Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

До Словянського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 1996 року по 2004 рік та з 2005 року по 2011 рік, від якого сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В 2008 році позивачу була встановлена 2 група інвалідності безстроково і призначена пенсія 1452 грн. Сімейне життя у позивача з відповідачем не склалось, відповідач заявив, що не бажає проживати з хворою дружиною і пішов з сімї. Діти залишились проживати з позивачем. Відповідач не надає матеріальної допомоги позивачеві, хоча має таку можливість, оскільки постійно виїжджає на заробітки до РФ. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на своє утримання у розмірі 2000 грн. щомісячно. У судовому засіданні позивач, [PERSON], підтримала заявлені позовні вимоги, суду пояснила, що відповідач залишив сімю в 2006 році, коли в них почалися проблеми у бізнесі, внаслідок цього вона отримала сильний стрес, почалися серйозні проблеми зі здоровям, з 2008 року їй було встановлено ІІ групу інвалідності. Відповідач періодично повертався до родини, коли в нього виникали якісь проблеми, жодної допомоги ніколи не надавав, на теперішній час працює в РФ. Крім того, зазначила, що відповідач сплачує аліменти на дитину, проте не постійно і дуже мало, тому вона була змушена звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача, [PERSON], підтримала заявлені позовні вимоги, вважає, що позивач має всі підстави на отримання аліментів від відповідача. Інвалідом позивач стала в період шлюбу, пенсії, яку вона отримує, не достатньо для забезпечення її проживання і лікування. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначив, що на теперішній час не має жодних доходів, оскільки не працевлаштований, він перебуває на утриманні свого знайомого, [PERSON], який забезпечує його усім необхідним. Цей знайомий мекає у Московській області, він дуже часто їздить до нього та доглядає за його будинком у с. Єрьомине Московської області. Матеріальної допомоги на утримання дружини він не має можливості надати. Представник відповідача, [PERSON], позов не визнав, зазначив, що позивач після розірвання шлюбу з відповідачем має право на утримання у випадку, якщо він може таку допомогу надати. Відповідач на теперішній час не працевлаштований, має на утриманні неповнолітню дитину та непрацездатну матір. Крім того, він періодично сплачує гроші на утримання спільної з позивачем дитини. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є сестрою позивача, в 2007 році вона забрала сестру разом з дітьми до себе, годувала та одягала дітей, оплатила сестрі важку операцію. Останні кілька років відповідач взагалі перестав допомагати дітям, вона на теперішній час залишилась працювати на пів ставки і більше не може допомагати дітям сторін. Відповідач казав, що працює десь під Москвою, він купив собі машину, але жодного разу за час проживання позивача в неї не запропонував матеріальної допомоги: оплатити комунальні платежі або придбати продукти харчування, тощо. Свідок [PERSON] повідомила, що є матірю позивача, зазначила, що відповідач їздить на заробітки до Москви, матеріальної допомоги позивачеві на лікування не надає, з дітьми не спілкується. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з посвідченням УПФУ в м. Словянську Донецької області серії АЗ №402069 від 14.03.2008 року [PERSON] була призначена пенсія по інвалідності 2 гр. загального захворювання. Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії АВ №0703350 від 02.11.2016 року [PERSON] встановлено другу групу інвалідності безстроково. З довідки про склад сімї від 25.05.2017 року встановлено, що разом з [PERSON] зареєстровані її повнолітній син, [PERSON], [INFO], та неповнолітній син, [PERSON], [INFO] Рішенням Словянського міськрайонного суду від 12.08.2011 року шлюб між [PERSON] (після розірвання шлюбу [PERSON]) О.П. та [PERSON] розірвано. Згідно з ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своєї діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15, за положеннями ч.2 ст.75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно із ч.ч.3, 4 ст.75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І,ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобовязання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Згідно з ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоровя набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімуму публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження. \~\~\~\~ Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 1 січня 2017 року установлено прожитковий мінімум для осіб, які втратила працездатність, в розмірі 1247 грн. \~\~\~\~ Згідно з довідкою Словянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 24816 від 12.07.2017 року [PERSON] знаходиться на обліку в Словянському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області і отримує пенсію з січня 2017 року у розмірі 1397,67 грн., з травня 2017 року в розмірі 1456,17 грн., яка перевищує встановлений законом прожитковий мінімум. \~\~\~\~ Таким чином, виходячи із положень ч.4 ст.75 СК України, позивача не можна вважати такою, що потребує матеріальної допомоги. Щодо твердження позивача щодо того, що відповідач сплачує аліменти, проте цих коштів не вистачає, то суд зазначає наступне. Відповідачем надано суду квитанції про періодичні перерахування коштів на імя позивача та її сестри. У випадку незгоди позивача з розміром аліментів на утримання дитини, вона має право звернутися до суду з позовом про збільшення їх розміру, проте вирішення цього питання жодним чином не впливає на право позивача на отримання аліментів на своє утримання. Зазначене дозволяє суду зробити висновок про те, що позивач на теперішній час не має права на отримання від відповідача матеріального забезпечення (аліментів), а тому в задоволенні позову позивача необхідно відмовити. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed