Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

До Малиновського районного суду м.Одеси звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів дарування удаваними, договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначала, що під час перебування у шлюбі з [PERSON], вони вирішили за сумісні кошти придбати частину будинку за адресою - [ADDRESS]. 02 квітня 2009 року відбулася угода, на якій позивачка присутня не була. Згодом вона дізналася, що 02 квітня 2009 року [PERSON] подарував її чоловіку [PERSON] ? частину вказаного будинку, яку вона з чоловіком мали намір придбати для їхньої сім»ї. 27 травня 2009 року [PERSON] подарував цю частину будинку [PERSON] Позивачка вважає, що вказані договори є удаваними, оскільки насправді було вчинено договори купівлі-продажу, про що свідчать розписки про передачу коштів, а тому ? частина будинку [ADDRESS] належить їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Оскільки договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] є фактично договором купівлі-продажу, була необхідна її згода, якої вона не давала, а тому вказаний договір є недійсним з моменту його укладення. Посилаючись на вищевикладене, позивачка просила визнати удаваним договір дарування ? частини домоволодіння [ADDRESS], укладений 02 квітня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], визнавши його договором купівлі-продажу, визнати удаваним договір дарування ? частини домоволодіння [ADDRESS], укладений 27 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], визнавши його договором купівлі-продажу, визнати недійсним договір купівлі-продажу ? частини домоволодіння [ADDRESS], укладений 27 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] та за нею право спільної сумісної власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS] та застосувати до сторін двосторонню реституцію, витребувавши з чужого незаконного володіння [PERSON] ? частину домоволодіння [ADDRESS] та стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] 20 000дол.США. Представник позивача в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснивши, що позивачці було відомо про те, який саме договір буде укладатися між [PERSON] та [PERSON], кошти за ? частину будинку [ADDRESS] вона отримала, таким чином просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в останнє судове засідання не з»явився, надав суду заяву про слухання справи у його відсутності. В попередніх судових засіданнях позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в останнє судове засідання не з»явився, сповіщався за вказаною в матеріалах справи адресою. В матеріалах справи є його заява від 04.12.2009р., в якій він просить розглянути справу у його відсутність. Крім того, зі змісту цієї заяви вбачається, що він визнає позовні вимоги [PERSON] до нього в повному обсязі. Однак в судових засіданнях [PERSON] стверджував, що він позовні вимоги не визнає, грошей від продажу ? частини будинку по [ADDRESS] від [PERSON] він не отримував, однак вказував на те, що розписку про отримання коштів від [PERSON] він дійсно писав під тиском, однак доказів щодо примушування його до написання відповідної розписки суду надано не було. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд прийшов до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що позивачка та [PERSON] з 16 січня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, яка є в матеріалах справи. У відповідності до вимог ч.1 ст.202, ч.ч.3, 5 ст.203 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст. 319Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.626, 638 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 717 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно договору дарування від 02 квітня 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом П»ятої Одеської державної нотаріальної контори Мізрахі Е.В., зареєстрованого в реєстрі за №3-784, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дарунок ? частину житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS], який в цілому складається з одного шлакобетонного житлового будинку під літерою «А», загальною площею 66,5кв.м., житловою площею 38,1кв.м., та надвірних будівель та споруд під літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - льох, №1-4 - огорожа, І - мостіння, ІІ - цистерна, розташованих на земельній ділянці площею 621кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. Ця частина житлового будинку належить дарувальнику на праві приватної спільної часткової власності: 7/50 частин - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом П»ятої Одеської державної нотаріальної контори 20.03.2009р. за реєстровим № 1-26, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН», номер запису 18289, в книзі: 4доп-15; 18/50 частин - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом П»ятої Одеської державної нотаріальної контори 20.03.2009р. за реєстровим № 1-31, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН», номер запису 18289, в книзі: 4доп-15. В цьому договорі, який було підписано сторонами, вказано, що сторони при укладенні вказаного договору, володіють достатнім обсягом цивільної дієздатності та діють на підставі вільного волевиявлення, яке відповідає їхній внутрішній волі. Зазначений договір було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 03.04.2009р., про що свідчить витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно. Ні [PERSON], ні [PERSON] вказаний договір не оспорювали та він не був визнаний недійсним. Згідно до письмової угоди про укладення договору, укладеної 23 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] ( покупець) передала в якості доказу укладення та забезпечення виконання договору купівлі-продажу частини будинку, розташованого за адресою - [ADDRESS] [PERSON] (продавець) аванс в розмірі 15400грн., що еквівалентно 2000 дол.США. В цій угоді вказана повна вартість об»єкта, яка складає 154 000грн., що еквівалентно 20 000дол.США; покупець зобов»язується передати власнику будинку залишок суми в розмірі 18 000 дол.США в день оформлення договору по відчуженню вищевказаного об»єкта нерухомості; строк остаточного розрахунку та підписання договору купівлі-продажу (міни тощо) погоджений та визначений сторонами до 05 червня 2009 року. 27 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування ? частини житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS], який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М., зареєстрованого в реєстрі за №577. З тексту договору вбачається, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому глузді, ясній пам»яті та діючи добровільно , без будь яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, домовилися про укладення зазначеного договору. Право власності [PERSON] на ? частину будинку [ADDRESS] було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 28.05.2009р., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Цей договір сторонами не оскаржувався. Після укладення 27 травня 2009 року договору дарування, [PERSON] стала проживати у спірному будинку. Згідно до ст.655 Цивільного кодексу Україниза договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вказувала позивачка в своїй позовній заяві та підтвердив відповідач [PERSON], фактично за придбання ? частини спірного будинку вони сплатили [PERSON] грошові кошти, що підтверджується написаними ним власноручно розпискою від 24.12.2008р., в якій вказано, що [PERSON] отримав від [PERSON] в сумі 8000 дол.США в якості завдатку та зазначено, що договір купівлі-продажу буде укладений після оформлення всіх документів. Згідно письмової розписки від 02 квітня 2009 року [PERSON] отримав від [PERSON] 20 000дол.США за ? частину будинку по [ADDRESS] та вказав, що розрахунок повний. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що жодних коштів за продаж ? частину будинку по [ADDRESS] він не отримував, а вказані розписки були дійсно ним написані, але під тиском позивачки та її чоловіка [PERSON] На питання суду чи оскаржував він, укладений між ним та [PERSON], договір дарування спірної частини будинку, чи звертався до правоохоронних органів і надання з цього приводу доказів, [PERSON] зазначав, що позивачка та відповідач його били, закривали в будинку, підпоювали а потім забрали документи та змусили написати вказані розписки. До правоохоронних органів він не звертався, договір дарування від 02 квітня 2009 року не оскаржував. Крім того, заявляв, що йому було відомо про те, що буде укладатися саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу цієї частини будинку. В матеріалах справи є розписка, складена 27 травня 2009 року [PERSON] про те, що він продав [PERSON] ? частину будинку [ADDRESS] за 20000дол.США. Посилання відповідачки та той факт, що вказана розписка була написана не [PERSON], а позивачкою у справі, спростовується висновком судової почеркознавчої експертизи, проведеної Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз від 12 жовтня 2012р., з якого вбачається, що рукописний текст у наданій на експертизу розписці від 27 травня 2009 року про продаж ? частини будинку за адресою [ADDRESS], який починається і закінчується словами: «Расписка 27.05.2009…» - «[PERSON]» виконаний не [PERSON], а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] у наданій на експертизу розписці від 27.05.2009р. про продаж ? частини будинку за адресою [ADDRESS], розміщений ліворуч від запису «[PERSON]» , виконаний самим [PERSON]. Судовий експерт не зміг дати відповіді на питання щодо виконання тексту досліджуваної розписки про продаж ? частини будинку за адресою [ADDRESS] [PERSON] або іншою особою, оскільки на експертизу не було надано достатньої кількості вільних зразків почерку [PERSON] Іншого клопотання про призначення додаткової або повторної експертизи відповідачкою не заявлялося. Крім того, відповідачкою не заперечувався той факт, що вона дійсно заплатила 20 000 дол.США за придбання ? частини житлового будинку[ADDRESS] і те, що їй було відомо про те, що буде вкладено договір дарування спірної частини будинку. Сторонами не заперечувався той факт, що в день укладення правочинів їм було відомо про те, що буде укладатися договір дарування, оскільки інша частина спірного будинку не була належним чином оформлена, нотаріуси запропонувала укласти договори дарування. Також відповідач [PERSON] заявляв, що він мав намір продати [PERSON] ? частину спірного будинку, оскільки знаходився в зареєстрованому шлюбі з позивачкою, однак продав ? його частину, приховавши від позивачки той факт, що буде укладено договір дарування. Допитана в судовому засіданні свідок відповідачки [PERSON] пояснила, що їй не відомо про те, що було вказано в розписці від 24.12.2008р. щодо отримання [PERSON] авансу від [PERSON], при передачі коштів вона не була присутня, вказану розписку не підписувала, до правоохоронних органів з цього приводу не зверталася, однак їй відомо, що [PERSON] позичив у позивачки 8000 дол.США. Свідок відповідача [PERSON] вказувала на те, що позивачка звернулася до агентства нерухомості «Надежда +» з приводу продажу будинку [ADDRESS] і саме вона займалася цим питанням, однак у зв»язку з тим, що позивачка не була власником будинку, було запрошено [PERSON], який і підписав договір дарування, при цьому була присутня і позивачка, яка і отримала кошти за частину будинку. Свідок відповідачки [PERSON] пояснила, що дійсно у [PERSON] та [PERSON] був намір продати та купити частину будинку, угоду дарування підписав [PERSON], однак свідка при укладенні договору дарування не було. Свідок [PERSON], який є чоловіком [PERSON], пояснив, що дійсно між сторонами мав бути укладений договір купівлі-продажу, кошти в сумі 20 000дол.США отримала позивачка, а [PERSON] підписав договір дарування, оскільки саме він був власником ? частини житлового будинку по [ADDRESS]. Свідок відповідачки [PERSON], яка проживає із [PERSON], вказувала на те, що позивачки застосовувала до [PERSON] фізичну силу, забрала в нього документи, однак це було в червні 2009 року, тобто після укладення договорів, про обставини угоди дарування, укладеної між [PERSON] та [PERSON] їй нічого не відомо. Свідок відповідачки [PERSON] стверджував, що він був присутній при оформленні угоди в агентстві нерухомості, коли [PERSON] передавалися кошти в якості завдатку, також він був присутній при укладенні угоди дарування, де також були позивачка та [PERSON] і їй було відомо, що така угода буде підписуватися. Також вказаний свідок пояснив, що примушування сторін до укладення договору дарування не було. Згідно ст.ст. 60, 63, 65 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до вимог ст.ст.368, 369, 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п.п.43, 44 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерство юстиції України N 20/5, 03.03.2004р., яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, які подаються для нотаріального посвідчення, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, якщо правовстановлювальний документ оформлений на одного із співвласників, нотаріус вимагає письмову згоду інших співвласників. Згода на укладення таких правочинів повинна бути посвідчена нотаріально. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Якщо у згоді на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити тощо спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення договору, нотаріус при посвідченні такого договору зобов'язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій згоді. (розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу). У відповідності до вимог ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Згідно п.п.25,26 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009р. за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Аналізуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що вказані договори дарування є удаваними та фактично є договорами купівлі-продажу, оскільки вони не є безоплатними, так як за ? частину житлового будинку [ADDRESS] продавцям дійсно були передані кошти, а останні в свою чергу передали придбане майно, а отже вказана частина будинку є спільною сумісною власністю позивачки та [PERSON] Таким чином фактично позивачці та [PERSON] належить по ? частині житлового будинку [ADDRESS]. Матеріали справи не містять нотаріально посвідченої заяви позивачки про її згоду на відчуження ? частини житлового будинку [ADDRESS], яка їй належить, а отже договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку [ADDRESS] необхідно визнати недійсним. Що стосується ? частини вказаного будинку, яка належала [PERSON], суд зазначає, що він мав право розпорядитися своєю часткою у спільному майні подружжя та відчужити її [PERSON] Згідно до ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9. Виходячи з роз'яснень п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. вказівка в ч.3 ст.215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Крім того, у п.10 вказаної вище постанови зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з чим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч.1 ст.216 ЦК не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК. Під час судового засідання судом представнику позивача неодноразово у відповідності вимог ст.ст.10,11 ЦПК роз»яснювалося право на необхідність уточнити свої позовні вимоги щодозастосування до сторін двосторонньої реституції, витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] ? частину домоволодіння [ADDRESS] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 20 000дол.США, однак представник позивача відмовилася від запропонованого. У зв»язку з наведеним та фактично допущеною помилкою в редакції пункту 5 позовної заяви, яку суд кваліфікує як вимогу застосування реституції (оскільки реституція передбачає повернення сторін у первісний стан, а в заявленій редакції вказано як на сторони так і на майновий стан, який необхідно відновити) суд відмовляє в задоволенні цієї частини позову. При цьому сторона повинні нести негативні наслідки не вчинення процесуальної дії (не уточнення п.5 позовних вимог), оскільки така вимога не дозволяє суду вирішити спір відповідно ст.ст.1-3 ЦПК України. Суд враховує, що витребування як елемент віндикації, дійсно вказаний у позовних вимогах, але в редакції позову, на якій наполягає представник позивача, не вказано другого елементу віндикації а саме - особу на користь якої необхідно вчинити певні дії. Суд зазначає, що позивач не позбавлений можливості на звернення до суду із віндикаційним позовом щодо витребування майна з чужого незаконного володіння. Посилаючись на викладене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме - підлягають задоволенню вимоги щодо визнання удаваним договору дарування ? частини домоволодіння [ADDRESS], укладеного 02 квітня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], визнання його договором купівлі-продажу; визнання удаваним договору дарування ? частини домоволодіння [ADDRESS], укладеного 27 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], визнання його договором купівлі-продажу; визнання недійсним договору купівлі-продажу ? частини домоволодіння [ADDRESS], укладеного 27 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON]; визнання за [PERSON] права власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS]. В задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial