Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-30 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява[PERSON] до [PERSON] як законного представника неповнолітнього [PERSON], третя особа - Оленівська сільська рада Магдалинівського району Дніпропетровської області про усунення перешкод користування житловим приміщенням. Позивач посилається на те, що вона є власником житлового будинку по [ADDRESS]. В будинку позивача зареєстрований її онук - [PERSON], [INFO], але фактично він проживає зі своєю матір'ю - [PERSON] по [ADDRESS]. Позивач зазначає, що неодноразово зверталася до останньої з проханням зняти з реєстрації місця проживання її сина, але безрезультатно. Через реєстрацію в будинку сина відповідача у 2018 році, позивачеві відмовили у наданні субсидії. Позивач вважає, що реєстрація місця проживання в будинку іншої особи, порушує її права як власника. На підставі наведеного, позивач прохає визнати неповнолітнього [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням та усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом зняття з реєстрації місця проживання. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечила проти позову, зазначивши, що її син зареєстрований у відповідно до законодавства за місцем проживання свого батька, інше житло у її неповнолітнього сина відсутнє. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що житловий будинок і господарські споруди, які знаходяться по [ADDRESS], є приватною власністю [PERSON] (а. с. 10-11). В довідці, виданій Оленівською сільською радою № 534 від 11.06.2018 року значиться, що [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але фактично за даною адресою не проживає (а. с. 12). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Як вбачається з довідки виданої Оленівською сільською радою № 182 від 31.08.2018 року [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але фактично проживає [ADDRESS]. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З матеріалів справи вбачається, що в житловому будинку позивача прописана неповнолітній, яку позивач просить визнати такою, що втратила право на користування житловим будинком [ADDRESS]. Однак, жодного висновку з даного приводу щодо доцільності визнання дитини такої, що втратила право користування житловим приміщенням від Служби у справах дітей позивачем суду не надано. Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Реєстрація неповнолітнього [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] була вчинена за згодою всіх членів сім'ї, і це надає можливість батькам неповнолітньої дитини реалізовувати права на виховання, навчання та лікування своєї дитини за місцем реєстрації - у дитячих садочках, школах, лікарнях, тощо. В судовому засіданні встановлено та не заперечувався факт того, що мати дитини та неповнолітній [PERSON] не має свого житла та не може відповідно і забезпечити реєстрацію своєї дитини - неповнолітнього сина [PERSON] на теперішній час, а тому, в разі зняття неповнолітньої дитини з реєстраційного обліку в квартирі тягне позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дитини, тобто, це суперечить інтересам дитини. Виходячи з наведеного, суд вважає, що вимоги про визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири за даних конкретних обставин направлено всупереч інтересів неповнолітньої дитини, а тому, суд, не може визнати обґрунтованими вимоги позивача. Згідно із статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Крім того, у відповідності до ст. 29 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. ст. 5, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 1, 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», постанови КМ України від 24.09.2008 року N 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини», орган опіки та піклування здійснює захист майнових та житлових прав дітей, а дозволи на відчуження майна співвласниками чи користувачами якого є діти, надає лише за заявою батьків дітей або осіб, що їх замінюють на підставі закону та за заявою відповідних документів. За таких обставин суд вважає, що позові вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed