Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вказаним позовом звернувся представник позивача та просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 60 від 02 червня 2008 року, укладеним між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON], у розмірі 375225 гривень 38 копійок звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки від 02 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2435, а саме: ●на житловий будинок [ADDRESS], - зазначений на плані під літерою «А», житловою площею 32,8 квадратних метри, загальною площею 51,4 квадратних метри, сарай під літерою «Б», льох під літерою «В», колодязь № 1, огорожу № 2, шляхом його продажу публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (ЄДРПОУ: 19017842) від свого імені будь - якій особі - покупцю за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні на цей вид майна ціни на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час його реалізації у порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з наданням публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський Акціонерний Банк» всіх прав продавця; ●на земельну ділянку площею 0,0744 гектари, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] цільове призначення якої: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, шляхом його продажу публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (ЄДРПОУ: 19017842) від свого імені будь - якій особі - покупцю за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні на цей вид майна ціни на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час його реалізації у порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з наданням публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський Акціонерний Банк» всіх прав продавця; Позовні вимоги обґрунтовував невиконанням відповідачем своїх зобов'язань по кредитному договору, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед банком в розмірі 375225 гривень 38 копійок. Кредитний договір був забезпечений іпотекою у вигляді житлового будинку [ADDRESS], - зазначений на плані під літерою «А», житловою площею 32,8 квадратних метри, загальною площею 51,4 квадратних метри, сарай під літерою «Б», льох під літерою «В», колодязь № 1, огорожу № 2, та земельною ділянкою площею 0,0744 гектари, розташованою за тією ж адресою, яка має кадастровий номер [NUMBER] цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В судове засідання представник позивача не з'явився, через канцелярію суду подав заяву у якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити. В судовому засіданні відповідач та її представник проти задоволення позову заперечили, свої заперечення мотивували тим, що заборгованість по кредитному договору становить не 375225 гривень 38 копійок, а 91800 гривень, так як в 2013 році між нею та позивачем укладено мирову угоду, за умовами якої валютний кредит був переведений у гривневий, а тому розрахунки позивача щодо розміру заборгованості неправильні. Крім того, 07 червня 2014 року набрав чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому не може бути накладено стягнення на належні їй на праві власності об'єкти нерухомості. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. У судовому засіданні встановлено, що між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] 02 червня 2008 року укладено кредитний договір під № 60, за умовами якого позивач надав, а відповідач отримав 8 672 євро, під 14 відсотків річних для придбання у власність будинку по вулиці [ADDRESS] та земельної ділянки загальною площею 0,0744 гектари, яка має кадастровий номер [NUMBER] цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 12-19). Відповідно до частини 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 1.3. кредитного договору кредит надано строком до 01 червня 2018 року. Розрахунок відсотків за користування кредиту здійснюється у валюті кредиту щомісячно (п. 2.4.2. кредитного договору). За обслуговування кредиту встановлено щомісячну плату в розмірі 65 гривень 25 копійок (п. 1.4.1. кредитного договору). Згідно з умовами п. 2.5.1. кредитного договору відповідач зобов'язувався щомісячно до дати, встановленої у графіку, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумі не меншій суми чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів, інших платежів, встановлених в графіку. Відповідно до п. 3.2.12. кредитного договору позивач має право стягувати з відповідача неустойку за невиконання чи неналежне виконання умов договору. Згідно з п. 3.3.3. відповідач зобов'язана щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з умовами, визначеними п. 2.5.1 кредитного договору. Сплачувати відсотки за користування кредитними коштами, сплачувати кошти, передбачені п. п. 1.4.1., 2.3. кредитного договору. За умовами п. 4.4 кредитного договору за кожний випадок невиконання або неналежного виконання зобов'язань, передбачених п. п. 3.3. (крім підпунктів 3.3.2. та 3.3.3.) кредитного договору, відповідач повинен сплатити позивачу штраф у розмірі п'яти відсотків від суми кредитних коштів, передбачених в п. 1.1 договору. Пунктом 4.5. кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів, за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату плати за обслуговування кредиту, згідно умов договору, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 20 відсотків від суми неповерненого кредиту та/або несплачених відсотків, плати за обслуговування кредиту, строк виконання яких настав. Рішенням Миронівського районного суду Київської області 29 травня 2013 року у цивільній справі ЄУН 371/465/13-ц, задоволено позов публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до [PERSON], стягнуто з останньої заборгованість по кредитному договору від 02 червня 2008 року № 60, в розмірі 137811 гривень 78 копійок (а.с.109). Рішення суду набрало законної сили 21 червня 2013 року (а. с. 109). Із розрахунку заборгованості за кредитним договором № 60 (а.с.10-11) вбачається, що, незважаючи на зазначене рішення суду, відповідач не виконує своїх зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку із чим станом на 03 червня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 375225 гривень 38 копійок, яка складається із: 8011,88 євро - заборгованість по основній сумі кредиту (за курсом НБУ 28,027290 станом на 03.06.2016); 4808,09 євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами кредиту (за курсом НБУ 28, 027290 станом на 03.06.2016); 5154,79 гривні - заборгованість за комісією по обслуговуванню кредиту; 10733,55 гривні - штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка); Частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України). Згідно з ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Комісією відповідно до підпункту б) абзац другого пункту 2.4 глави 2 розділу II Правила бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 18.06.2003 № 255, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 липня 2003 року за № 583/7904, є плата за послуги банку. Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 177 та ч. 2 ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Згідно з ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судове рішення у цивільній справі від 18.12.2009 № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність станом на 03 червня 2016 року у відповідача перед позивачем заборгованості по кредитному договору від 02 червня 2008 року № 60 в загальному розмірі 375225 гривень 38 копійок. При цьому, суд не бере до уваги доводи відповідача та її представника, що в 2013 році між нею та позивачем було підписано договір, яким валюту кредиту змінено із євро на гривню, оскільки в супереч вимог ст. 60 ЦПК України, вона не надала доказів, які підтверджують її доводи про це. Відповідно до листа позивача, наданого на виконання ухвали суду від 07 лютого 2017 року про витребування доказів, банк повідомив про відсутність мирової угоди між ним та відповідачем, якою змінено валюту кредиту. Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Згідно з ст. 575 Цивільного кодексу України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. З метою забезпечення виконання відповідачем своїх зобов'язань по кредитному договору від 02 червня 2008 року № 60, між ним та позивачем 02 червня 2008 року укладено договір іпотеки. Відповідно до п. 2.1 договору іпотеки предметом іпотеки є житловий будинок [ADDRESS], - зазначений на плані під літерою «А», житловою площею 32,8 квадратних метри, загальною площею 51,4 квадратних метри, сарай під літерою «Б», льох під літерою «В», колодязь № 1, огорожу № 2 та земельну ділянку площею 0,0744 гектари, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 31-36). Згідно з п. 4.1.6 договору іпотеки у разі порушення відповідачем зобов'язань за кредитним договором, позивач має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, а у разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Частиною 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Якщо предметом іпотеки є два або більше об'єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя (ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Із п. 2.3. договору іпотеки вбачається, що сторонами оцінено вартість будинку та господарських споруд, які є предметом іпотеки, у 58080 гривень, а земельну ділянку в 51000 гривень (разом 109080 гривень). З огляду на те, що відповідач не виконав свої зобов'язання за кредитним договором від 02 червня 2008 року № 60, внаслідок чого в нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 375225 гривень 38 копійок, а тому вимога про звернення стягнення на будинок із господарським будівлями і спорудами та земельну ділянку, які є предметом іпотеки та оцінені в 109080 гривень є законною обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Верховний Суд України 09 вересня 2014 року у справі № 3-71гс14 дійшов висновку, що згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент розгляду справи № 922/3658/13 рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2009 р. у справі № 27/362-09 не було виконано, а предмет іпотеки не реалізовано, і відповідно, погашення вимог Кредитора за рахунок іпотеки не відбулося. Отже, зобов'язання відповідача за кредитним договором не припинилися, право вимоги Банку про повернення кредиту і сплату процентів залишалося дійсним і підлягало судовому захисту. Покладаючи в основу рішення висновок про подвійне стягнення, суд касаційної інстанції не врахував, що за змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України. Забезпечувальне зобов'язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України і в постанові від 03 лютого 2016 року по справі № 6-1080цс15. Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпеченого зобов'язання. Суд не бере до уваги доводи відповідача та її представника, що у зв'язку із набранням чинності 07 червня 2014 року Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути накладено стягнення на предмет іпотеки, зокрема на належні їй на праві власності будинок із відповідними господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, виходячи з наступного. Усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права постановою від 01 липня 2015 року у справі № 6-345цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Викладена правова позиція Верховного Суду України міститься у постанові, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, тому є обов'язковою до застосування судом під час розгляду цивільних справ з аналогічних питань. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 5628 гривень 38 копійок, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями № 174611 від 16 червня 2016 року та № 100298 від 08 серпня 2016 року (а.с. 1-2). Понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 1, 11, 14-16, 177, 192, 509, 524, 530, 533, 549, 550, 551, 611, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 3, 7, 33 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: approved