Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась [PERSON] з позовом в якому просить: - надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий багаторазовий виїзд за межі території України до Федеративної Республіки Німеччина, місто Мосбах, малолітньої дитині [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , з обов`язковим поверненням дитини на територію України щорічно в період з 20 грудня до 20 січня, з 01 липня до 31 липня; - надати дозвіл [PERSON] на оформлення та видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я малолітньої [PERSON] , [INFO] , без згоди (нотаріально посвідченої) батька [PERSON] ; - надати дозвіл [PERSON] на отримання візи до Федеративної Республіки Німеччина малолітньої [PERSON] , [INFO] , без згоди (нотаріально посвідченої) батька [PERSON] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 16 квітня 2010 року по 29 травня 2015 року . Від шлюбних відносин у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10.01.2017 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] та встановлено місце проживання дитини разом з матір`ю. Позивач зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] ». Після реєстрації шлюбу позивач переїхала на постійне проживання до свого чоловіка [PERSON] , до Німеччини, на що отримала згоду від держави прибування. Її чоловік, [PERSON] громадянин Федеративної Республіки Німеччина, постійно проживає в місті Мосбах, офіційно працевлаштований, має стабільний дохід від свого бізнесу, має на праві власності нерухоме майно, та бере на себе зобов`язання фінансувати та оплачувати всі витрати необхідні для позивача та її дочки. Позивач звернулась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд доньки [PERSON] до її постійного місця проживання в Німеччині, проте її звернення залишились поза увагою та зі сторони відповідача заявлені таки вимоги, яки роблять виїзд дитини не можливим. Позивач вказує, що їх з відповідачем донька [PERSON] , бажає проживати у повноцінній сім`ї, разом із матір`ю та батьком. Дитина неодноразово перебувала в Німеччині, та знайома з новим чоловіком матері, та з членами його родини. Дівчинка має в будинку вітчима свою кімнату, оснащену всім необхідним для життя на навчання. Відносини з вітчимом - [PERSON] у дитини добрі. Вітчим цікавиться життям дитини, постійно спілкується з дитиною за допомогою відео зв`язку. Дитина бажає переїхати в Німеччину до родини своєї матері, яку вважає своєю рідною сім`єю. Вона (позивач) разом з чоловіком забезпечує дитині повний і гармонійний розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Позивач вважає, що дозвіл на виїзд дитини за межі території України без згоди батька не позбавляє останнього права брати участь у вихованні та житті дитини, відвідувати її та спілкуватись. Для виконання цієї цілі позивач згодна відмовитись від аліментів, які відповідач сплачує на користь дитини (2000,00 грн. в місяць) та приїжджати з дитиною до України щорічно на новорічні свята та літом, під час канікул дитини. Оскільки вирішити спір в позасудовому порядку не можливо, так як відповідач відмовляється добровільно надати дозвіл на виїзд дитини, позивач була вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримала викладені в позовній заяві обставини та просила задовольнити в повному обсязі заявлені вимоги. Відповідач надав відзив на позов (а.с.79-83) в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі, вважає, що його дитину намагаються незаконно вивезти за кордон. Вказує, що має бути врахована думка його доньки, оскільки їй виконалося десять років і вона вже може сформувати свою думку. Якщо буде встановлено, компетентними органами, що його дитина може виїхати за межи України, на відповідний термін, і що з нею буде усе гаразд, то він, як батько, безумовно заперечувати не буде. При цьому, в судовому засіданні відповідач не заперечував щодо вимог про оформлення та видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон та отримання візи на ім`я його малолітньої дочки [PERSON] . Представник третьої особи надала заяву в якій просила розгляд справи провести без її участі, з урахуванням прав та інтересів дитини (а.с.116). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволеною з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 16 квітня 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 06 травня 2015 року було розірвано (а.с.9,10). Сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.08.2010 року (а.с.11). У зв`язку з реєстрацією, розірванням шлюбу, позивач змінювала прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб, рішенням суду про розірвання шлюбу (а.с.12,13,14). Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10.01.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.03.2017 (а.с.15-17, 19-21), з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2000,00 гривень щомісячно, а також визначено постійне місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Після реєстрації шлюбу позивач переїхала на постійне проживання до свого чоловіка [PERSON] , до Німеччини, на що отримала згоду від держави прибування (а.с.113-115) Дозвіл на проживання [PERSON] в Німеччині дійсний до 06.09.2023 (а.с.115). Чоловік позивача [PERSON] громадянин Федеративної Республіки Німеччина, постійно проживає в місті Мосбах, офіційно працевлаштований, має стабільний дохід від свого бізнесу, має на праві власності нерухоме майно. Цей факт підтверджується копією Додаткового листа про отримання візи на мові оригіналу та перекладу з німецького на українську мову, оригіналами на перекладами на українську мову документів, які підтверджують матеріальне становище чоловіка позивача (а.с.22-52, 55-60). Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 04 грудня 2017 року по справі №501/2002/17, було надано дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] за межі України, без згоди та супроводу батька строком з 23 грудня 2017 року до 30 грудня 2017 року (а.с.53-54). Згідно довідки служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради (а.с.117) 10 листопада 2020 року, головним спеціалістом служби у справах дітей Лісіциною О.М. було проведено опитування малолітньої [PERSON] , [INFO] , у присутності її бабусі [PERSON] , з метою встановлення думки дитини щодо надання згоди на виїзд за кордон без згоди батька. В результаті бесіди встановлено, що [PERSON] мешкає з бабусею за адресою: [ADDRESS] . Мама [PERSON] на теперішній час мешкає у Німеччині зі своїм другим чоловіком [PERSON] . Зі слів дівчинки, вона неодноразово була у мами в Німеччині. У будинку, де мешкає її мама з вітчимом, для дівчинки є окрема дитяча кімната, особисті речі, іграшки. Вітчим та його родичі, а саме рідна сестра та мати, відноситься до дівчинки дуже добре. [PERSON] дуже хоче жити з мамою та вітчимом у Німеччині, але вона не в змозі до них поїхати, так як її рідний батько [PERSON] не надає їй на це згоди. Дівчинка не пам`ятає коли в останній раз вона бачила свого рідного батька. Зі слів дівчинки, її батько приходив до неї з негативною енергією та якимось претензіями, і це дівчинці не дуже подобається. Батько не бажає, щоб [PERSON] мешкала у Німеччині і всіляко перешкоджає цьому. Коли дівчинці виповнилось 10 років, батько її навіть не привітав з днем народження, не зателефонував. Батько дівчинки їй ніяк не допомагає, не купує подарунків, речей, продуктів харчування, все купує бабуся, на ті гроші, що присилає мама з закордону. Дівчинка не бажає спілкуватись з батьком, так як він створює багато проблем та передає до неї негативну енергію. [PERSON] дуже б хотіла жити разом зі своєю мамою та вітчимом у Німеччині . В судовому засіданні 14 грудня 2020 року, в присутності психолога, також було проведено опитування малолітньої [PERSON] , [INFO] , в ході якого встановлено думку дитини, а саме: [PERSON] мешкає разом з бабусею, а її мама на теперішній час мешкає у Німеччині з чоловіком. [PERSON] дуже хоче жити з мамою та вітчимом у Німеччині, але вона не в змозі до них поїхати, так як її рідний батько [PERSON] не надає їй на це згоди. Дитина з рідним батьком не спілкується. [PERSON] дуже хотіла б жити разом зі своєю мамою та вітчимом у Німеччині. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яку ратифіковано ВРУ 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно ст.313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України громадян України», та відповідно до п.2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ №57 від 27 січня 1995 року, встановлено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Підпунктом 3 п.2-2 вказаних Правил передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до Постанови КМУ №231 від 31.03.1995 року «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі, того з них, з ким проживає дитина. За наявності заперечень одного з батьків, документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Згідно ч.1 та ч.2 ст.155 Сімейного Кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності і батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У Постанові від 04.07.2018 року у справі №712/10623/17 (провадження №14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №235/139/16-ц (№6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Частинами 1,2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Врахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст.12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. З огляду на те, що не надання згоди відповідачем на виїзд дитини за кодон суперечить її інтересам, оскільки в Республіці Німеччина постійно проживає мати малолітньої [PERSON] , [PERSON] , з якою суд визначив місце проживання малолітньої дитини, виходячи виключно з інтересів дитини, та з урахуванням думки самої дитини, суд дійшов висновку, що тимчасове перебування за кордоном малолітньої [PERSON] , поруч з рідною матір`ю, сприятиме гармонійному розвитку дитини, забезпечить гідний рівень її життя, необхідний для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, тому позовні вимоги є обґрунтованими, та підлягають задоволенню.

Outcome: approved