Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить: -визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири, посвідченим 11.10.2013 приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А., реєстровий № 806, в частині покупця квартири [PERSON] , -перевести на позивача - [PERSON] права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 11.10.2013 приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А., реєстровий № 806, -визнати позивача - [PERSON] покупцем за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 11.10.2013 приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А., реєстровий № 806, -недійсним недійсним витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.10.2013 про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] як нерухоме майно. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що станом на день укладення спірного договору купівлі-продажу квартири він та [PERSON] перебували в офіційному шлюбі. З метою придбання спільного нерухомого майна в м. Золотоноша, позивач при укладенні оспорюваного правочину надав особисті кошти. Однак, колишня дружина позивача [PERSON] , ввела його в оману та при укладенні договору її вказано покупцем спірної квартири. Вважаючи, що саме позивач є власником вказаного житла, оскільки придбане за його особисті кошти, позивач, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 16.01.2012 у справі № 6-89цс11, звернувся з даним позовом про визнання спірного договору удаваним в частині покупця. Ухвалою суду від 20.07.2015 відкрито провадження у справі за даним позовом. Ухвалою суду від 17.02.2016 зупинено провадження у даній справі до припинення перебування сторони у справі - [PERSON] на військовій службі. У подальшому, у зв`язку із закінченням повноважень судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Савенка В.Г., на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2016 дану цивільну справу передано на розгляд судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Середі Л.В. Ухвалою від 01.04.2019 поновлено провадження у даній справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 04.03.2020 закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду. Судове засідання з розгляду справи призначено на 16.00 год 28.07.2021. Відповідачі відзиви на позов не надавали. Позивач у судове засідання не прибув, явку свого представника у судове засідання не забезпечив. Згідно з наданою до початку судового засідання 28.07.2021 представником позивача - адвокатом Брусом С.М. заявою, останній просить розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягають, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, явку свого представника не забезпечив. Відповідно до наданої до початку судового засідання 28.07.2021 відповідачем заявою, останній просить розгляд справи проводити за його відсутності, проти задоволення позовних вимог та ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відтак, враховуючи положення ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд висновує, що відповідач [PERSON] вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, на підставі ст. 280, 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 04.01.2013 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Лукашівській сільській раді Золотоніського району Черкаської області за актовим записом № 1, після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на [PERSON] . Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 11.10.2013, посвідченим приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А. від 11.10.2013, зареєстрованим в реєстрі за № 806, [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,8 кв м, житлова площа - 31,7 кв м. Відповідно до п.2.1 вказаного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 88 000 грн 00 коп, з яких 64 000 грн 00 коп, продавець ( [PERSON] ) одержав від покупця ( [PERSON] ) до підписання цього договору, а залишок суми - 24 000 грн 00 коп покупець ( [PERSON] ) зобов`язується сплатити продавцю ( [PERSON] ) до 01.02.2015. Розрахунок має бути здійснено в м. Золотоноша з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою продавця ( [PERSON] ), що є невід`ємною частиною цього договору, справжність підпису на якій посвідчується нотаріально. Ринкова вартість квартири відповідно до звіту про проведення незалежної оцінки майна, виконаного ПП [PERSON] , станом на 10.10.2013 становить 88 000 грн 00 коп (п. 2.2 Договору). Згідно з наявною в матеріалах справи копією заяви [PERSON] , 1957 року народження, від 11.10.2013, посвідченої приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А., зареєстровано в реєстрі за № 804, [PERSON] надав згоду дружині [PERSON] - на покупку квартири [ADDRESS] за їх спільні кошти в сумі 88 000 грн 00 коп. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 10742272 від 11.10.2013, 11.10.2013 внесено запис про державну реєстрацію права власності, номер запису про право власності 2840995 на вказану квартиру за [PERSON] на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу квартири від 11.10.2013. Згідно з договором про умови погашення кредиту за продану квартиру від 11.10.2013 [PERSON] надав відстрочку у виплаті повної суми за продану ним квартиру [PERSON] . Продана квартира знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Сума кредиту становить 24 000 грн 00 коп, що еквівалентно 3 000 доларів США. Сума продажу усієї квартири становить 144 000 грн 00 коп, що еквівалентно 18 000 доларів США. На момент підписання договору купівлі-продажу квартири, покупцем виплачено продавцю 120 000 грн 00 коп, що еквівалентно 15 000 доларів США. Термін погашення кредиту починається з 01.11.2013 і закінчується 01.02.2015. Можливе дострокове погашення кредиту. Кредит виплачується з розрахунку щомісячної виплати у розмірі не менше 200 доларів США, до першого числа наступного місяця. Зворотня сторона вказаного договору містить розписки [PERSON] про передачу [PERSON] грошових коштів в сумі 15 000 доларів США в рахунок оплати за придбану квартиру, та [PERSON] про отримання вказаних коштів від [PERSON] . Також на звороті договору наявна розписка [PERSON] від 20.10.2013 про отримання від [PERSON] коштів в сумі 1000 доларів США в рахунок оплати боргу від [PERSON] . Відповідно до наявної в матеріалах справи незавіреної копії заяви розписки [PERSON] від 12.12.2012, останній отримав від [PERSON] 64 000 грн 00 коп залогу за квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі житла № 3355 від 13.11.2012. Згідно з наявною в матеріалах справи копією заяви [PERSON] від 09.02.2015, останній просить приватного нотаріуса Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А. без його відома не скасовувати заборону на спірну квартиру, оскільки [PERSON] повністю не розрахувалась з ним, а шахрайським шляхом заволоділа розпискою від його імені щодо ніби-то оплаченої [PERSON] суми в розмірі 64 000 грн 00 коп від 12.12.2012, та яку вона насправді фактично не оплачувала. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06.06.2014 у справі № 695/970/14-ц, яке набрало законної сили 17.06.2014, розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований 04.01.2013 у Лукашівській сільській раді Золотоніського району Черкаської області за актовим записом № 1, після розірвання шлюбу залишено [PERSON] набуте в шлюбі прізвище - [PERSON] . У подальшому [PERSON] звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про визнання спірної у даній справі квартири спільною сумісною власністю подружжя та проведення розподілу спільного сумісного майна. У свою чергу [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання вказаної квартири особистою приватною власністю майна, набутого за час шлюбу. Крім того, у липні 2015 року [PERSON] , вважаючи, що саме він є власником вказаного житла, оскільки придбане за його особисті кошти, звернувся з даним позовом про визнання спірного договору удаваним в частині покупця. Ухвалою суду від 24.11.2015 зупинено провадження у справі № 695/685/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання спірної у даній справі квартири спільною сумісною власністю подружжя та проведення розподілу спільного сумісного майна, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання вказаної квартири особистою приватною власністю майна, набутого за час шлюбу до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтями 626-628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Відповідно до статті 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України). Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вирішенні даного спору, суд зауважує, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №215/51/17. З матеріалів справи судом встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 11.10.2013, посвідченого 11.10.2013 приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А., реєстровий № 806, та витребуваними судом від приватного нотаріуса копіями вказаного договору та документів, на підставі яких цей договір посвідчувався, що 11.10.2013 [PERSON] продав [PERSON] квартину [ADDRESS] за 88 000 грн 00 коп. Вказана угода посвідчена нотаріально, та чоловік покупця - [PERSON] , позивач у даній справі, дав згоду на придбання спільного сумісного майна подружжя, про що є його нотаріально посвідчена заява від 11.10.2013. Крім того в матеріалах справи наявні розписки [PERSON] про отримання від [PERSON] коштів в рахунок оплати за придбану за вказаним договором квартиру. Із письмових пояснень самого [PERSON] , а також із зазначених вище розписок, судом встановлено, що саме [PERSON] здійснював оплату вартості вказаної квартири, хоча остання і була фактично оформлена на [PERSON] .. При цьому факт наявності наміру придбати спірну квартиру за оспорюваним договором позивач не заперечує. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Однак, доказів спрямованості волі сторін у спірному договорі купівлі-продажу на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутності у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, а так само настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином, сторони суду не назвали та не надали. Вказані обставини унеможливлюють визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, оскільки вимоги ст. 235 ЦК України вказують на обов`язкове вчинення однієї угоди з метою приховування іншого правочину між одними і тими самими сторонами. Таким чином, на підставі викладеного вище, враховуючи, що оспорюваний нотаріально посвідчений договір відповідає дійсним намірам сторін, а саме - придбання спірної квартири вчинено за нотаріально посвідченою письмовою згодою позивача - [PERSON] , відповідно до якої позивач надав згоду дружині - [PERSON] укласти та підписати договір купівлі-продажу спірної квартири в інтересах сім`ї, на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, за спільні кошти, у відповідності до їх спільного волевиявлення, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу спірної квартири не носить характеру удаваного правочину. Під час розгляду справи позивач не довів та суд не встановив, що договір купівлі-продажу спірної квартири вчинено для приховання іншого правочину. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №215/51/17, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відтак, позивач обрав спосіб захисту порушеного права - визнати договір удаваним правочином, який не відповідає вимогам закону. Щодо решти позовних вимог, суд зауважує, що вони є похідними до вказаної позовної вимоги, а тому відсутні правові підстави для їх задоволення. Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача, тому у задоволенні позову належить відмовити повністю. Щодо посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16.01.2012 у справі № 6-89цс11, суд зауважує, що постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 не містить висновків щодо застосування статті 235 ЦК України, а тому на неї не можна посилатися як на приклад невідповідності висновків суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах зазначеної норми права. А відтак у суду відсутні правові підстави для застосування при вирішення даної справи правових висновків, викладених у вказаній постанові. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає про таке. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено повністю, витрати позивача щодо сплати судового збору належить віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed