Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом звернулася [PERSON] , в якій просила визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач посилався на те, що вона є власником спірного житлового приміщення, відповідачі не проживають у ньому понад шість місяців без поважних причин, комунальні послуги не сплачують, через що позивач несе додаткові витрати. Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 січня 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено. [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат - з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь держави стягнуто судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок з кожного. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 квітня 2020 року відповідачу [PERSON] поновлено строк для подання заяви про перегляд заочного рішення у цивільній справі. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 травня 2020 року скасувано заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 січня 2020 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце його проведення повідомлялись належним чином, позивач та представник відповідачів надали клопотання про розгляд справи за відсутності сторін. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] має зареєстроване місце проживання, [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України, довідкою КП «СЄЗ» від 05.08.2019 р. за № 665. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 07.12.2018, посвідченим державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори Волобуєвим О.В., реєстр. № 3-562 [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями, наданими відділом реєстрації Костянтинівської міської ради за №3935/09 від 11.10.2019 року, №3937/09 від 11.10.2019 року, № 3936/09 від 11.10.2019 року, довідкою КП «СЄЗ» від 05.08.2019 р. за № 665, актами, складеними КП «СЄЗ» 12.09.2017 р., 16.07.2018 р., 01.08.2019 р. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2021 року у справі 233/1999/20, яке набрало законної сили 11 березня 2021 року, позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунальне підприємство «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» про визнання свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину та законом частково недійсними задоволено. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 28 липня 2005 року, видане відповідно до розпорядження № 132 відділу з приватизації при міському комунальному підприємстві ЖЕУ на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] - в частині приватизації 2/3 часток вказаної квартири. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 07 грудня 2018 року державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори Волобуєвим О.В. [PERSON] (зареєстроване в реєстрі під № 3-562) на квартиру [ADDRESS] - в частині 2/3 часток вказаної квартири. В задоволенні позовних вимог за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комунальне підприємство «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» про визнання свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину та законом частково недійсними відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказаним рішенням суду було встановлено, що 17 червня 1996 року представництвом Фонду державного майна України в м. Костянтинівка Кузнецовій К.М. на підставі розпорядження № 723-Б від 17 червня 1996 року було видано свідоцтво про право власності на житло - на 2/3 частки квартири [ADDRESS] загальною площею 41,7 кв.м. На зворотньому боці свідоцтва від 17 червня 1996 року зазначено що квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності в Бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі під номером 117р-741. 10 травня 2002 року [PERSON] продала [PERSON] належні їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 17 червня 1996 року 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , які складаються із двох жилих кімнат - 7-3, 7-2, 1/2 частини коридору 7-1, 1/2 частини кухні 7-5, 1/2 частини санвузла - 7-6, жилою площею 35,30 м.кв., корисною площею 41,7 м.кв, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10 травня 2002 року. Відповідно до п.6 договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2002 року право власності на 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] виникає у покупця [PERSON] з моменту підписання договору. Договір підлягає реєстрації у Костянтинівському бюро технічної інвентаризації. [PERSON] звернувся до Костянтинівського міського бюро технічної інвентаризації із заявою - заказом № 3709 про реєстрацію придбаної квартири [ADDRESS] , сплативши 12 липня 2002 року вартість реєстраційних послуг у розмірі 10 грн 68 коп. Згідно з листом КП «Костянтинівське міське бюро технічної інвентаризації» від 20 січня 2021 року № 50 право власності на 2/3 частини вказаної квартири було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2002 року. Відповідно до витягу із заочного рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області по цивільній справі № 2/1150/08 від 15 квітня 2008 року та свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , зареєстрований 22 квітня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] шлюб було розірвано. Станом на 10 травня 2002 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, з огляду на що відповідно до ст.22 чинного на той час КпШС України, придбані 2/3 частки спірної квартири є їх спільною сумісною власністю. Як вбачається з форми Б, за адресою [ADDRESS] (з позначкою «а») [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєструвались 24 липня 2002 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю приватною власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватно власності є непорушним. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 393 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Оскільки рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2021 року у вищенаведеній справі було встановлено, що спірне житлове приміщення належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] не можуть поза їх волею втратити право користування житловим приміщенням, яке є складовою права власності. Згідно з статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З актів, складених КП «СЄЗ» 12.09.2017 р., 16.07.2018 р., 01.08.2019 р. випливає, що паспортистом КП «СЄЗ» були опитані сусіди [PERSON] , [PERSON] щодо давності проживання у спірному житловому приміщенні осіб, зокрема, [PERSON] . Згідно з ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Проте записані паспортистом КП «СЄЗ» зі слів сусідів відомості про відсутність особи у житловому приміщенні протягом певного періоду не є показаннями свідків в розумінні ст. 90 ЦПК України. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що позивачем не було доведено факт відсутності в спірному житловому приміщенні відповідача [PERSON] , як члена сім`ї власника житлового приміщення, більше одного року без поважних причин. Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням необхідно відмовити.

Outcome: dismissed