Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~ До Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , третя особа: [PERSON] , Юридичний департамент Одеської міської ради в особі управління державної реєстрації в якій просить: - витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2059216251101). - стягнути з відповідача на користь Одеської міської ради сплачений судовий збір у розмірі 3153,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що 03.08.2020 \~ \~ \~ \~року прокуратура Одеської області листом від 27.07.2020 року № 05/3-226вих-20 повідомила, що 17.03.2020 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Також повідомлено про те, що право власності зареєстровано на підставі розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року № 219743, свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2011 року та технічного паспорту від 18.03.2020 року. Відповідно до інформації, наданої департаментом міського господарства Одеської міської ради та комунальним підприємством «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради, вказана квартира не приватизована, свідоцтво про право власності на житло від 26.01.2011 року та розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року не оформлялось та не видавалось. Отже, спірна квартира вибула з комунальної власності м. Одеси поза волею власника - територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. У зв`язку із тим, що прокуратурою копії зазначених листів виконавчих органів Одеської міської ради не надано, юридичним департаментом Одеської міської ради проведено додаткову досудову роботу, за результатами якої підтвердилась надана прокуратурою інформація. 21.08.2020 \~ \~ \~ \~року комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради листом від 12.08.2020 року № 3783-02/169 повідомило, що право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано. 12.08.2020 \~ \~ \~ \~року департамент архівної справи та діловодства Одеської міської ради листом від 10.08.2020 року № 2804-11.1-29 повідомив, що надати копію розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року № 219743 та копію свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2011 року № [NUMBER] немає можливості у зв`язку з тим, що вказані документи на зберігання до департаменту не надходили. Водночас, зазначив, що вказані документи можуть зберігатись в комунальному підприємстві «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради. 04.09.2020 \~ \~ \~ \~року комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради листом від 28.08.2020 року № 371/0109 повідомило, що згідно з комп`ютерною базою даних квартира [ADDRESS] , не приватизована, свідоцтво про право власності не видавалось. Таким чином, територіальна громада м. Одеси спірну квартиру будь-яким особам не виділяла, правовстановлюючі документи не оформлювались, а отже квартира [ADDRESS] вибула з володіння власника (територіальної громади м. Одеси) не з її волі, а іншим шляхом. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.08.2020 року № 218991800 вбачається, що на підставі розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року № 219743, свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2011 року № 3-27773 та технічного паспорту від 18.03.2020 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності від 17.03.2020 року № 36035575, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20.03.2020 року № 51723002 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2059216251101). Таким чином, внаслідок проведення реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі підроблених чи/або документів, які не є правовстановлюючими, остання незаконно вибула із комунальної власності м. Одеси. Тобто, [PERSON] набула у власність квартиру без відповідної на те правової підстави, а тому на мала права її відчужувати третім особам. Втім, [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON] (договір купівлі-продажу від 25.03.2020 року № 160). Відповідно до Реєстру на підставі зазначеного договору купівлі-продажу зареєстровано право власності на спірну квартиру за [PERSON] . Представник позивача вважає про те, що квартира [ADDRESS] , незаконно вибула із комунальної власності, також зазначає про те, що запис про право власності від 17.03.2020року № 36035575 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20.03.2020року індексний номер рішення: 51723002 є незаконними. У судове засідання з`явився представник Одеської міської ради Танасійчук І.М., позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. У судове засідання відповідач [PERSON] та його представник адвокат Хайнак В.Д. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. У судове засідання треті особи [PERSON] та представник юридичного департаменту Одеської міської ради не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. В матеріалах справи міститься відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Хайнак В.Д. в якому просив позов залишити без задоволення (а.с.93-105). Вивчивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача, суд вважає про те що позов є обґрунтованим є доказаним, тому підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено про те, що юридичний департамент Одеської міської ради було повідомлено листом прокуратура Одеської області № 05/3-226вих-20 від 03.08.2020 року про те, що 17.03.2020 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Право власності зареєстровано на підставі розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року № 219743, свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2011 року та технічного паспорту від 18.03.2020 року. Відповідно до інформації Департаменту міського господарства та комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» вказана вище квартира не приватизована, свідоцтво про право власності на житло від 26.01.2011 та розпорядження органу приватизації № 219743 від 26.01.2011 не оформлялось та не видавалось. Отже, зазначене нерухоме майно вибуло з комунальної власності поза волею власника - територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. В подальшому, 25.03.2020 на підставі договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право приватної власності останнього на зазначену квартиру. (а.с.20). Згідно листа № 3783-02/169 від 12.08.2020 року комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради встановлено про те, що право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.23). З листа № 2804-11.1-29 від 10.08.2020 року департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради листом вбачається про те, що надати копію розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року № 219743 та копію свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2011 року № [NUMBER] немає можливості, у зв`язку з тим, що вказані документи на зберігання до Департаменту не надходили. Водночас, зазначив, що вказані документи можуть зберігатись в комунальному підприємстві «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради (а.с.24). З листа комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради № 371/0109 від 28.08.2020 року вбачається про те, що згідно з комп`ютерною базою даних квартира [ADDRESS] , не приватизована, свідоцтво про право власності не видавалось (а.с.22). Таким чином, територіальна громада м. Одеси спірну квартиру будь-яким особам не виділяла, правовстановлюючі документи не оформлювались, а отже квартира [ADDRESS] вибула з володіння власника (територіальної громади м. Одеси) не з її волі, а іншим шляхом. До суду надійшла з управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради копія реєстраційної справи № 2059216251101, що зберігається в електронній формі, на об`єкт, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.72-90). З вищевказаної реєстраційної справи № 2059216251101 вбачається про те, що на підставі розпорядження органу приватизації від 26.01.2011 року № 219743, свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2011 року № 3-27773 та технічного паспорта від 18.03.2020 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності від 17.03.2020 року № 36035575, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20.03.2020 року № 51723002 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2059216251101) (а.с.83,84-85), що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.08.2020 року № 218991800(а.с.17-19). Судом встановлено про те, що 25.03.2020р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоус І.О., зареєстровано в реєстрі за № 160 (а.с.86), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 204932630 від 20.03.2020р. (а.с.89-90). За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Відповідно до п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеві ради представляють інтереси територіальної громади. З метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів та відповідно до ст. 60 зазначеного Закону здійснюють повноваження власника майна територіальної громади м. Одеси. Відповідно до ст. 31 Закону Української PCP «Про власність», чинного на момент виникнення у Одеської міської ради права власності на спірний об`єкт, до державної власності в Україні належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону УРСР «Про власність» суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Згідно з вимогами п. 5 постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 року «Про введення в дію Закону УРСР «Про власність» Раді Міністрів України було доручено забезпечити за участю Кримської АРСР, а також виконавчих комітетів обласних рад народних депутатів розмежування майна між власністю Української PCP та власністю відповідно Кримської АРСР, міста Києва та інших областей. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною власністю)» було затверджено перелік державного майна, яке передається у власність адміністративно - територіальних одиниць (комунальну власність), а також встановлено перелік державного майна, яке залишається в загальнодержавній власності. На підставі Постанови КМУ від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ затверджені Перелік державного майна, що передано у власність Одеської обласної ради, та Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування. Згідно з п. 1 розділу «Житлово-комунальне господарство» вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів. Відповідно до акту приймання - передачі державного майна в комунальну власність міста Одеси по галузі житлово-комунальне господарство від 18.02.1992 року, складеного на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ, обласне управління житлового-комунального господарства передало, а управління житлово-комунального господарства м. Одеси прийняло у комунальну власність м. Одеси майно. Відповідно до зведеної відомості житлового та нежитлового фонду місцевих рад було передано 15,5 тис. будівель. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною 2 статті 324 ЦК України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, якими він користується на власний розсуд (частина 1 статті 317 та частина 1 статті 319 ЦК України). Разом з тим, статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України регламентовано принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно частини 1 статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Приписами статті 388 ЦК України регламентовано правові засади витребування майна від добросовісного набувача. Частиною 1 наведеної статті визначено, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Крім того, пунктом 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (надалі - постанова Пленуму) встановлено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 26 Постанови Пленуму визначено також, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те. що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Суд вважає, що відповідач [PERSON] є добросовісним власником квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки він не знав та не мав можливості знати, що особа, яка продала вищевказану квартиру не мала права її відчужувати. Цивільний Кодекс України передбачає як одні зі способів захисту порушених прав віндикацію або реституцію. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому, власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), «задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними». Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У даному випадку судом встановлено, що Одеська міська рада ніяких намірів та дій щодо відчуження квартири [ADDRESS] , не вчиняла, спірна квартира вибула з її володіння поза її волею шляхом вчинення третьою особою [PERSON] неправомірних дій щодо відчуження неналежну їй квартиру. При таких обставинах, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову шляхом витребування спірного майна від останнього набувача [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При таких обставинах, позовні вимоги Одеської міської ради до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , Юридичний департамент Одеської міської ради в особі управління державної реєстрації про витребування майна підлягають задоволенню. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь прокуратури підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 3153 грн. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved