Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

до Кремінського районного суду Луганської області звернувся [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням, мотивуючи його тим, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В даному житловому будинку зареєстровано відповідача [PERSON] - особу з якою він не має жодних родинних стосунків. В 2019 році відповідач виїхав з села Боровеньки Кремінського району Луганської області, зв`язок з ним втрачений, його адреса позивачу не відома. Відповідач більше двох років не проживає в його житловому будинку, самостійно виписуватись не бажає, його особистих речей в будинку не має. У зв`язку з тим, що відповідача зареєстровано в житловому будинку позивач не може повноцінно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Тому позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні належним йому житловим приміщенням житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 10 червня 2021 року ухвалою судді Кремінського районного суду Луганської області було відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання. 10 серпня 2021 року ухвалою Кремінського районного суду Луганської області було закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд у справі. Інших процесуальних дій не вчинялося. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв, клопотань або відзиву не подавав. У зв`язку із повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання, та від якого не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, причини неявки ним не повідомлені, відзиву на позов не подано, а позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за наявними у справі доказами (у заочному порядку). Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, дійшов наступних висновків. Свідок [PERSON] повідомила, що знає [PERSON] та [PERSON] , з приводу останнього знає, що він фактично не проживає за адресою [ADDRESS] десь з 2019 року, тоді бачила його в останній раз, знає, що [PERSON] був зятем позивача, але розлучився з його дочкою роки 2-3 тому. Свідок [PERSON] повідомив суд, що знайомий з позивачем та відповідачем по справі, підтримував з ними сусідські відносини, знає, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з березня 2019 року. Одного разу бачив його в с. Боровеньки за адресою де живе мати [PERSON] , точної адреси не пам`ятає. Знає, що [PERSON] був зятем позивача, знає що його дочка розлучилась з [PERSON] та поїхала жити до іншого міста, це було десь два з половиною роки тому, після цього [PERSON] і виїхав з вищезазначеної адреси. Свідок [PERSON] вказала, що проживає за адресою: [ADDRESS] , є сусідкою позивача. Знає, що в лютому 2019 року [PERSON] , який був зятем позивача, виїхав з будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки з дружиною у них були погані відносини, вони розлучились. З травня 2020 року за зазначеною адресою мешкає родина [PERSON] . Як вбачається з договору купівлі - продажу житлового будинку, посвідченого 12.07.2007 року приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Луганської області, зареєстрованого в реєстрі за №1531, [PERSON] є власником житлового будинку з будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 6-8). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Боровеньківської сільської ради (Вих. №76 від 03.03.2021 року), за адресою: [ADDRESS] зареєстрована одна особа [PERSON] (згідно господарської книги №3 за 2021 - 2025 роки стор. 17-19, № об?єкта погосподарського обліку 01021). Громадянин [PERSON] за місцем реєстрації не проживає на протязі останніх двох років (а. с. 9). Згідно довідки про реєстрації місця проживання особи Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (Вих. №7286 від 31.05.2021 року), з 03.02.2014 року по теперішній час [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 15, 21). Інших доказів надано суду не було. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб. У відповідності до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику станом нв справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Велика Палата у своїй постанові від 13 жовтня 2020 року по справі №447/455/17 провадження № 14-64цс20 зазначила, що нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За положеннями статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Водночас Верховний Суд увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції. Разом із тим, встановивши, що права позивача порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власника житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача, з яким після розірвання шлюбу залишилася проживати донька, тому відповідач як колишній член її сім`ї втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом його сім`ї. Таким чином інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього власника житла та колишнього члена сім`ї, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном. Отже припинення права користування житловим приміщенням колишнього власника та члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] був зятем позивача, однак станом на момент розгляду справи судом не є членом сім`ї власника житлового будинку та не має з ним жодних родинних відносин, не проживає за зазначеною адресою понад два роки. Суд зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу). Відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Таким чином суд, безпосередньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що відповідач [PERSON] , як особа, яка станом на момент розгляду справи не є членом сім`ї власника та понад два роки відсутня за місцем реєстрації, не має права на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу по справі на праві приватної власності. Як вбачається із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до квитанції №25 від 26.03.2021 року [PERSON] сплатив через філію Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» (ТВБВ №10012/026) судовий збір к розмірі 908,00грн. (а.с. 1). А відтак, з огляду на задоволення позовних вимог у повному обсязі, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved