Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

До Енергодарського міського суду Запорізької області 25.05.2017 року звернулась фізична особа-підприємець [PERSON] з позовною заявою до [PERSON], в якій посилаючись на те, що [PERSON] не було виконано домовленості за Договором про надання юридичних послуг від 11.08.2014 року у строк та порядку передбачений даним Договором та законодавство, просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] заборгованість за Договором про надання юридичних послуг №б/н. від 11.08.2014 року на загальну суму 19290,18 грн., у тому числі: 8350,80 грн. суми основного боргу; 1670,00 грн. штрафу за прострочення виконання зобовязань; 9269,40 грн. загальної суми пені за прострочення виконання зобовязань, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 640,00 грн. (а.с.2-5) Крім того, до Енергодарського міського суду 04.09.2017 року із зустрічною позовною заявою (а.с.60-62) вернулась [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON], в якій [PERSON] зазначаючи на те, що договорів з ФОП [PERSON] вона не укладала, волевиявлення на замовлення зазначених у Договорі послуг не давала, документів які підтверджують виконання договору з боку ФОБ [PERSON] не отримувала та не підписувала, а також на те, що з 2010 року її інтереси представляв адвокат [PERSON], який виконував усі послуги повязані зі складанням та направленням до ЄСПЛ заяви виплатою основної суми заборгованості за рішенням національного суду у справі №2-а-2503/2011 від 14.07.2011 року, а також саме ним було надано їй правову допомогу в ході розгляду справи № 2-а-2503/2011 та досягнуто позитивного результату, що підтверджується Актом виконаних робіт від 24.01.2017 року, просить суд: - Визнати недійсним Договір про надання юридичних послуг від 11.08.2014 року та Додатку до Договору про надання юридичних послуг від 11.08.2017 року між ФОП [PERSON] та [PERSON], як такі що не були укладені; - звільнити позивача за зустрічним позовом від судових витрат на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів» поклавши їх на позивача за первісним позовом. Позивач за первісним позовом відповідач за зустрічним позовом: ФОП [PERSON] в судове засідання повторно не зявились, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення слухання справи до суду не надала, про час та місце слухання справи була повідомлена вчасно та належним чином, про що свідчить підпис на рекомендованому поштовому відправленні (а.с.84), заперечень на зустрічну позовну заяву до суду не надала. Представник позивача за зустрічним позовом: [PERSON], яка діє на підставі письмової довіреності (а.с.51) в судове засідання не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, заяв або клопотань про відкладення слухання справи до суду не надала. В судове засідання відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом: [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, що підтверджується підписом на рекомендованому поштовому відправленні (а.с.83), надіслала до суду письмові заперечення на первісну позовну заяву в яких просить суд в задоволенні позову відмовити (а.с.64-66) В судове засідання представник позивача за зустрічним позовом [PERSON], який діє на підставі письмового договору від 11.12.2017 року в інтересах [PERSON] надав письмову заяву в якій просить залишити без розгляду зустрічну позовну заяву (а.с.85). У звязку з неявкою всіх учасників по справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України. Враховуючи, що від сторін заяв про відкладення слухання справи до суду не надійшло, суд ухвалив розглянути справу на підставі наявних в ній доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, а також всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, обставини на які посилаються сторони, суд дійшов наступного висновку: Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Водночас, відповідно до частин 1 та 2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Згідно ч.1 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», яка визначає форму та зміст договору про надання правової допомоги, договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Виходячи зі змісту положень ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Згідно ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків Згідно ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторонами в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. За приписом статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~\~дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що закон передбачає можливість розірвання договору про надання правової допомоги шляхом односторонньої відмови від договору. Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частинами 2, 3 вказаної статті договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, а стаття 29 цього Закону передбачає, що у разі дострокового припинення або розірвання договору про надання правової допомоги за взаємною згодою сторін або на вимогу однієї із сторін клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання. Відповідно до ст.33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 р., єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. За змістом ст. 34 Правил адвокатської етики адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, повязаних з виконанням доручення, якщо обовязок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, повязаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг. До складу витрат, повязаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги. Усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному звязку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним. Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно роз'яснень у п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а її у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Право на відшкодування збитків, які були заподіяні порушенням зобов'язання, передбачене і нормами статей 611, 612 цього Кодексу. Позивач за первісним договором зауважує на те, що ним виконано умови договору, однак Акту виконання робіт - до матеріалів справи не додано. Крім того, згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з п. 6 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 при ухваленні рішення, суд відповідно до ст.212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В матеріалах цивільної справи наявні надані позивачем копії Договору про надання правової допомоги (а.с.6-7), а також копія Додатку №1 до Договору (а.с.8), які датовані 11 серпням 2014 роком. Оригінали вказаних письмових доказів на огляд суду не надавались, їх копії у встановленому законом рядку не посвідчені, в зв'язку із чим, суд не бере до уваги зазначені документи. При цьому, відповідач за первісним позовом [PERSON] заперечувала факт укладання договорів з ФОП [PERSON] зазначивши на те, що укладала договір з адвокатом [PERSON], який також виконав свої зобовязання за договором від 25.08.2014 року у тому числі по складенню та направленню скарги до Європейського суду справ людини, про що складено відповідний АКТ №180 від 25.08.2014 року, який суд приймає як доказ, оскільки він належним чином засвідчений (а.с.63), що спростовує посилання позивача [PERSON] у позові. Судом направлялися позивачу за первісним позовом заперечення відповідача за первісним позовом [PERSON] які були отримані [PERSON] 01.12.2017 року (а.с.84), в яких [PERSON] не визнає факту укладання договорів, однак позивачем [PERSON] будь-яких клопотань з метою підтвердження належними та допустимими доказами факту укладання з [PERSON] договорів не заявлялось. Отже, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, на підтвердження факту укладення договору про надання правої допомоги із відповідачем за первісним позовом у письмовій або усній формі. Враховуючи встановлені обставини та вищенаведені положення цивільного законодавства суд дійшов висновку, що вимоги позивача за первісним позовом задоволенню не підлягають у повному обсязі, оскільки недоведені належними та допустимими доказами, а також спростовані відповідачем. Що ж стосується зустрічної позовної заяви, суд враховуючи, що представником позивача за зустрічним позовом адвокатом [PERSON], надано заяву про відмову від зустрічного позову, суд враховуючи вимоги п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України, вважає можливим клопотання задовольнити та залишити без розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання недійсними договору про надання юридичних послуг від 11.08.2014 року та додатку до договору про надання юридичних послуг від 11.08.2017 року. Крім того, відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України, ухваленні рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. Позивачем за зустрічною позовною заявою ФОП [PERSON] надано до матеріалів справи квитанцію №26789 про сплату судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп., в АТ «Ощадбанк» (а.с.1), однак суд не може прийняти надану квитанцію, як належний доказ підтвердження сплати судового збору, оскільки надана квитанція немає належного посвідчення установи банку, яким проводив оплату судового збору (електронний підпис, печатки установи, тощо), належних доказів на підтвердження дійсності проведення сплати розміру судового збору, позивачем за первісним позовом ФОП [PERSON] - суду не надано. Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути з позивача за первісним позовом [PERSON] на користь держави судовий збір, який з урахуванням ст.4 Закону України «Про судовий збір», ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» та розмір позовних вимог - становить суму у 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved