Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON], та відповідно до позовних вимог просив: поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності, визнавши за ним право особистої власності на квартиру за адресою [ADDRESS], а також визнати позивача позикодавцем за договором позики від 04.04.2011 р. № 1564 в частині п'ятдесяти відсотків вартості позики, тобто 25 000 долларів США, а також іпотекодержателем за іпотечним договором від 04.04.2011 р. № 1565 р. в частині п'ятдесяти відсотків вартості предмета іпотеки; стягнути з відповідачки сплачений судовий збір. При цьому посилаючись на те, що в період шлюбу до моменту фактичного припиненим шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства сторони набули достатню кількість матеріальних благ, а також квартиру та адресою [ADDRESS]. Позивач вказує, що на теперішній час не вирішене питання спільної сумісної власності, а саме квартири, придбаної у період шлюбу, щодо поділу якої, згоди між сторонами не досягнуто, а також порозділені кошти від наданої в інтересах сім'ї іпотеки. 24 травня 2018 року відповідач - [PERSON] надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого, просила відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на невідповідність фактичних обставин, обставинам, викладеним у позові. Також вказала, що спірна квартира була придбана нею за власні кошти. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач - [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 21 січня 2005 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено шлюб, зареєстрований другим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Хортинського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис №18. 09.08.2005 року в позивача та відповідача народився спільний син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Хортинського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 622. 04.04.2011 р. на ім'я [PERSON] зареєстровано іпотеку (номер запису 14124556) від 04.04.2011 р, у якій вона виступає як іпотекодержатель. Під заставу в цій іпотеці іпотекодавцем (боржником по основному зобов'язанню) заставлено квартиру за адресою: [ADDRESS]. 30.11.2012 р. у позивача та відповідача народився спільний син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 10749. 24.04.2014 року на підставі свідоцтва про право власності за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. До відповідача за договором про відступлеппя права від 05.04.2016 р. № 499 перейшли права іпотекодержателя за договором позики від 04.04.2011 р. № 1564 та іпотечним договором від 04.04.2011 р. № 1565, засвідчених нотаріально, з позичальником: [PERSON] на суму 400 000,00 грн., що в еквіваленті складало на момент підписання договору 50 000,00 доларів США. Тобто, іпотекодавець: [PERSON] винен дружині кошти - 50 000,00 доларів США або заставлену квартиру за адресою: [ADDRESS], яка була придбана [PERSON] 04.03.2011 р. на підставі договору купівлі-продажу від 04.03.2011 р. № 4355254 в Державному реєстрі правочинів. Договір було укладено в інтересах сім'ї. Щодо позовних вимог в частині визнання позивача позикодавцем за договором позики від 04.04.2011 р. № 1564 в частині п'ятдесяти відсотків вартості позики, тобто 25 000 долларів США, а також іпотекодержателем за іпотечним договором від 04.04.2011 р. № 1565 р. в частині п'ятдесяти відсотків вартості предмета іпотеки суд зазначає наступне. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Як зазначено у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Суд, також, враховує правову позицію Верховного Суду України по справі № 6-612цс15. Так, норми СК України у статях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім'я було зареєстровано право власності на таку річ. Презумпція права спільної сумісної власності існує доти, доки у суді не доведено інше кимось із подружжя. Згода Позивача, як чоловіка Відповідача на укладення вказаних договору позики та іпотечного договору і свідчить про те, що майно та гроші, згода на розпорядження якими надавалась, є спільною сумісною власністю подружжя, як це зазначено за текстом згода, оскільки до повноважень нотаріуса при вчиненні вказаної нотаріальної дії входило посвідчення факту згоди [PERSON] на здійснення його дружиною правочину, а не визначення джерела походження грошових коштів. Суд критично ставиться до доводів [PERSON] про повний розрахунок за договором позики та іпотеки, станом на дату ухвалення рішення, припинення іпотеки не відбулося. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [NUMBER] від 01.06.2018 р. квартира за адресою: [ADDRESS] значиться як предмет іпотеки за іпотечним договором серія та номер 1565, виданий 04.04.2011 р.. видавник: приватний нотаріус [PERSON]; Крім того, підставою внесення запису в реєстр є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер: 29211723 від 12.04.2016 року іпотекодавець: [PERSON], іпотекодержатель: [PERSON]. Дані про державну реєстрацію припинення іпотеки в реєстрі відсутні. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, придбано квартиру [ADDRESS], під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, що свідчить про те, що в силу ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України вищезазначене нерухоме майно є спільним майном подружжя. Однак, відповідного висновку дійшов ВСУ при розгляді справи №6-2641 цс 15 про поділ майна подружжя, а саме, у черговий раз, було підтверджено сформовану правову позицію щодо незастосування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в шлюбі. Тобто, сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів пава спільної сумісної власності подружжя. В постанові від 07 вересня 2016 року, справа № 6-801 цс 16, Верховний суд України дійшов до висновку, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, на підтвердження того, що спірну квартиру [PERSON] придбав на особисті кошти до матеріалів справи долучено наступні письмові докази: -копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що належала позивачу на підставі Договору Дарування від 29.12.2005 року; -копію довідки про доходи [PERSON] за період з вересня 2007 року по квітень 2011 року, посвідчену керівником ПрАТ «Одеський коньячний завод» [PERSON] Таким чином, позивачем доведено суду, сплату грошових коштів та вищезазначені факти сторонами в справі не спростовано. Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу. 3 огляду на вказану норму закону вбачається, що гроші за які згодом було придбано квартиру - є особистими коштами [PERSON] Разом з цим, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до п.24 постанови ВСУ від 21.12.2007 №11 не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З огляду на вказані норми чинного законодавства, вбачається, що хоча вказана квартира і була придбана під час шлюбу, проте гроші на її придбання належали особисто [PERSON], як наслідок і квартира, належить останнньому на праві особистої приватної власності. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Станом на сьогоднішній день, у позивача з відповідачем склались протилежні погляди на розпорядження вказаною квартирою, що зумовлене не визнанням відповідачем права особистої приватної власності на квартиру, що в свою чергу позбавляє позивача можливості вільно реалізовувати своє право власності. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Вказаний спосіб захисту полягає в констатації перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на вказану квартиру, що в свою чергу дає можливість вільно реалізовувати належні їй права як власника. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач довів в суді свої позовні вимоги. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved