Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

До Рубіжанського міського суду Луганської області, із позовом до [PERSON] звернувся [PERSON] яким, просив визнати недостовірною інформацію про те, що «[PERSON], набирав людей для угрупування Мозгового», яка була поширена [PERSON] 24 січня 2016 року в телевізійному ефірі каналу ICTV в телепрограмі «Факти тижня з [PERSON]», а також зобовязати [PERSON], протягом тридцяти днів після набрання законної сили рішенням суду, особисто спростувати поширену нею недостовірну інформацію про те, що «[PERSON], набирав людей для угрупування Мозгового», у спосіб її поширення та за її рахунок. Позиція позивача, з урахуванням наданих ним пояснень, полягала у тому, що 24 січня 2016 року, будучи у себе вдома, він переглядав телепрограму «Факти тижня з [PERSON]» на телевізійному каналі ICTV, в якій показали [PERSON], яка знаходячись біля будівлі виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області дала інтервю, в якому дослівно сказала наступне: «[PERSON], він на теперішній час працює головним спеціалістом у відділі з мобілізаційної роботи, ця людина набирала для Мозгового людей з міста Рубіжне, у його так би мовити команду». Позивач вважав, що інформація була поширена саме про нього, [PERSON], оскільки відповідач назвала частину його посади, і було сказано, що саме він набирав людей для угрупування Мозгового, який для нашої місцевості асоціюється з керівником незаконного угрупування, що діяло на території міста Лисичанськ. Що підтверджується і словами ведучої, оскільки вона називала бойовиків «бойовики Мозгового». Тому поширивши таку інформацію, яка є неправдивою, Феленко принизила його і спричинила шкоду його честі, гідності і діловій репутації, при цьому дискредитувавши в його особі органи місцевого самоврядування. До того ж, він зазнав моральних страждань, оскільки йому доводиться постійно виправдовуватись перед знайомими за те, що не скоював. І, оскільки головним вважає те, як поширена інформація була сприйнята оточуючими людьми, позивач вважає необхідним захистити свою честь, гідність і ділову репутацію тим способом, який зазначено у заяві про уточнення предмета позову. Відповідач, у поданих нею письмових запереченнях на позовну заяву, не заперечувала факт того, що давала інтервю, але не підтвердила, що у своєму інтервю вона вела мову саме про позивача і саме про «Мозгового», як бойовика, керівника незаконного угрупування. Зокрема вона зазначила, що у інтервю не йшлось ні про які угрупування, а коли вона говорила про команду, то мала на увазі футбольну команду; коли назвала прізвище «Мозговой», то не називала його імені та по-батькові, оскільки не знала про яких футболістів точно йде мова в інтервю, а інших «Мозговых» вона не знає. Усі претензії вважає надуманими позивачем з метою принизити її чесне ім`я, та відволікти її від суспільної діяльності по контролю над роботою виконавчого комітету, де на сьогодні, на її думку, працює позивач, і працює по контракту, тобто не являється державним службовцем, тому в особі «[PERSON]В.» вона не могла дискредитувати органи самоврядування, і тим більше українську державність. Позиція представника третьої особи полягала у тому, що на телеканалі ICTV, вже на протязі багатьох років транслюється передача «Факти тижня з [PERSON]», у тому числі її трансляція мала місце і 24 січня 2016 року, однак у звязку із тим, що запис такої передачі зберігається тільки 14 днів, відновити її точний зміст сьогодні, телеканал не має можливості. А позивач не довів жодними доказами те, що наведена ним інформація була поширена саме в ефірі телеканалу ICTV, і саме 24 січня 2016 року. Запис наданий позивачем, не містить логотипу телеканалу, а тому це не можна вважати належним доказом поширення передачі саме телеканалом ICTV, і як наслідок, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, за їх не доведеністю. Свідок: [PERSON] ([INFO], місце проживання: [INFO], кімната 44, не працює) дав суду такі показання: Знає [PERSON] особисто, оскільки певний час вони працювали в одній організації. Зокрема, хоча і на різних посадах, і у різних кабінетах, але на одному поверсі у Виконавчому комітеті Рубіжанської міської ради Луганської області, з 2011 по 2016 роки. Другом, по відношенню до [PERSON], себе не вважає. Також, засвідчив суду, що останній працював на посаді начальника чи-то відділу чи чи-то управління по мобілізаційній роботі та надзвичайним ситуаціям, оскільки коли він працевлаштувався на роботу, [PERSON] вже працював, а коли почала працювати місцева рада у новому скликанні, тобто 6 чи 7 місяців назад, він звільнився. Як раз після звільнення, на початку 2016 року (точну дату пригадати не зміг), знаходячись у себе вдома, ввечері, він переглядав телевізор, зокрема, різні новини. І, його увагу звернула на себе телепрограма, яку транслював телеканал «ICTV». Він впевнений у тому, що то був саме телеканал «ICTV», оскільки він бачив логотип телеканалу, тобто надпис «ICTV» на екрані. І хоча його телевізор передбачає можливість його використання для перегляду не тільки телепрограм, які розповсюджуються телеканалами через організації кабельного мовлення, а й для перегляду будь-якої аудіовізуальної інформації, що поширюється у мережі інтернет, в той день він добре памятає, що використовував власний телевізор для перегляду телепрограми «ICTV» і саме через організацію кабельного мовлення, і логотип «ICTV» добре памятає. Пригадати назву телепрограми, яку він дивився по цьому телеканалу він не зміг, але засвідчив суду, що то була підсумкова програма за тиждень, тобто аналіз всіх новин за тиждень, який минув, і він дуже часто його дивиться, по вечорах у неділю, бо саме в цей час цю програму транслює телеканал «ICTV». Сама телепрограма, яку транслював телеканал привернула його увагу через те, що там було показано спочатку площу міста Рубіжне за якою знаходиться Виконавчий комітет Рубіжанської міської ради Луганської області, а потім і сам будинок, в якому розташований названий Виконавчий комітет. Також було показано громадянку міста Рубіжне з прізвищем «Феленко». Точного її імені та по-батькові він не памятає, але точно памятає її прізвище, і як вона виглядає, оскільки з останньою не одноразово бачився у Виконавчому комітеті Рубіжанської міської ради Луганської області, позаяк остання очолює якусь громадську організацію. Його обурили слова громадянки «Феленко» журналісту телеканалу «ICTV» про те, що [PERSON] готував та направляв людей до угрупування Мозгового. І хоча він особисто не має ніяких знайомих з прізвищем «Мозговой», він знає, що на території ЛНР є такий Мозговой, терорист, якого як раз і мала на увазі громадянка «Феленко», але [PERSON] не міг вчиняти такі дії, оскільки він знає його відношення до роботи. Після перегляду інтервю з громадянкою «Феленко», він одразу подзвонив [PERSON], і розповів все що бачив по телеканалу, а також звернув його увагу на те, що це побачила вся Україна. Після демонстрації свідку запису аудіовізуальної інформації, яка міститься у речовому доказі у вигляді лазерного диску, наданого позивачем (а.с.10), названий свідок засвідчив суду, що почуті ним слова російською мовою: «Есть такой [PERSON] ав, он сегодня работает главным специалистом отдела по мобилизационной работе; этот человек набирал для мазгавова людей с Рубежного, ну в его так сказать команду.», говорила саме громадянка «Феленко», він її впізнав. А також засвідчив те, що бачив по телеканалу «ICTV» саме таку аудіовізуальну інформацію, яка була йому продемонстрована, в частині повідомлення вказаного змісту громадянкою «Феленко» дівчині, яка знаходилась поруч із нею. Свідок: [PERSON] ([INFO], місце проживання: [INFO], працює: інспектор Рубіжанського відділу поліції) дав суду такі показання: Знає [PERSON] особисто, оскільки певний час він працював з його дружиною: [PERSON], у місцевому відділенні міліції. Знає, що [PERSON] працює у Виконавчому комітеті Рубіжанської міської ради Луганської області у відділі, який займається звязками із відомствами, які займаються надзвичайними ситуаціями, та силовими структурами. Конкретної дати коли вони познайомились він не памятає, бо це було дуже давно, і його другом себе не вважає. Громадянку «Феленко» знає особисто через те, що вона очолює одну з громадських організацій міста Рубіжне Луганської області. Далі засвідчив, що зранку по понеділках він, майже кожного тижня, оскільки збирається на роботу, дивиться по телевізору телеканал «ICTV», який повторно показує телепередачу, з аналізом новин за тиждень, яку цей же телеканал транслює у неділю ввечері перший раз. Точну назву телепередачі він не памятає, але памятає, що дивився її на початку 2016 року. І хоча його телевізор передбачає можливість його використання для перегляду не тільки телепрограм, які розповсюджуються телеканалами через організації кабельного мовлення, а й для перегляду будь-якої аудіовізуальної інформації, що поширюється у мережі інтернет, в той день він добре памятає, що використовував власний телевізор для перегляду телепрограми «ICTV» і саме через організацію кабельного мовлення, і логотип «ICTV» добре памятає. Впевнений у тому, що то була телепередача, яку транслював саме телеканал «ICTV», оскільки у правому верхньому куті були букви помаранчевого кольору «ICTV». Сама телепрограма притягнула його увагу, оскільки на фоні будинку, в якому розташовано Виконавчий комітет Рубіжанської міської ради Луганської області, він побачив громадянку «Феленко», яка розповіла, що [PERSON] робітник Виконавчого комітету у свій час готував бойовиків для Мозгового. Оскільки він вважає, що йшла мова саме про бойовика «Мозгового», він у день перегляду такої телепередачі, на роботі розповів про побачене дружині [PERSON], [PERSON], і додав, що у нього склалось враження, що мова йшла саме про [PERSON]. Після демонстрації свідку запису аудіовізуальної інформації, яка міститься у речовому доказі у вигляді лазерного диску, наданого позивачем (а.с.10), названий свідок засвідчив суду, що почуті ним слова російською мовою: «Есть такой [PERSON] ав, он сегодня работает главным специалистом отдела по мобилизационной работе; этот человек набирал для мазгавова людей с Рубежного, ну в его так сказать команду.», говорила саме громадянка «Феленко». А також засвідчив те, що бачив по телеканалу «ICTV» саме таку аудіовізуальну інформацію, яка була йому продемонстрована, в частині повідомлення вказаного змісту громадянкою «Феленко» дівчині, яка знаходилась поруч із нею. У попередньому судовому засіданні, яке проводилось судом неодноразово, суд постійно розяснював позивачу, що знаходить своє відображення на диску із записом судових засідань, положення статті 10, частини 1 статті 57, частин 1 та 2 статті 60, статей 131 та 179 Цивільного процесуального кодексу України в аспекті того, що судовий процес базується на принципах змагальності, а суд позбавлений права збирати докази з власної ініціативи; про обовязок саме позивача доводити шляхом подання доказів ті обставини на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, особливо факт поширення інформації про нього, субєкта його поширення і зміст такої інформації; про час, відведений законодавцем для подання суду доказів; та те, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, і що таке предмет доказування. Також, і у попередньому судовому засіданні, і під час розгляду справи по суті, головуючий неодноразово розяснював позивачу положення статей 30, 33 та 35-36 Цивільного процесуального кодексу України в аспекті того, хто може і має бути відповідачем у справах про захист честі, гідності та ділової репутації; що суд не має права з власної ініціативи змінювати відповідача та залучати співвідповідача у справу, це відбувається тільки за клопотанням позивача; і, головне, яке значення може мати розгляд справи за позовом, який предявлено не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом та/або тільки до одного відповідача і звернення позовних вимог тільки до такого, одного відповідача, що власне і окреслює коло предмета доказування у справі. Окремо і неодноразово, суд розяснював позивачу, що він має право на отримання правової допомоги, і зокрема на представництво в суді його інтересів, у тому числі безкоштовно, через центри надання безоплатної правової допомоги, за наявності для цього підстав. Також головуючий розяснював позивачу, з чого складається це право, які наслідки можуть мати місце, якщо позивач не скористається правовою допомогою, та надавав час позивачу для того щоб він міг визначитись щодо реалізації ним такого права. Але позивач правом на представництво його інтересів не скористався, клопотань щодо залучення будь-якої особи співвідповідачем або щодо заміни неналежного відповідача належним не подавав, а у якості доказів, надав суду диск із записом аудіовізуальної інформації, яку за його словами він скопіював з одного з сайтів в мережі інтернет, а також привів суду двох свідків. Як наслідок, суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження показань двох свідків, речового доказу у вигляді лазерного диску, та кожного наявного в матеріалах справи письмового доказу окремо, а також у їх сукупності, зміг встановити тільки наступні обставини: [PERSON] дала інтервю іншій людині, не встановленої особи, у невстановлений день і час, на вулиці, біля будинку в якому знаходиться Виконавчий комітет Рубіжанської міської ради Луганської області (а.с.2-3,9,48, показання свідків, речовий доказ (а.с.10)). Під час цього інтервю, суд вважає доведеним, що [PERSON] повідомила іншій людині, не встановленої особи, таку інформацію російською мовою, яка фонетично звучить так: «Есть такой [PERSON] ав, он сегодня работает главным спициалистом атдела по мабилизационной работе; этот человек набирал для мазгавова людей с Рубежного, ну в его так сказать каманду.» (надалі за текстом цитата або інтервю), (речовий доказ (а.с.10), показання свідків). Вказане інтервю, на початку 2016 року, було випущено в ефірі телевізійного каналу телерадіокомпанії «ICTV» (показання свідків, речовий доказ (а.с.10)). Вказані обставини мають аудіовізуальне підтвердження, узгоджується із показаннями двох свідків, і проти цього не заперечувала відповідач. Що стосується інших обставин, на існуванні яких наполягав позивач, то суд вважає їх недоведеними, позаяк їх неспростовну наявність належними, достовірними та допустимими доказами позивач довести не зміг, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях чи поясненнях позивача, оскільки останні не вважаються доказами, про що суд розяснював позивачу. Зокрема, суд вважає що позивач не зміг довести той факт, що [PERSON] у наведеній цитаті мала на увазі саме його: [PERSON]. По-перше, позивач не подав суду жодних доказів того, що він має прізвище, яке за правилами російської мови вимовляється саме як: «Барадин» або пишеться «Бородин», а вимовляється «Барадин», не підтвердили цього і свідки яких суд допитав за клопотанням позивача. По-друге, а ні у цитаті, і ні в інших відомостях, які містяться у речовому доказі, не міститься відомостей про те, що в інтервю мова йшла саме про [PERSON], який є позивачем у цій справі. Або, що «ав», як букви які прозвучали після прізвища «Барадин» це перші літери саме імені та по-батькові особи, яка українською мовою має прізвище «Бородін». Про те, що відповідач назвала саме прізвище, яке російською мовою прозвучало «Барадин», без імені та по-батькові, відповідач фактично визнала у своїх запереченнях і суд це врахував (а.с.48). Але відповідач не визнала, а позивач не зміг довести того, що коли відповідач надавала інформацію російською мовою і вказала «Барадин», вона мала на увазі людину з прізвищем, яке українською мовою пишеться саме як «Бородін», як іменує себе у позові позивач. Хоча суд і допускає можливість того, що відповідач під літерами «ав» мала на увазі саме перші літери імені та по-батькові фізичної особи з прізвищем «Барадин», це тільки припущення, яке, хоча і ґрунтується на чинному цивільному законодавстві України (зокрема, на положеннях частини 1 статті 28 Цивільного кодексу України). Але суд відзначає, що вказані нормативні положення передбачають, що ім`я фізичні особи, яка є громадянином України, складається з прізвища, власного імені та по-батькові, за загальним правилом. Проте жодних відомостей про те, що мова йшла про фізичну особу «Барадина», який є громадянином України, і про те, що такий громадянин має і прізвище, і ім`я, і по-батькові, в матеріалах справи не має. А в силу положень частини 4 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, які суд розяснював позивачу, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, тому і суд не може вважати встановленим факт того, що у цитаті, де російською мовою прозвучало прізвище «Барадин», відповідач мала на увазі людину прізвище якої російською мовою вимовляється як «Бородин» або українською, як «Бородін», та факт того, що ім`я та по-батькові такої фізичної особи починається з літер А та В, відповідно, і що ця особа є позивачем у справі. І, навіть якщо виходити з того, що «ав» це дійсно перші літери імені та по-батькові особи з прізвищем «Барадин», позивач не довів, що під буквами «ав» відповідач мала на увазі саме «Александр Викторович» або українською «Олександр Вікторович», як і не довів факт того, що в Україні або хоча б у місті Рубіжне Луганської області, існує тільки один громадянин України, який іменується російською мовою як: «Барадин Александр Викторович», і що важливіще, який іменується українською, як: «Бородін Олександр Вікторович», але російською вимовляється як «Барадин Александр Викторович». До того ж, суд вважає, що позивач не зміг довести і той факт, що в цитаті відповідача мова йшла про [PERSON] чи про «Барадина Александра Викторовича» чи про «Бородина Олександра Вікторовича», який працює саме у виконавчому комітеті Рубіжанської міської ради Луганської області, оскільки ні що у цитаті відповідача не це не вказувало, ні власне слова, ні навіть жести, як і не вказувало на те, що назвавши прізвище «Барадин» відповідач мала на увазі людину з прізвищем «Бородін», але просто назвала прізвище такої особи російської мовою, оскільки докази про це також відсутні. Звичайно, суд не міг не узяти до уваги те, що інтервю відбувалось на вулиці біля будівлі Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області, що підтвердили свідки, але суд не може вважати це беззаперечним доказом того, що цей факт автоматично повинен вказувати на те, що у цитаті мова йшла виключно про того «Барадина Александра Викторовича» або «Бородіна Олександра Вікторовича» чи «[PERSON]В.», який працює саме у виконавчому комітеті Рубіжанської міської ради Луганської області через те, що інтервю відбувалось біля цієї будівлі, позаяк для підтвердження наявності такого причинного зв'язку з цими двома фактами, позивачем доказів надано не було. А суд виходить із того, що місце проведення інтервю могло бути обрано випадково, а могло і ні, тобто має місце невизначеність в однозначній наявності причинного звязку між вказаними фактами, а тому власне припущення позивача, доказування на якому не припустимо. Позивач не зміг довести що місце проведення інтервю було обрано не випадково. Також суд вважає, що позивач не зміг довести того, що у цитаті мова йшла про нього [PERSON], на що вказувало посилання у цитаті відповідача на місце його роботи. Позаяк, ні що у цитаті не вказувало на те, що названа посада стосується саме Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області. А сам позивач, не надав суду жодних доказів того, що у названому Виконавчому комітеті була передбачена така штатна посада, яка була названа у цитаті відповідачем: «главный спициалист атдела по мабилизационной работе» і що така посада була тільки одна, і що головне, її займав саме він [PERSON], який є позивачем у справі. Суд узяв до уваги показання свідків в частині того, що позивач працював у Виконавчому комітеті Рубіжанської міської ради Луганської області, але жоден з них не зміг точно назвати назву посади, яку він займав, назву конкретного підрозділу, в якому він займав таку посаду та факт зайняття ним такої посади на момент цього інтервю. І хоча припускати те, що у Виконавчому комітеті Рубіжанської міської ради була посада, із назвою яка назвала відповідач, припускати, що така посада була одна і що тільки позивач її займав, і що інших [PERSON] у цьому органі не працює суд може, але вважати доведеними такі обставини суд не має права, в силу норми закону про недопущення доказування на припущеннях. Те, що відповідач сказавши російською мовою: «мазгавова» мала на увазі людину з прізвищем, яке російською мовою іменується «Мозговой» суд узяв до уваги, оскільки відповідач визнала цей факт у своїх запереченнях, однак суд вважає, що позивач не зміг довести той факт, що у поширеній відповідачем інформації вона мала на увазі саме того «Мозгового», який за поясненнями позивача був керівником незаконного угрупування, яке діяло на території міста Лисичанськ, оскільки жодний доказ, який є в матеріалах справи на це не вказує. Разом з цим, суд не може погодитись і з тим, що у цитаті [PERSON] використовувались такі слова, як: «угрупування» чи російською мовою «групировка», на чому наполягав позивач, оскільки це не підтверджується жодним доказом. Той факт, що в інтервю не могла іти мова ні про яких футболістів, на чому наголосила відповідач, оскільки інший учасник інтервю (тобто не Феленко) неодноразово використовував термін «бойовики», що російською звучало «баивики», на чому наполягав позивач, суд міг би допустити, але позивач не надав суду жодних доказів цього, а суд з наданих йому доказів, самостійно цього встановити не зміг. Тут суд виходить із того, що позивач не врахував особливостей наданого ним речового доказу, оскільки будь-яка аудіовізуальна інформація може складатись з різних частин різних аудіовізуальних творів; свідки підтвердили суду, що бачили тільки частину аудіовізуальної інформації, хоча наданий позивачем запис містить й іншу аудіовізуальну інформацію; слова відповідача могли бути взяті частково, тобто можуть бути «вирваними з контексту»; суд не може з огляду на предмет доказування встановлювати чи мало місце поширення інформації про нього іншими фізичними чи юридичними особами, оскільки свої вимоги позивач звернув тільки до [PERSON]. Що стосується самого речового доказу, то суд використовував його на предмет наявності відомостей, які підтверджують доводи позивача, але з мотивів викладених вище, суд констатує, що цього не достатньо для підтвердження усіх обставин, на існуванні яких наполягав позивач. Беручи до уваги названий доказ, суд не погоджується з доводами представника третьої особи щодо неможливості його використання, оскільки цей доказ стосувався предмета доказування у справі; був отриманий позивачем з відкритих джерел; для суду не має жодних доказів, які мають наперед встановлену силу чи доказів, які ємають виключний характер для доведення певного факту, за виключенням випадків, прямо встановлених законом. Суд вважає помилковими аргументи представника третьої особи в частині того, що зміст передачі, яку телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та не змінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій) можна довести тільки записом, який зроблено такою телерадіоорганізацією та зберігається у неї. Оскільки положення частини 4 статті 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» на які посилався представник третьої особи, в дійсності, не містять таких положень, ними лише унормовано обовязок телерадіоорганізації зробити запис і зберігати його протягом 14 днів. Суд може погодитись тільки із тим, що отримавши запис передачі, зроблений самою телерадіоорганізацією позивачу було б легше доводити факти поширення інформації певною організацією чи певною особою у певний час, певним способом, з певним змістом. Проте не маючи такого запису, вказана норма права, не позбавляє позивача права доводити обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог іншими засобами доказування, що ним і було зроблено. Однак, ні речовий доказ, ні показання свідків, як окремо узяті, так і у їх сукупності не містять відомостей, які могли б переконати суд у наявності тих обставин, окрім встановлених судом, на які посилався позивач. Суд не міг залишити поза своєї уваги показання свідків, і не залишив, але незважаючи на велику кількість наданих суду відомостей, ті обставини, що входили до предмету доказування вони доводять тільки частково. Свідки не змогли надати суду відомості про точний день, час і назву тієї телепередачі частиною якої була досліджувана судом аудіовізуальна інформація. Однак суд вважає переконливими відомості надані свідками щодо того, де відбулось поширення підтвердженої судом інформації [PERSON], якого змісту була ця інформація (з урахуванням речового доказу), той факт, що саме [PERSON] поширила таку інформацію як мінімум одній особі. Разом з цим суд констатує, що предметом позову [PERSON] є вимога саме до [PERSON], і у своєму обґрунтуванні позивач вважає, що саме вона порушила його право, тому питання щодо поширення інформації іншими особами, наприклад каналом «ICTV» і можливе порушення ним права позивача до предмету доказування у цій справі не входить, і саме тому, суд це питання і не вирішував. Однак, із встановлених і доведених позивачем обставин, які входять до предмету доказування вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] виник цивільно-правовий спір, в якому позивач вважає, що його особисті немайнові права, зокрема на повагу до його честі, гідності та ділової репутації (право на добре імя) порушуються, і порушуються саме відповідачем. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 3 Конституції України честь і гідність людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При цьому, частина перша статті 28 Конституції України, частина друга статті 297 та частини перша статті 299 Цивільного кодексу України гарантують право кожного на повагу до його гідності і честі та недоторканість ділової репутації. З огляду на положення статті 270 та 299 Цивільного кодексу України честь, гідність та ділова репутація є різновидами особистих немайнових прав кожної людини, захист яких здійснюється способами, встановленими главою третьою Цивільного кодексу України, а також іншими способами відповідно до змісту конкретного особистого немайнового права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення (частина друга статті 275 Цивільного кодексу України). Позивач вважаючи що про нього особисто, відповідачем була поширена недостовірна інформація, якою порушуються його особисті немайнові права на повагу честі, гідності та недоторканість ділової репутації, обрав спеціальні способи захисту у вигляді спростування недостовірної інформації (у тому числі попереднє визнання судом поширених відомостей такими, що не відповідають дійсності). Відповідно до положень частини першої статті 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з положеннями частини четвертої та сьомої статті 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, при цьому у такий же спосіб, у який вона була поширена. З огляду на наведені нормативно-правові положення, виникнення права конкретної фізичної особи на спростування інформації, у тому числі як способу захисту порушеного права (з попереднім визнанням поширених відомостей такими, що не відповідають дійсності), залежить від наявності факту поширення недостовірної інформації, при чому саме про цю, конкретну фізичну особу, і такий факт повинен довести саме позивач. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», зокрема в абзаці другому пункті 15 розяснив, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також, що не менш важливо, в іншій формі хоча б одній особі. З урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає, що позивач зміг довести суду належними, достовірними та допустимими доказами факт того, що саме громадянка [PERSON], яка є відповідачем у цій справі, мала бесіду (інтервю) з іншою особою, під час якої повідомила їй встановленого судом змісту інформацію, тобто поширила її. Отже, позивач зміг довести факт поширення [PERSON] певної інформації, але довести, що поширена нею інформація стосується саме його [PERSON], позивача у цій справі, останній не зміг. Як вже вказувалось, з огляду на розяснення Пленуму Верховного Суду України, які надані у пункті 18 вказаної вище постанови від 27 лютого 2009 року №1, саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем про нього. Разом з цим, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Отже, підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації є доведеність наявності усіх чотирьох зазначених обставин. При цьому, доведеність тільки однієї першої обставини у вигляді поширення інформації, і не доведеність другої, зокрема, що поширена інформація стосується саме позивача, має вирішальне значення. Оскільки наступні обставини знаходяться у залежності від наявності факту поширення інформації і її поширення саме про позивача. А тому відсутність цієї другої обставини у вигляді поширення інформації саме про позивача є достатньою та самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у справі про захист честі, гідності та ділової репутації. Таким чином, зважаючи на те, що позивач не зміг довести належними, достовірними та допустимими доказами факт того, що поширена відповідачем інформація такого змісту: «Есть такой [PERSON] ав, он сегодня работает главным специалистом отдела по мобилизационной работе; этот человек набирал для мазгавова людей с Рубежного, ну в его так сказать команду.» була поширена саме про нього, суд вважає, що право на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, відповідачем не порушено, а тому право на спростування недостовірної інформації (у тому числі попереднє визнання судом поширених відомостей такими, що не відповідають дійсності) у позивача не виникло. І тому у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити у повному обсязі. Оскільки позов не підлягає задоволенню у повному обсязі, стягненню з відповідача, понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору, з огляду на положення частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають. Тобто підстави для розподілу судових витрат відсутні. Отже,

Outcome: dismissed