Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

До суду 16.04.2018 року звернувся із позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Публічного акціонерного товариства «НЕОС Банк», [PERSON] про визнання недійсним договору факторингу, укладеного 06.06.2014 р. між ПАТ «Банк Кіпру», який є правонаступником усіх прав та обов'язків АБ «АвтоЗАЗбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи». Посилається на таке. 07.06.2007 року між АК «АвтоЗАЗбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №50/7, за яким Банк надав, а [PERSON] прийняв грошові кошти в іноземній валюті - 40000 доларів США. За вказаним кредитним договором він є майновим поручителем. В забезпечення зобов'язань за кредитним договором ним було передано частину квартири [ADDRESS] 06.06.2014 р. між ПАТ «Банк Кіпру», який є правонаступником усіх прав та обов'язків АБ «АвтоЗАЗбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу. Відповідно до п.п. 2.1 та 2.2 договору клієнт ПАТ «Банк Кіпру» відступив Фактору - ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за вказаним договором. Тобто відбулася заміна сторони кредитного договору щодо вимог про повернення кредиту в іноземній валюті, а також процентів за користування кредитом, пені та інших штрафних санкцій. Вважає цей договір недійсним, оскільки за кредитним договором валютою зобов'язань є долари США - іноземна валюта. У фактора ліцензії на здійснення валютних операцій не має, в кредитний договір зміни щодо валюти зобов'язання не вносилися. Вважає, що договір факторингу суперечить чинному законодавству. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, його інтереси представляв адвокат [PERSON], який позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним. Представник відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» за довіреністю - Ременюк Т.О. проти позову заперечувала, у відзиві та усних пояснення зазначила, що стороною спірного правочину є ПАТ «НеосБанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», а іпотекодавець та позичальник не є стороною спірного правочину, укладеного між юридичними особами, спірними правочинами його права не порушуються, адже сама по собі заміна кредитора у зобов'язанні не замінює обсягу прав та обов'язків позичальника та не збільшує його відповідальності, особа кредитора не впливає на належне виконання обов'язків боржником. Підтвердила, що 06.06.2014 р. між ПАТ «Банк Кіпру», який є правонаступником усіх прав та обов'язків АБ «АвтоЗАЗбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу. Внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором №50/07 від 07.06.2007 р., позичальником якого є [PERSON] та відповідними договорами забезпечення. Крім того, посилається за закінчення строку давності звернення до суду та просить його застосувати. Суд вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з такого. Факти встановлені судом. 07.06.2007 року між АК «АвтоЗАЗбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №50/7, за яким Банк надав, а [PERSON] прийняв грошові кошти в іноземній валюті - 40000 доларів США. 07.06.2007 року укладений іпотечний договір №65/07 між АК «АвтоЗАЗбанк» та [PERSON] (іпотекодавець 1), [PERSON] (іпотекодавець 2), предметом договору є квартира [ADDRESS] 06.06.2014 р. між ПАТ «Банк Кіпру», який є правонаступником усіх прав та обов'язків АБ «АвтоЗАЗбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу. Внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором №50/07 від 07.06.2007 р. Норми права, які застосував суд. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частиною першою статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (частина перша статті 509 ЦК України). Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Згідно з положеннями статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною першою статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Згідно пункту 1 частини 1 та частини 3 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (стаття 513 ЦК України). Відповідно до статей 514, 515 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. З вищенаведеного можна зробити висновок про те, що відступлення права вимоги - це одна з підстав заміни кредитора в зобов'язанні. Факторинг є фінансуванням під відступлення права грошової вимоги. У договорі факторингу фактором виступає виключно банк або інша фінансова установа. Положення ЦК України не містять жодних обмежень щодо предмету договору факторингу (право грошової вимоги), за критерієм віднесення носія вказаної заборгованості до кола суб'єктів господарювання. Так, згідно статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. З наведеного вбачається, що чинне законодавство не встановлює жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Тобто, законодавець не виключає фізичних осіб з кола осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу. Предмет договору факторингу також відповідає вимогам статей 1077, 1078 ЦК України, адже ним передбачено зобов'язання фактора сплатити клієнту грошові кошти в розмірі та порядку, зазначеному в цьому Договорі, та зобов'язання клієнта відступити за це фактору право грошової вимоги за кредитними договорами та забезпечувальними договорами, зокрема, до позивача. Доводи представника позивача про те, що у ТОВ «Кредитні ініціативи» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому не має законного права приймати платежі від позичальника в іноземній валюті є безпідставними, оскільки ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а у справі яка розглядається було укладено договір відступлення права вимоги (цесії). У відповідності до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт; клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності; фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з положеннями статей 4, 5, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу. З додатків долучених до відзиву на позовну заяву вбачається, що ТОВ «Кредитні ініціативи» на момент укладення договору факторингу мало статус фінансової установи та було внесено до Державного реєстру фінансових установ України (а.с.46-47). Інших підстав для визнання договору недійсним позовна заява не містить, в зв'язку з чим суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмовити у позові. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України питання про повернення судового збору не вирішується.

Outcome: dismissed