Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 18.05.2016 року звернулась позивач із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що вона та відповідач були засновниками Малого Приватного підприємства «Свято», в якому відповідач виконував функції директора. На зборах засновників було прийнято рішення продати нежиле приміщення загальною площею 138 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Приморський, 1а, вартістю 221\~000,00 грн. Однак, після продажу приміщення грошові кошти, котрі надійшли на рахунок МПП «Свято» не були розділені між учасниками та позивачу не було передано 55\~136,44 грн., що відповідало її частці 24% у статутному капіталі підприємства. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2011 року відповідача було звільнено від відповідальності за скоєний злочин, передбачений ч.2 ст. 367 Кримінального кодексу України на підставі акту амністії, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2012 року. Позивач зазначає, що до цього часу грошові кошти повністю не повернуто відповідачем, а лише сплачено на її користь 19.05.2010 року 53\~040,00 грн., у звязку з чим позивач просить стягнути на її користь матеріальну шкоду в розмірі 335\~537,34 грн. з урахуванням індексу інфляції та моральну шкоду, яку позивач оцінює в 500\~000,00 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив застосувати до вимог позивача наслідки спливу строку на звернення до суду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, враховуючи такі обставини. Судом, зокрема з постанови Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2011 року встановлено, що 17.10.2006 року МПП «Свято» в особі директора [PERSON] уклало з ПП «Лагуна-К» договір купівлі-продажу приміщення загальною площею 138 кв. м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Приморський, 1а, вартістю 221 000,00 грн., які було перераховано на розрахунковий рахунок МПП «Свято». Разом з тим, [PERSON], будучі директором підприємства, не забезпечив перерахування виручених від продажу обєкту нерухомості грошових коштів [PERSON], в загальному розмірі 53040 гривень. Надаючи правову кваліфікацію виниклим правовідносинам, суд зазначає, що між сторонами виникле грошове зобовязання, яке випливає з передабеченого законом обовязку розподілу прибутку між засновниками підприємства пропорційно до їхніх часток у складеному капіталі. Оскільки після продажу належного МПП «Свято» нерухомого майна, відповідач, діючий як директор, грошові кошти позивачу не перерахував, у відповідача виникло грошове зобовязання у вигляді обовязку повернення грошової суми пропорційної до частки позивача в підприємстві МПП «Свято». Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2011 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, внаслідок акту амністії на підставі п. «г» ст. 1, 6 Закону України «Про амністію» від 08.07.2011 року, припинивши провадження по справі в силу п. 4 ч.1 ст. 6 КПК України, ст. 44 КК України. Судом встановлено такі обставини: 17.10.2006 року МПП «Свято» в особі директора [PERSON] уклало з ПП «Лагуна-К» договір купівлі-продажу приміщення загальною площею 138 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Приморський, 1а, вартістю 221 000,00 грн., які було перераховано на розрахунковий рахунок МПП «Свято». [PERSON] внаслідок халатного відношення до виконання своїх службових обовязків спричинив [PERSON] збитки в розмірі 53\~040,00 грн. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.12.2012 року зазначене рішення залишено без змін. Враховуючи встановлені судом обставини під час розгляду кримінальної справи, суд зазначає, що розмір невиконаного відповідачем зобовязання становить 53 040,00 грн. Таким чином, суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що її частка від продажу приміщення мала грошовий еквівалент в 55\~136,44 грн. Враховуючи обставини справи, суд зазначає, що між сторонами виникло грошове зобовязання. Так, згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Обовязок щодо виконання зобовязання в частині передання на користь позивача грошових коштів в розмірі 53 040,00 грн. від продажу майна виник у відповідача 17.10.2006 року, однак, як встановлено з пояснень сторін, грошові кошти в розмірі 53 040,00 грн. були передані позивачу лише 19.05.2010 року. Таким чином, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо застосування до відповідача відповідальності за неналежне виконання грошового зобовязання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Таким чином, суд вважає, що 3% річних та інфляційні нарахування підлягають стягненню на користь позивача за період з 17.10.2006 року по 19.05.2010 року. Суд погоджується з доводами відповідача, що позивачем не надано належного розрахунку заборгованості. Суд вважає, що заборгованість складається з 3% річних в розмірі 5\~569,20 грн., інфляційних втрат в розмірі 46\~796,51 грн., що разом становить 52\~338,71 грн. Крім того, в матеріалах справи міститься апеляційна скарга відповідача на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 28.09.2016 року про вжиття заходів забезпечення позову, з тексту якої вбачається, що відповідач погоджується з нарахуванням заборгованості протягом зазначеного періоду в розмірі 52\~338,71 грн. Разом з тим, відповідач заявив про застосування позовної давності до вимоги про стягнення матеріальної шкоди. Згідно з ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Так, проаналізувавши доводи позивача, беручи до уваги посилання відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для поновлення позовної давності, зважаючи на похилий вік позивача, смерть її чоловіка та сина, скрутне матеріальне становище. Зазначені фактори у сукупності беззаперечно негативно впливають на загальний стан особи, що відносить на задній план усвідомлення необхідності дотримання строків позовної давності. Вирішуючи питання щодо поновлення строку, суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ільхан проти Туреччини» правило встановлення обмежень доступу до суду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. Враховуючи обставини справи, суд вважає поважними причини пропуску позивачем позовної давності, що в свою чергу є підставою для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 52 338,71 грн. Оскільки позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, випливають з факту вчинення злочину, а не у звязку з невиконанням грошового зобовязання, суд вважає за доцільне задовольнити вказані позовні вимоги частково. Задовольняючи вказану позовну вимогу частково, суд зазначає, що звільнення відповідача від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію» не може бути підставою для відмови в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки таке звільнення відбулось не з реабілітуючих підстав. Згідно ч.1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду предявити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Згідно ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право предявити його в порядку цивільного судочинства. В разі предявлення такого позову, суд має керуватись положеннями ЦК України стосовно відшкодування моральної шкоди. Так, згідно ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, а також те, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Суд, враховуючи обставини справи, погоджується з доводами позивача, що внаслідок вчинення злочину відповідачем, їй завдано моральної шкоди, яка полягала в душевних стражданнях, яких позивач зазнала у звязку з перенесеним сильним психологічним стресом, що призвело до порушення звичного укладу особистого життя, нормальних життєвих звязків. Однак, виходячи із вимог засад розумності та справедливості, суд вважає оцінену компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 500\~000,00 грн. занадто завищеною, та вважає можливим її стягнення в розмірі 30\~000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи ставки судового збору, які діяли на час звернення позивача до суду, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави належну до сплати суму судового збору в розмірі 551,20 грн. за вимоги майнового характеру та 551,20 грн. за вимогу немайнового характеру, що разом становить 1102,40 грн.

Outcome: partial