Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Дана позовна заява мотивована тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому зареєстровані - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які у червні 2014 році виїхали з будинку, але з реєстрації не знялися. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, однак до суду надала заяву, в якій просила справу слухати за її відсутності, просила суд позовні вимоги задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, зв`язку з чим суд, відповідно до ст. 280 ЦПК України, дійшов до висновку, про можливість ухвалення заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Слов`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 травня 2019 року, позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Право власності позивача зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою з реєстру № 165919083 від 08.05.2019 року. Таким чином, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, право користування якого просить позбавити відповідачів. Згідно з Довідкою Слов`янської міської ради Донецької області від 28.05.2019 року, за адресою: [ADDRESS] , окрім позивача зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , та їх неповнолітня дитина [PERSON] . Відповідно до Акту Комітету мікрорайону Черевківка м. Слов`янська № 236 від 04.06.2019 року, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , та їх неповнолітня дитина [PERSON] з липня 2014 року по теперішній час не проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Висновку Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням № 29/ 01-1655 від 16.09.2019 року, Орган опіки та піклування Слов`янської міської ради вважає недоцільним визнати неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 Цивільного Кодексу України зазначено, що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Згідно ст. 150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Отже, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку, право користування якого просить позбавити відповідачів, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , та їх неповнолітня дитина [PERSON] не проживають в будинку з липня 2014 року, у зв`язку з чим суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач в судове засідання не з`явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. Отже, суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, який позивач сплатив при подачі даної позовної заяви у сумі 768,40 грн.

Outcome: approved