Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 21.03.2016 року звернулась позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що її покійному чоловіку належала згідно свідоцтва про право на спадщину за законом квартира [ADDRESS]. Однак, 17.03.2016 року їй стало відомо, що 02.02.2016 року вказану квартиру невідомо яким чином було відчужено на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу. Оскільки чоловік позивача та власник квартири, [PERSON] помер 01.09.2015 року та не укладав договору купівлі-продажу, зазначений договір вчинено третіми особами з порушенням вимог законодавства, що порушує права позивача як спадкоємиці, у звязку з чим позивач звернулась до суду із заявою про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . В судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12.08.1976 року між [PERSON] та позивачем було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №370469. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 22.12.1995 року, виданого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] належить 1/6 частина квартири [ADDRESS]. 01.09.2015 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД №432910, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції. Як зазначила позивач, вона як спадкоємиця першої черги, проживала із чоловіком на день його смерті та фактично прийняла спадщину, до складу якої увійшла і 1/6 частина квартири [ADDRESS]. Однак, з інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності від 17.03.2016 року вбачається, що зазначена квартира належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02.02.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Так, з витребуваних судом матеріалів від нотаріуса, а саме: копія договору купівлі-продажу від 02.02.2016 року за реєстровим №109 та документів, на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу, встановлено, що оскаржуваний договір купівлі-продажу було укладено між [PERSON] та [PERSON]. В п. 1.3. зазначено, що квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2004 року, яке набрало законної сили 09.12.2004 року, справа №2-16410/04, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстраційним номером обєкта нерухомого майна:814211151101, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №50539478, виданого державним реєстратором Овідіопольського районного управління юстиції [PERSON] 22.12.2015 року. Однак, під час судового розгляду справи, судом встановлено наявність ознак підроблення правовстановлюючих документів та подання неправдивих відомостей під час укладення спірного договору купівлі-продажу. Так, в матеріалах витребуваної судом спадкової справи №7/95 щодо майна померлого 24.01.1995 року [PERSON] міститься відповідь КП «БТІ» ОМР №464931.72 від 09.12.2015 року, з якої вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] зареєстровано: 1/6 частина квартири за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Приморського району від 13.08.1993 року №0186, зареєстровано від 29.09.1993 року; 2/3 частини квартири за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою 17.06.1996 року за №4-1383, зареєстровано від 20.06.1996 року; 1/6 частина квартири за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 22.12.1995 року за №1-9878, зареєстровано 14.05.1998 року. До того ж, на запит суду від 23.01.2017 року до архіву Приморського районного суду м. Одеси, листом від 27.03.2017 року повідомлено, що цивільна справа №2-16410/04 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності в Приморському районному суді м. Одеси не реєструвалась та не розглядалась, зазначений номер справи відсутній. Враховуючи встановлені обставини, суд констатує, що на час укладення спірного договору [PERSON] не був власником квартири та не мав жодного права на її продаж. Так, згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Враховуючи положення ч.1 ст. 658 ЦК України, суд зазначає, що право продажу товару ( в даному випадку квартири) належить виключно власнику, який у встановленому законом порядку набув права власності на майно, яке передається за договором. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, судом встановлено, що укладений договір купівлі-продажу квартири №28 за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, буд.4 не відповідає вимогам законодавства, укладений особою, яка не мала жодного права на розпорядження обєктом нерухомості, чим порушено право позивача як особи, яка прийняла спадщину, в складі якої перебувало відчужене майно, а тому підлягає визнанню його недійсним в силу положень ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України. Разом з тим, суд зазначає, що позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на ст. 230 ЦК України, як на підставу недійсності правочину, однак, судом встановлено, що оспорюваний договір є недійсним в силу положень ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, що не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки, згідно п.4 ч.1 ст.214 ЦПК України, саме суд під час ухвалення рішення вирішує яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин, що склались. Вирішуючи справу по суті, суд зазначає, що належним способом захисту права в ситуації, що склалась, є саме визнання правочину недійсним, що не передбачає подальшого його скасування.

Outcome: approved