Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

До Межівського районного суду звернулась [PERSON] із заявою про встановлення факту смерті її батька [PERSON], [INFO], який помер у себе вдома за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заяви заявниця посилається на те, що 14 листопада 2015 року у себе вдома за адресою: [ADDRESS] помер її батько [PERSON], який народився у с. Старе-Тимошкіне Аксубаївського району Татарстан та був зареєстрований за вказаною адресою. Після смерті батька вона звернулася до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Межівського районного управління юстиції Дніпропетровської області, оскільки вона на цей час зареєстрована у [INFO], щодо видачі свідоцтва про смерть батька [PERSON], але їй повідомили, що надане нею лікарське свідоцтво про смерть форми 106/у, затвердженої наказом охорони здоровя Донецької Народної Республіки від 09.01.2015 року № 12, яке видане медичним закладом на тимчасово окупованій території України (центром первинної медико-санітарної допомоги № 5 м. Макіївка) не визнається документом, який є підставою для проведення державної реєстрації смерті в Україні. Заявниця [PERSON] у судове засідання не зявилась, надавши заяву про розгляд справи в її відсутність. На задоволенні заяви наполягає. Представник заінтересованої особи - відділу державної реєстрації актів цивільного стану Межівського районного управління юстиції Дніпропетровської області у судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи в її відсутність, проти задоволення заяви не заперечує. Проаналізувавши зібрані у справі докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. У відповідності до ч. 6 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та п. 7 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5 державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та п. 1 глави 5 Розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 підставою для проведення державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: 1) якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; 2) встановлення у судовому порядку факту смерті; 3) звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У відповідності до ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Згідно з п.11 ч.1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Зі змісту заяви, свідоцтва про смерть, лікарського свідоцтва про смерть № 620 від 14 листопада 2015 року, довідки про причину смерті, встановлено, що смерть [PERSON], [INFO], мала місце 14 листопада 2015 року [ADDRESS] (а.с.16, 17). Суд вважає, що юридичний факт, який просить встановити заявниця, знайшов повне підтвердження у судовому засіданні і його об'єктивність не викликає в суду сумніву. Встановлення даного факту має для заявниці юридичне значення - дозволяє їй отримати спадщину. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені заявницею, не компенсуються, залишаються за нею.

Outcome: approved