Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , за яким просила суд виселити [PERSON] з квартири, що є приватною власністю [PERSON] , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір в сумі 640,0 грн., витрати на правову допомогу в сумі 7000,0 грн. [PERSON] є власницею квартири, що захо\-диться за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності. В зазначеній квартирі зареєстровані також невістка позивачки - [PERSON] , та онук позивачки - [PERSON] . В даній квартирі на даний час проживає син позивачки - [PERSON] , який там не зареєстрований. Дозволу на проживання у власності позивачки, а саме в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вона не давала, як він потрапив до зазначеного житла їй не відомо. Відповідач до квартири нікого не пускає, на прохання позивачки звільнити квартиру ніяк не реагує, а також жодним чином в утриманні квартири, її ремонті, оплаті кому\-нальних послуг участі не приймає і ніколи не приймав, чим завдає значних матеріа\-льних збитків, а тому позивач змушена подати до суду заяву про виселення відповідача. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , в чотирьох-кімнатній квартирі, що належить позивачці та батькові відповідача, [PERSON] , на праві спільної сумісної власності, що вказує на те, що у відповідача є де проживати та житлові умови за місцем реєстрації відповідача відповідають всім вимогам до житла. Відповідач заважає вільно користуватись належною позивачці на праві приватної власності квартирою та в добровільному порядку виселятись не збирається. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі, зазначивши, що 05 лютого 1982 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Спірна квартира була фактично придбана [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, виходячи з договору купівлі-продажу № 19208 від 29 січня 1997 року. Тобто, зазначена квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Батько відповідача [PERSON] , надав дозвіл мешкати своєму синові [PERSON] в зазначеній квартирі, а мати не заперечувала. [PERSON] почав мешкати в зазначеній квартирі за адресою: [ADDRESS] з 2000 року. У 2012 році відповідач виїхав до Вінницької області в м. Хмільник, у зв`язку з службовою необхідністю, адже працював в органах прокуратури України. У 2015 році відповідач повернувся до міста Одеси та продовжив мешкати у зазначеній квартирі. Саме у період відрядження відповідача позивач здавала в оренду кватиру, так як відповідача майже 3 роки не було в Одесі. Позивач надала до суду довідку про склад сім`ї, а саме реєстрацію, в даній довідки вказано, що з 2016 року в даній квартирі були зареєстрована дружина відповідача [PERSON] та син [PERSON] , ніхто з батьків навіть не заперечував проти реєстрації, тим більше, що позивач ніколи не мешкала в даній квартирі. У наступному судовому засіданні [PERSON] надала письмові пояснення, в яких зазначила, що відповідач не пускає позивача до житла, систематично не сплачує за спожиті комунальні послуги, співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. [PERSON] до сих пір зареєстрований за місцем проживання: [ADDRESS] . Таким чином, позивач вимушена сплачувати за комунальні послуги одночасно і по фактичному місту проживання відповідача та за місцем реєстрації. Позивачка є пенсіонеркою та знаходиться у скрутному фінансовому стані. Крім того, відповідач не дає навіть можливості користуватися житлом за адресою: [ADDRESS] , тобто здійснює всілякі перешкоди. Заслухавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених ними письмових доказів. Судом встановлено, [PERSON] , позивачу по справі, на праві приватної власності належить квартира, що захо\-диться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №90587678 від 26 червня 2017 року та договору купівлі-продажу нерухомого майна Одеської товарної біржі №19208 від 29 січня 1997 року. Щодо посилання відповідача на той факт, що спірна квартира була фактично придбана [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, виходячи з договору купівлі-продажу № 19208 від 29 січня 1997 року. Тобто, зазначена квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , суд дійшов висноівеку, що така позиція не знайшла свого підтвердження матеріалами справи. Згідно Постанови Апеляційного суду Одеської області від 16.12.2018 року встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 29 січня 1997 року, зареєстрований на Одеській товарній Біржі, відповідає вимогам законодавства, зокрема ст. 203 ЦК України: зміст правочину не суперечить положенням ЦК України, іншим актам вільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі; правочин вчинений у формі, встановленій законом; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач, засновник Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія-Південь» [PERSON] , у встановленому законом порядку дійсність вказаного правочину не оскаржив, а тому, колегія суддів дійшла до висновку, що на сьогоднішній день Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 1. 29 січня 1997 рою, є дійсним. Крім того, колегія суддів звернула увагу той факт, що за приписами ст. 387 ЦК України, на яку посилається засновник Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія-Південь» [PERSON] , як на правову підставу позовної вимоги про витребування з володіння відповідача квартири, оскільки власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а [PERSON] таким не є, а відтак колегія суддів доходить висновку про те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту свого права, у зв`язку із чим зовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. Позовну заяву засновника Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія-Південь» [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності залишено без задоволення. Таким чином, [PERSON] , позивач по справі, є єдиним власником квартири, що захо\-диться за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки (з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації) №1148 від 25 травня 2017 року, вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (основний), [PERSON] (невістка), та [PERSON] (онук). В спірній квартирі на даний час проживає син позивачки - [PERSON] , відповідач по справі, який там не зареєстрований. Дозволу на проживання у власності позивачки, а саме в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дозвіл на проживання не надавався. Відповідач до квартири нікого не пускає, на прохання позивачки звільнити квартиру ніяк не реагує, а також в утриманні квартири, її ремонті, оплаті кому\-нальних послуг участі не приймає. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , в чотирьох кімнатній квартирі, що належить позивачки та батькові відповідача, [PERSON] , на праві спільної сумісної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна Одеської товарної біржі №13316 від 22 березня 1996 року, що вказує на те, що у відповідача є місце проживання, зареєстроване в установленому законом порядку, а тому він набув право користування квартирою за місцем реєстрації. На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2018 року визначено місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі змісту рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2018 року, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Малиновського районного суду м. Одеси [INFO] серпня [INFO] року. Від цього шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] . Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Тому такими діями відповідач порушив права та законні інтереси позивача у справі. Відповідно ч. 1 ст. 116 Житлового Кодексу України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним. систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без падання, іншого жилого приміщення. Згідно ст. 150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 157 Житлового Кодексу України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допус\-кається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судо\-вому порядку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української PCP осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно приписів частин першої та другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з\~Конвенцією поняття\~«житло» не обмежується\~приміщенням,\~яке законно\~займано або\~створено.\~Чи є\~конкретне місце\~проживання «житлом»,\~яке підлягає\~захисту на\~підставі пункту\~1\~статті 8\~Конвенції,\~залежить від\~фактичних обставин,\~а саме\~-\~від наявності\~достатніх та\~триваючих зв`язків\~із конкретним\~місцем (див.,\~серед багатьох\~інших джерел,\~рішення у\~справі «Прокопович\~проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-ХІ (витяги). Втрата житла\~є найбільш\~крайньою формою\~втручання у\~право на\~повагу до\~житла (див.,\~серед багатьох\~інших джерел,\~рішення від\~13\~травня 2008\~року у\~справі «МакКенн\~проти Сполученого\~Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Приписами частини першої статті 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права визначено, що кожному, хто законно перебуває на території будь- якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Ніхто не\~повинен зазнавати\~свавільного чи\~незаконного втручання\~в його\~особисте і\~сімейне життя,\~свавільних чи\~незаконних посягань\~на недоторканність\~його житла\~або таємницю\~його кореспонденції\~чи незаконних\~посягань на\~його честь\~і репутацію\~(ч.\~1\~ст.\~17\~Пакту). Щоб захистити\~особу від\~свавілля,\~недостатньо забезпечити\~формальну можливість\~мати змагальне\~провадження для\~оскарження застосування\~положення закону\~в її\~справі.\~Якщо ухвалене в\~результаті судове\~рішення не\~містить обґрунтування\~або доказової\~бази,\~виникле втручання\~у гарантоване\~Конвенцією право\~може стати\~непередбачуваним та,\~як наслідок,\~не відповідати\~вимозі законності\~(див.,\~mutatis\~mutandis,\~рішення у\~справі «Лупса\~проти Румунії» (Lupsa\~V. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006 VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «C.G. та інші проти Болгарії» (C.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Абзац п`ятий\~статті 3\~Закон України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні»\~від 11\~грудня 2003\~року №\~1382-IV\~визначає,\~що місце\~проживання - житло, розташоване на території адміністративно- територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання, що зазначено у ст. 6 Закону № 1382-IV. Згідно зі статтею 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За викладених обставин суд має позов задовольнити у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підставі акту №03-07/19 наданих послуг [PERSON] витратила на правову допомогу в сумі 7000,0 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача на користь позивача в розмірі 640,0 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 7000,0 грн., що разом складає 7640,0 грн. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved