Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

До суду звернувся заявник із заявою про встановлення факту смерті. Заяву мотивував тим, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є спадкодавцем заявника, на час смерті живих родичів не має. Маючи в наявності свідоцтво про смерть, виданий 31.07.2020 року відділом запису актів цивільного стану Слов?яносербського районного управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки, заявник звернуся до Драбівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), проте заявнику було відмовлено у проведені державної реєстрації смерті [PERSON] через відсутність належних документів, що підтверджують факт його смерті. І зв`язку з вищевказаним, заявник просить суд встановити факт смерті [PERSON] . Заявник в судовому засіданні заявник підтримав заяву, просив суд її задовольнити. Пояснив суду, що в 2005 році [PERSON] був його сусідом, після смерті дружини останній хотів накласти на себе руки, але він вчасно відмовив його це зробити, перед тим, як [PERSON] забрала до себе проживати сестри, яка на даний час теж померла, він залишив заповіт на його ім?я, так як був дуже вдячний за врятоване життя, а також залишив документи на земельну ділянку, та надава довіреності на отримання орендної плати, яку він частково пересилав [PERSON] . Нещодавно сусіди [PERSON] повідомили заявнику про його смерть і що останній просив передати йому оригінал свідоцтва про смерть на випадок смерті. Після того, як йому було передано даний документ він звернувся в органи РАГСУ для отримання свідоцтва про смерть державного зразка, проте йому там роз?яснили, що необхідно звернутися до суду. Встановлення факту смерті необхідно для оформлення спадщини. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без її участі, не заперечує проти задоволення заяви. Дослідивши письмові докази, вислухавши заявника, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 п. 8 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що заявник не є родичем чи представником родича померлого. Проте [PERSON] надав суду докази того, що він є спадкоємцем після смерті [PERSON] , а саме заповіт від 21.10.2006 року, показав в судовому засіданні оригінал державного акта на земельну ділянку, яка належить [PERSON] . Відповідно до листа Драбівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 26.03.2021 року № 90/22.9-06-28 [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] . Таким чином, [PERSON] є зацікавленою особою, і для реалізації своїх спадкових прав йому потрібно встановити факт смерті спадкодавця. Тому суд вважає, що до нього можливо застосувати аналогію закону абз.2 ч.1 ст.317 ЦПК України для реалізації права на звернення до суду про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, як і будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявником надано суду свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 31.07.2020 року, видане відділом запису актів цивільного стану Слов?яносербського районного управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки, тобто установою, що діє на тимчасово окупованій території. Факт смерті підтверджується і поясненнями самого заявника, який дізнався про це від сусідів померлого, які й передали йому оригінал свідоцтва про смерть [PERSON] . При цьому, суд зазначає, що дане свідоцтво про смерть не є документом, на підставі яких здійснюється державна реєстрація смерті особи з наведених вище підстав. Разом з тим, суд вважає можливим врахувати свідоцтво про смерть як доказ факту смерті [PERSON] у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), тощо. У відповідності до ч. 4 статті 317 та п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази, суд приходить до висновку про підтвердження факту смерті [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved