Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 22 січня 2019\~року надійшов позов [PERSON] , в якому вона просила суд у порядку спадкування визнати за нею право власності на обов`язкову частку у спадщині, тобто на 1/8 частини квартири [ADDRESS] . Вимоги позову мотивовані тим, що [PERSON] , [INFO] , перебувала з 1971 року по 1983 рік у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , фактично з ним проживала однією сім`єю та вела з ним спільне господарство з 1971 року по рік його смерті. [INFO] [PERSON] помер, як спадкодавець він залишив після себе спадщину у вигляді Ѕ частини квартири [ADDRESS] . [PERSON] та відповідач [PERSON] є єдиними спадкоємцями за законом першої черги. Спадкодавець написав заповіт, яким заповів усе своє майно дочці відповідачу, однак, оскільки [PERSON] є непрацездатною, пенсіонером, тому вона претендує на половину частини того, що б належало їй за законом, а саме 1/8 частини квартири (обов`язкова частка). 14 червня 2016 року позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріус відмовив позивачу у письмовій формі та запропонував звернутися до суду для захисту своїх законних прав. Посилаючись на указані обставини, положення ст.\~ст.\~392, 1261, 1268 ЦК України, позивач просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач своїм правом не скористалася та відзив на позов до суду не подала. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 08 лютого 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін, призначені судові засідання, роз`яснено сторонам їх право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на позов та письмових заперечень. 13 травня 2019 року судом складено доручення про вручення відповідачу документів компетентним судом Латвійської Республіки. 16 жовтня 2019 року суддею Пардаугавського суду міста [PERSON] позовна заява разом з матеріалами вручені відповідачу у справі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, в якій не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, а також матеріали спадкової справи, інших суду не представлено. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є визнання права власності на обов`язку частку у спадковому майні. Фактичні обставини справи, установлені судом. Судом установлено, що відповідно до фотокопії паспорту та пенсійного посвідчення [PERSON] народилася [INFO] , їй виплачується пенсія за віком. Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 18 січня 2002 року, Витягу з Державного реєстру правочинів від 19 листопада 2009 року, Витягу про Державну реєстрацію прав від 26 листопада 2011 року, квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] , тобто по Ѕ частини кожному. Відповідно до свідоцтва про смерть від 24 липня 2015 року серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] , про що вчинений актовий запис № 10. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01\~червня 2016 року заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , у період з лютого 2002\~року по 20 квітня 2009 року на час відкриття спадщини, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до матеріалів спадкової справи № 128/2009 до майна померлого [INFO] [PERSON] , заведеної Першотравневою державною нотаріальною конторою від 06 червня 2009 року, [PERSON] 03 липня 2003 року склав заповіт, яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все належне йому майно, де б воно не було, та з чого не складалося, і взагалі все те, на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] , який посвідчений державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Щербак Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 1-711. Після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини 06 [INFO] 2009\~року та 10 вересня 2010 року звернулася його донька [PERSON] , в яких вказала, що на її ім`я складений заповіт від 03\~липня 2003 року, спадщину за заповітом вона приймає. Відповідно до свідоцтва про народження від 04 січня 1964 року та свідоцтва про шлюб від 28 квітня 1979 року, [PERSON] народилася [INFO] , батьком є: [PERSON] , та відповідно 28 квітня 1979 року уклала шлюб із [PERSON] , після шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . 10 вересня 2010 року державним нотаріусом Першотравневої державної нотаріальної контори Донецької області Чичековою Г.С. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , а саме його дочці [PERSON] , спадщина, на яку видане це свідоцтва складається з: грошових внесків з належними до них відсотками та компенсаційними виплатами, що зберігаються у філіях № № 8013/076, 8013/110 Маріупольського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» на відповідних рахунках. 22 червня 2016 року до державного нотаріуса Першотравневої державної нотаріальної контори Донецької області Чичекової Г.С. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , а саме на 1/8 частки квартири [ADDRESS] , звернулася [PERSON] , до якої долучила рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 червня 2016 року про встановлення факту спільного проживання із [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Першотравневої державної нотаріальної контори Донецької області Середенко О.А. від 22 червня 2016 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлого [INFO] [PERSON] , яке складається з Ѕ частини указаної квартири. Згідно з Державним реєстром актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 21 січня 2020 року, [PERSON] у період з 12 серпня 1971 року по 23 грудня 1983 року перебував у шлюбі із [PERSON] . Оцінка доказів. У суду відсутні мотиви для відхилення представлених доказів та про їх відхилення не заявлено клопотань жодною із сторін. Представлені суду докази відповідають змісту статей 77 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. Досліджуючи представлені суду докази, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з наступних мотивів. Мотиви суду. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1 статті 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. У справі судом установлено, що рішенням суду установлений факт проживання однією сім`єю позивача [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] у період з лютого 2002 року по 20 квітня 2009 року. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини Отже, позивач [PERSON] відноситься до четвертої черги спадкоємців. За життя [PERSON] склав заповіт на свою доньку [PERSON] , яким усе належне майно заповів їй та після його смерті вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на банківські вклади. Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Поряд з цим спадкодавцю [PERSON] також на праві спільної часткової власності належить Ѕ частини квартири [ADDRESS] , свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цю частину квартири спадкоємцю [PERSON] не видано. Однак, як зазначено у приписах статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину за заповітом не позбавляє спадкоємця [PERSON] права на спадщину на цю частину квартири. Підставу позову [PERSON] поєднує з тим, що вона на момент смерті [PERSON] була непрацездатною та пенсіонером, тому претендує на половину частини того, щоб належало їй за законом, тобто на 1/8 частини квартири. Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині визначений у статті 1241 ЦК України, відповідно до якої малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Право на обов`язкову частку це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Позивач [PERSON] , хоча і встановила факт проживання із спадкодавцем однією сім`єю більш як 5 років до моменту його смерті, однак вона не відноситься до переліку (кола) осіб (непрацездатна вдова), які мають право на обов`язкову частку у спадщині, тому вимоги її позову не ґрунтуються на змісті наведених норм права, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. З огляду на викладене, необхідно дійти висновку, що нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Розподіл судових витрат у цивільній справі здійснюється відповідно до вимог ст.\~141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768\~грн. 40 коп., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому з урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову, такий покладається на сторону позивача.

Outcome: dismissed