Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з вимогами (згідно заяви від 22.06.2015 року - а/с 20) про поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] шляхом визнання за позивачкою право власності на ? частку нежитлового приміщення №55н, загальною площею 63,3 кв.м., розташованого у будинку 3-а, корпус 6 на проспекті Маршала Жукова у місті Одесі, та залишення за [PERSON] права власності на іншу ? частку зазначеного приміщення. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON], у судовому засіданні позов підтримала та наполягала на його задоволенні, обґрунтовуючи вимоги тим, що зазначене приміщення було отримане у власність відповідача згідно договору інвестування у період знаходження у шлюбі з позивачкою, тому є спільним майном подружжя і підлягає розподілу у рівних частках, шляхом визнання права власності на ? частку за кожним із співвласників. Представник відповідача - [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги не визнавала у повному обсязі, вважаючи, що на її думку зазначене приміщення є особистою власністю [PERSON], який інвестував власні кошти в її будівництво. Тривалість розгляду справи повязана із значним часом витраченим на забезпечення доказів, та передачею справи від одного складу суду до іншого, у звязку із тривалою тимчасовою непрацездатністю судді. Суд, проаналізувавши пояснення учасників процесу у судовому засіданні та надані сторонами докази, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав: У судовому засіданні встановлені наступні обставини: [PERSON] та [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі з 06.02.2010 року по 16.09.2014 року ( рішення про розірвання шлюбу від 05.09.2014 року а/с 11). Відповідно до додаткової угоди №4 договору №2 від 10.01.2006 року « об інвестуванні у будівництво загально-житлового комплексу» батько позивачки [PERSON] 01.09.2011 року передав права та обовязку інвестора нежитлового приміщення , розташованого на технічному поверсі над квартирою №55 у загально-будівному комплексі в мікрорайоні «А»-«Б» Таірова на перехресті вулиць 25-ої Чапаївської дивізії і проспекту Маршала Жукова у м. Одесі (а/с7). Додатковою угодою №5 до договору №2 від 10.01.2006 року визначена вартість вищевказаного нежитлового приміщення 93280 грн., що складає суму інвестиції, та повинна бути внесена до 25.06.2012 року (а/с ). Сам договір №2 інвестування будівництва спірного нежитлового приміщення був укладений 01.01.2006 року між СУ-463 ВАТ « Черноморгідробуд» та [PERSON] (а/с ) та у подальшому, згідно додаткової угоди від 14.06.2011 року право інвестування було передано позивачкою своєму батьку з урахуванням сплачених 9000 грн. (а/с ). Після виконання умов договору інвестування №2 від 10.01.2006 року відповідачем, тобто сплати вартості обєкту згідно умов договору, 05.12.2012 року актом прийму-передачі нежитлове приміщення було передане [PERSON] для подальшого оформлення права власності ( а/с 8). 01.11.2013 року нежитлове приміщення було отримане у власність [PERSON] відповідно до свідоцтва на право власності (а/с 9). З урахуванням того, що сукупність доказів по справі у вигляді договору інвестування від 10.01.2006 року, та додаткових угод і акту прийму-передачі обєкта, дозволяє прийти до висновку, що зазначене у свідоцтві нежитлове приміщення №55н, розташоване у будинку 3-а, корп. 6 по проспекту Маршала Жукова у м. Одеси, загальною площею 63,3 кв.м., є саме тим обєктом інвестування, загальною вартістю 93280 грн., яке зазначено у договорі інвестування №2 від 10.01.2006 року, як нежитлове приміщення, розташоване на технічному поверсі над квартирою №55 у загально-будівному комплексі в мікрорайоні «А»-«Б» Таїрова на перехресті вулиць 25-ої Чапаївської дивізії і проспекту Маршала Жукова у м. Одесі, суд вважає доведеним у судовому засіданні, що саме спірне нежитлове приміщення, яке знаходиться у власності відповідача було предметом інвестування згідно договору №2 від 10.01.2006 року. Таким чином у судовому засіданні на думку суду доведене, що нежитлове приміщення за адресою: м. Одеса, проспект Маршала Жукова, будинок 3-а, корп..6, приміщення № 55н, загальною площею 63,3 кв.м., та загальною вартістю 93280 грн., було придбано відповідачем у власність у період шлюбу з позивачкою. З боку відповідача та його представника до судового засіданні не надано жодного доказу того, що виконання договору інвестування було проведене за власні кошти. У відповідності до вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно частин першої та другої статті 60 Сімейного Кодексу України ( надалі СК) - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя,у відповідності до вимог ч.2 ст. 61 СК. Враховуючи вищенаведене спірний обєкт нерухомості визнається судом спільною сумісною власністю подружжя. Статтею 63 СК закріплено принцип рівності прав чоловіка та дружини на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 70 СК передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно вимог ч. 1, 4 ст. 71 СК майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У даному випадку суд, приймає до уваги, що спірний обєкт нерухомості знаходиться у спільної сумісної власності подружжя з рівними правами, тому при виділі ідеальної частки кожному з подружжя належить по ? частини нежитлового приміщення. При розгляді даної справи судом, враховується і позиція Верховного Суду України, який уп.25 постанови пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року звернув увагу судів на те, що вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, необхідно застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоднен з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Позивачу належить виключне право обирати спосіб захисту порушених прав, у тому числі і способом визначення частки спільного майна, і суд, враховуючи судову практику Вищого спеціалізованого суду України, по розгляду аналогічних справ ( Ухвала ВССУ від 12.12.2012 року по справі №2/2605/3278/12) вважає доведеним вимоги про поділ спільного сумісного майна шляхом визнання права власності на ? частку за кожним з подружжя. На підставі викладеного та

Outcome: approved