Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернувся з позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 лютого 2021 року до участі у справі залучено третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Слов`янської міської ради. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що він є власником будинку [ADDRESS] , який належить йому на підставі договору дарування від 17 квітня 2017 року. На теперішній час у вищезазначеному будинку зареєстровані відповідачі по справі: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які не є власниками вказаного будинку та фактично в будинку не проживають тривалий час, з 01 листопада 2019 року. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою та їх особистих речей в будинку не має, однак вони не бажають знятися з реєстрації місця проживання в будинку. Вважає, що оскільки відповідачі у спірному будинку не проживають більше року, не несуть витрати по утриманню будинку та не приймають участі у спільному побуті, добровільно не бажають знятися з реєстрації місця проживання в будинку, то даний спір може бути вирішено в судовому порядку. Просить суд позбавити права користування будинком [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач [PERSON] ( [PERSON] ) в судовому засіданні вимоги позивача [PERSON] не визнала та пояснила, що позивач [PERSON] є її чоловіком з яким вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 1994 року. Вона була зареєстрована в будинку [ADDRESS] з 1996 року, а їх діти, які також є відповідачами по справі, з моменту народження: [PERSON] , [INFO] , у 1999 році та [PERSON] , [INFO] , у 2007 році. Спірний будинок поділений на дві половини та має два окремі виходи, в одній половині вона проживала з позивачем та дітьми, в іншій батьки позивача. Так вони проживали в будинку до зими 2019 року. Взимку позивач відключив опалення, тому вона, за нестерпних умов проживання, змушена була забрати дітей та виїхати проживати до матері. У квітні 2020 року вона повернулася до будинку, однак позивач змінив замки у вхідних дверях, тому вона не може проживати у будинку. Крім того, позивач з восени 2020 року проживає з іншою жінкою. Зараз відповідач винаймає інше житло, власного житла у неї та дітей не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання не звився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє позовних вимог щодо предмету спору Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради в судове засідання не з`явився, до суду надано заяву, в якій міський голова Лях В.М. просить суд розглянути справу у відсутності представника органу опіки та піклування та при розгляді справи врахувати наданий висновок органу опіки та піклування. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є дружиною брата відповідача, знає, що [PERSON] та [PERSON] з моменту одруження проживали в будинку [ADDRESS] . Будинок поділений на дві частини, має два виходи. В одній половини проживали його батьки, в іншій вони. У шлюбі вони перебували приблизно 25 років, та останні два роки їх сімейні стосунки погіршилися. [PERSON] виганяв свою сім`ю з будинку, влаштовував сварки. Зимою 2019 року [PERSON] прийшла з дітьми до матері, оскільки [PERSON] виключив опалення. У матері вона перебувала до весни, а коли повернулася додому у квітні 2020 року, то він змінив всі замки та вона не змогла потрапити в будинок, тому на даний час вимушена проживати в найманому житлі. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням та про виселення. Відповідно до Договору дарування житлового будинку, посвідченого 17 квітня 2001 року приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В., [PERSON] належить будинок [ADDRESS] . Право власності зареєстровано в КП БТІ м. Слов`янська. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач є єдиним власником будинку [ADDRESS] , право користування якого просить позбавити відповідачів. Відповідачі по справі є членами сім`ї позивача, а саме: [PERSON] дружина, [PERSON] син та [PERSON] дочка. Відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 26.01.1996 року, про що свідчить Довідка № 22-15/12, видана 05 січня 2021 року Центром надання адміністративних послуг м. Слов`янська. Відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 01 березня 2002 року, про що свідчить Довідка № 22-15/20, видана 05 січня 2021 року Центром надання адміністративних послуг м. Слов`янська. Відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 26 травня 2007 року, про що свідчить Довідка № 22-15/13, видана 05 січня 2021 року Центром надання адміністративних послуг м. Слов`янська. Відповідачі в будинку не проживають з 01 листопада 2019 року, що підтверджується Актом № 327 від 11 грудня 2020 року складеним керівником мікрорайону «Словважмаш» [PERSON] у присутності сусідів: [PERSON] , [PERSON] . Також, в судовому засіданні визнано та підтверджено факт не проживання з листопада 2019 року відповідачем [PERSON] та її дітей, в будинку [ADDRESS] . Разом з тим, в судовому засіданні також встановлено, що відповідачі не проживають в будинку з зими 2019 року не з власної волі, оскільки позивач чинить їм перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS] , а саме він відключив опалення у будинку та змінив замки вхідних дверей, що також підтверджено поясненнями свідка [PERSON] , які суд прийняв до уваги, як належний доказ по справі, оскільки такі пояснення свідка не суперечать наданими суду позивачем доказами та узгоджуються з поясненнями відповідача [PERSON] , яка суду пояснила, що вона вимушена була покинути з дітьми спірний будинок, оскільки позивач взимку відключив опалення, а коли повернулася у квітні 2020 року, то не змогла відчинити двері, позивач змінив замки. Таким чином, в ході судового засідання встановлено, що відповідачі [PERSON] та її неповнолітня дитина [PERSON] , а також [PERSON] в будинку [ADDRESS] , не мешкають з поважних причин з листопада 2019 року та зберігають в будинку свої речі. Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь - яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Таким чином, саме орган опіки та піклування, враховуючи вищезазначене, повинні стояти на сторожі прав дитини. З висновку органу опіки та піклування Слов`янської міської ради «Про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням», вбачається, що враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини від 31 березня 2021 року, орган опіки та піклування Слов`янської міської ради вважає, що дитина [PERSON] , [INFO] , не може бути позбавлена права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно зайають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Згідно ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтями\~156,\~64 ЖК України, визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї має право вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Аналіз вище зазначених норм дає підстави для висновку про те, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки, а припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічний висновок зробив Верховний суд 21 квітня 2021 року під час розгляду цивільної справи № 81/810/19, у Постанові якої зазначив, що розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені\~статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Крім того слід зазначити, що відповідач [PERSON] заперечувала факт добровільного припинення користування спірним будинком, оскільки в судовому засіданні вказала, що позивач з листопада 2019 року відключив опалення в будинку в якому вона проживала з дітьми та на даний час в будинку знаходяться її речі, та змінив замки у дверях будинку, тому вони не можуть вільно користуватися будинком. Суд вважає необхідним зазначити, що при розгляді даної справи необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на житловий будинок та право користування цим будинком відповідачами, які вже не є членом його сім`ї, проте зареєстровані у цьому будинку, проживають в ньому майже 20 років та іншого житла не має. Крім цього, позивачем не було доведено факт добровільної відсутності відповідачів у спірному житловому будинку більше одного року та без поважних причин. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання [PERSON] , [PERSON] та її неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, не підлягають задоволенню, оскільки припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) в даному випадку не позбавляє відповідачів, права користування займаним приміщенням, оскільки в даному будинку зберігаються речі відповідачки, а їх відсутність у спірному житловому приміщенні викликана з поважних причин, оскільки позивач змінив замки вхідних дверей в будинку, чим перешкоджає користуватися будинком [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed