Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики посилаючись на те, що 16 липня 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 136 800 грн., які зобовязався повернути до 30 квітня 2017 року. Однак у зазначений строк відповідач кошти не повернув. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 136 800 грн., та суму сплаченого судового збору. Клопотань про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, до суду не надходило. Відзив на позовну заяву та зустрічний позов відповідачем не подано. Згідно ч. 2 ст. 274 та ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши обставини справи та перевіривши наявні у справі докази суд дійшов наступних висновків. Встановлено, що 16 липня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 136 800 грн., строком на 57 місяців, які зобовязався повернути до 30 квітня 2017 року, що підтверджується доданою до матеріалів справи розпискою. У вказаний строк відповідач борг не повернув, прохання позивача про добровільне повернення боргу ігнорує. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. На підставі ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості, в розмірі 136 800 грн., підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судового збору у розмірі 1 368 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved