Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, та просить встановити, що [PERSON], [INFO], належить до єврейської національності по лінії матері [PERSON]. В обґрунтування заяви заявниця вказує, що на даний час має намір емігрувати до ФРН по програмі «Єврейська імміграція». Підставою для участі у програмі є приналежність до єврейської національності. Вказує, що вона та її мати [PERSON] належать до єврейської національності, проте за радянських часів ця приналежність ретельно приховувалася через побоювання репресій з боку влади. З моменту народження та усвідомлення своїх дій заявниця сповідувала єврейські традиції та культуру, підтримує тісні контакти з родичами - євреями, вільно з ними спілкується та сповідує традиції єврейської культури. Національність її матері може бути підтверджена документально, а саме у свідоцтві про народження матері заявниці її матір (тобто бабуся заявниці) вказана по національності як єврейка. Разом з тим, посольство ФРН не приймає як докази згадані документи, а вимагає судового підтвердження приналежності до єврейської національності. Заявник у судове засідання не з'явилася. Але від її представника до суду надійшла заява, згідно до якої він заявлені вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, розглянути справу у його відсутність. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з'явилась. Надала суду заяву, якою вказує, що вважає себе єврейкою, а заявлені дочкою вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Суд, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що дана заява підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що заявник по справі - [PERSON] народилася [INFO] року у м. Лейпциг (Німеччина). Батьками заявниці є: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 28.05.1973 р., актовий запис №354, посвідчена Генеральним консульством СРСР в м. Лейпциг. 07.09.1991 р. заявниця одружилася з [PERSON] та отримала після реєстрації шлюбу прізвище - [PERSON]. Батьками [PERSON] (матері заявниці) є [PERSON] та [PERSON], національність яких у свідоцтві про народження [PERSON] вказана як росіянин та єврейка. Приналежність бабусі заявниці [PERSON] до єврейської національності також підтверджується архівною довідкою, виданою Державним архівом Одеської обласної державної адміністрації 17.03.2004 р. №541, в якій вказано, що в метричній книзі Одеського міського раввінату за 1913 р. наявний запис №1228 від 27.10.1913 р. про народження 17.10.1913 р. (по старому стилю) [PERSON], батько [PERSON], мати [PERSON]. З довідки, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції 23.03.2004 р. №1477-09-49 вбачається, що 21.10.1931 р. у Першому відділі реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON]. При цьому, національність останньої в графі національність зазначено «єврейка». За з'ясованих обставин на підставі документальних підтверджень для суду є очевидним, що заявник [PERSON] за національністю є єврейкою по материнській лінії. Відповідно до ч. 1 ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність. Згідно ч. 2 ст. 300 ЦК України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з правовими приписами ст.ст. 1, 3 Закону України «Про національні меншини в України» Україна гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної самосвідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Частиною 2 ст. 256 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (окрім зазначених у ч. 1 ст. 256 ЦПК України), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом невизначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі вищевикладеного, даючи оцінку зібраним доказам, суд вважає, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, тому що доведені в судовому засіданні.

Outcome: approved