадження. У зв`язку з рішенням Першої Дисциплінарної палати від 07.12.2017 року № 3943/1дп/15-17 до ухвалення Вищою Радою Правосуддя рішення про звільнення з посади або скасування рішення Дисциплінарної палати у відношенні судді Тарасова А.В., відповідно до наказу керівника апарату суду № 219/а від 08.12.2017 року та на підставі службової записки помічника судді - [PERSON], з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, здійснено повторний автоматизований розподіл справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 15.03.2018 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду. Розгляд справи, призначений на 23.04.2018 року, був відкладений за клопотанням представника відповідача на 04.06.2018 року. У підготовче судове засідання 04.06.2018 року з'явився Представник відповідачки - [PERSON] (по довіреності від 20.04.2018 року) позовні вимоги не визнавав, заявив суду клопотання про прийняття зустрічного позову та просив призначити по справі судову будівельно-технічному експертизу. Представник позивача - Селюков П.В. (по довіреності від 26.07.2017 року) у судовому засіданні позов підтримав, заперечував проти прийняття зустрічного позову до спільного розгляду, підтримав раніше подане ними клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи від 08.11.2017 року. Ухвалою суду від 04.06.2018 року судом було відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON], пред'явленого до [PERSON] про стягнення витрат на оплату комунальних послуг, відшкодування витрат на ремонт та утримання майна та стягнення компенсації за невиконання ним договору. Відмовлено представнику позивача та представнику відповідача у задоволенні клопотань про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою суду від 04.06.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 05.09.2018 року. 05.09.2018 року та 21.11.2018 року розгляд справи відкладався. У судове засідання 12.02.2019 року представник позивача - адвокат Селюков П.В., який підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. Просив прийняти до розгляду письмові пояснення від 08.02.2018 року, згідно яких вказав, що квартира була придбана за кошти позивача, отримані від продажу кв. за адресою [ADDRESS], яка належала його батькам. Проте, позивач не заперечує, що дана квартира належить йому та відповідачці у рівних частках. Він та його колишня дружина приймали спільну участь у ремонті квартири. Згідно пояснень представник зазначив, що після ремонту квартири у 2012 році позивач не зміг увійти до квартири, оскільки двері та замки були змінені. Після чого позивач переїхав жити до м. Чернівці, де і почав там працювати. Наразі він перебуває у незареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, від якого спільних дітей не має, та на теперішній час має намір повернутись до м. Одеси та переїхати до квартири, 1/2 частини якої належать йому на праві власності. Стосовно кімнати, яку просили виділити у користування, то згідно нового технічного паспорту - це кімната №1, площею 16,9 кв.м.. Добровільно вирішити це питання йому не вдалось. Представник відповідачки - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити, пояснив, що у 2007 році позивач сам залишив спірну квартиру та жодного разу не з'являвся, він з'явився лише коли дитині виповнилось 23 роки, коли вже неможливо було стягувати з нього аліменти на сина. Жодної участі в ремонті квартири не приймав та жодних витрат не ніс. Посилався на те, що ніяких перешкод у користуванні квартирою позивачу ніхто не чинить, проте визнав, що ключів від квартири у позивача немає та замки були змінені. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 04.08.1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2015 року по справі 522/10260/15-ц, яке набрало законної сили 27.10.2015 року. У сторін є спільний син - [PERSON], [INFO]. На підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 16.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Брандіс А.Б. (зареєстровано в реєстрі за №4382) позивачу та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності (по 1\\2) належить квартира [ADDRESS] Зазначене підтверджується також копією витягу КП «ОМБТІ ТА РОН» про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9-11). За розглядом справи судом встановлено, що між сторонами існує конфлікт щодо користування спірною квартирою, на теперішній час двері та замки у квартирі змінені та позивач після тривалої відсутності потрапити до квартири не може. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно положень статей 319, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до вимог частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За правилами ст. 358 ч. 3 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, право кожного із співвласників на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, передбачене ч. 3 ст. 358 ЦК України. У відповідності до ст..386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Отже, за змістом статей 319, 358 ЦК України встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого, що такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки (пункт 33 постанови Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим. Таким чином, виходячи з того, що позивач за договором купівлі-продажу від 16.06.2015 року є власником 1/2 частки квартири і ця обставина ніким не оспорюється, то як співвласник квартири, має право користуватися належною йому частиною квартири. Згідно договору купівлі-продажу від 16.06.2005 року, загальна площа квартири складала 64,0 кв.м., у тому числі житлова - 37,7 кв.м., складалась в цілому із трьох житлових кімнат (площами 17,3 кв.м., 7,6 кв.м. і 12,8 кв.м) та підсобних приміщень: кухні, площею 9,8 кв.м, ванної кімнати , площею 2,7 кв.м.; туалету - 1,0 кв.м; коридор - 8,7 кв.м.; та балконів (лоджія) - 1,3 кв.м. та 2,8 кв.м.. Усі сторони та їх дитина зареєстровані у спірній квартирі. Із матеріалів справи вбачається, що у квартирі [ADDRESS] були проведені ремонтні роботи із збільшенням площі квартири та на ім'я [PERSON] виготовлено новий технічний паспорт від 02.08.2018 року. Згідно даного технічного паспорту, загальна площа квартири склала 65,6 кв.м. та складається з трьох житлових кімнат, площами - 16,9 кв.м., 9,1 кв.м. та 17,3 кв.м.. У судовому засіданні встановлено, що не заперечувалось сторонами, спірна кімната, площею 12,8 кв.м. із балконом, тепер становить площу 16,9 кв.м.. Отже, з огляду на викладене суд вважає за можливе задовольнити вимоги [PERSON] установлення порядку користування квартирою [ADDRESS], загальною площею 64 кв.м., виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату із балконом (лоджією), площею 12, 8 кв.м (нині площею 16,9 кв.м.); та зобов'язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS], загальною площею 64 кв.м.. Також, суд вважає можливим визначити порядок користування іншими загальними приміщеннями квартири, які згідно законодавства є місцями загального користування з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.ч.1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, вимоги [PERSON] у частині встановлення порядку користування спірною квартиною шляхом виділення в користування [PERSON] та [PERSON] - житлових кімнат, пл.. 17,3 кв.м та 7.6 кв.м. із балконом (лоджією), суд вважає необґрунтованими, оскільки [PERSON] взагалі не був стороною по справі. Суд вважає що з урахуванням встановлення права користування позивачем житлову кімнату із балконом (лоджією), площею 12, 8 кв.м (нині площею 16,9 кв.м.) то інша житлові кімнати залишаються у користуванні відповідачки, а місця загального користування - у користуванні всіх співвласників . Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON]. Вимоги щодо стягнення судових витрат сторонами не заявлялися.

Outcome: partial