Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності та виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 січня 1995 року їй належить 3/20 частини житлового будинку А-1, з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS], та на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2005 року їй належить також 11/20 частин вказаного житлового будинку. У фактичному її володінні та користуванні знаходиться 48/100 частин домоволодіння. [PERSON] на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2015 року належить 4/20 частини домоволодіння, а також на підставі договору дарування від 10 лютого 2016 року належить 1/20 частини домоволодіння, а [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15 червня 2005 року належить 1/20 частина домоволодіння [ADDRESS], однак у фактичному володінні та користуванні знаходиться 5/100 частин домоволодіння. Дану обставину підтверджує акт про зміну часткового співвідношення, складений 03 березня 2016 року. На даний час між приміщеннями, які належать їй на праві спільної часткової власності та приміщеннями, які належать відповідачам влаштовані перегородки, проведені комунікації та у кожного мається окремий вхід до будинку. Приміщень, якими б вона користувалась з відповідачами спільно, не має. Тому, наголошує, що вона має право на виділ у натурі своєї частки із спільного майна у житловому будинку [ADDRESS]. Просить суд визнати за нею право власності на 48/100 частин домоволодіння [ADDRESS] та виділити їй в натурі 48/100 частин домоволодіння, яке знаходиться у її фактичному користуванні. В судові засідання з'являлась позивач [PERSON], яка підтвердила викладені в позовній заяві обставини та вимоги, просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання з'являлись, не заперечували проти позову, зазначаючи, що дійсно у фактичному користуванні позивача знаходиться частина будинку, які останні просять виділити позивачу у натурі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської нотаріальної контори 30 січня 1995 року [PERSON] належить 3/20 житлового будинку, загальною площею 71,6 кв. м., з відповідною частиною господарчих будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці, площею 763 кв.м. На вищезазначеній земельній ділянці розташовано: А-І жилий будинок, житловою площею 71, 6 кв.м., Б - літня кухня, В, Г - сарай, Д - вбиральня, Е - сарай, Ж - вбиральня, № 1-4-8 - огорожа, № 2, 3 - водоколон. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2005 року визнано право власності за [PERSON] на кімнати в житловому будинку [ADDRESS] в будинку А-1: кімнати 1-2, площею 6,2 кв. м.; 1-3, площею 15, 8 кв. м.; 1-4, площею 5,6 кв.м.; 1-6, площею 2,6 кв. м.; господарські споруди - Є та В: туалет - Ж; навіс Л та ? частина літньої кухні. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2015 року визнано за [PERSON] право власності в цілому на 4/20 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON], померлої [INFO]. Згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 10 лютого 2016 року [PERSON] належить 1/20 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Згідно листа начальника Управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську № 3-09/311215/3 від 31.12.2015 року право власності або користування земельною ділянкою по [ADDRESS] не зареєстровано. Частинами 1-3 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У відповідності зі ст. 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації його частки Стаття 183 ч.2 Цивільного кодексу України визначає, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Стаття 379 цього ж Кодексу встановлює, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст. 380 ЦК України). Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, приймаючи до уваги роз'яснення, які містяться в 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Для визначення технічної можливості виділу частки майна у натурі необхідний висновок щодо технічної можливості виділення частки у натурі. Висновки можуть надаватися в тому числі судово-експертними установами. Головним змістом висновків є дача відповіді на питання про можливість незалежного функціонування певного майна, що є предметом договору виділу частки. Висновок, наданий однією із осіб, що беруть участь у справі, є доказом, який оцінюється судом у відповідності до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Норми ч. 1 ст. 143 ЦПК України передбачають призначення судом експертизи за заявою осіб, які беруть участь у справі, у разі, коли для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо. Як зазначено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, суди відповідно до положень статтей 10, 11 ЦПК України повинні роз'яснювати особам, які беруть у ній участь, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим кодексом. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 66 ЦПК України висновком експерта є докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. Вирішення питання про можливість реального поділу передбачає необхідність спеціальних знань, що потребує проведення технічної експертизи. Разом з цим, сторони в судовому засіданні категорично відмовлялись від призначення судової будівельно-технічної експертизи, наголошуючи на наявність в матеріалах справи акту про зміну часткового співвідношення. Призначення експертизи з цього питання за ініціативою суду суперечить змісту частини 1 статті 143 ЦПК. Однак, наданий позивачем акт про зміну часткового співвідношення, складений інженером з інвентаризації нерухомого майна Всеукраїнської громадської організації «Асоціація експертів будівельної галузі» не є висновком експерта, та виходячи з положень ст. ст. 58, 59 ЦПК України, не є доказом, що визначає технічну можливість поділу будинку. За таких обставин позов [PERSON] щодо виділу в натурі 48/100 частин домоволодіння [ADDRESS] не ґрунтується на належних і допустимих доказах, а тому в його задоволенні слід відмовити. Також суд вважає, що відсутні підстави і для визнання права власності за [PERSON] на 48/100 частин домоволодіння [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 30 січня 1995 року [PERSON] належить 3/20 частини домоволодіння та 11/20 згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, підстав для визнання за [PERSON] право власності на 48/100 частин домоволодіння, яке знаходиться у фактичному користуванні суд не вбачає, а визнання позову відповідачами згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України не є безумовною підставою для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed