Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

До Подільського районного суду м. Києва звернулася [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (надалі за текстом - відповідач), про стягнення процентів на банківський вклад по договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3% річних від простроченої суми, пені в розмірі 0,1 % суми належного переказу за кожний день прострочення. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що між позивачем та відповідачем 26.01.2019 року був укладений договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (депозиту) №276503082. 14.02.2019 року зловмисниками, шляхом дистанційного заволодіння SIM-картою позивача, на підставі запиту в Системі «Інтернет-банкінг» був отриманий тимчасовий пароль та логін на номер мобільного телефону позивача, після чого було здійснене зняття з рахунку позивача суми депозиту по договору у розмірі 80550,00 грн. У зв`язку з відмовою відповідача від повернення грошових коштів позивачу по закінченню строку розміщення вкладу, остання звернулася до Подільського районного суду м. Києва, який 12.02.2020 року виніс рішення по справі №758/3181/19 про задоволення вимог позивача у повному обсязі. З огляду на прострочення фактичного повернення відповідачем суми банківського вкладу понад рік (грошові кошти у розмірі 80550,00 грн. відповідач повернув позивачу 25.02.2020 року), позивач заявила додаткові вимоги до відповідача і просить суд стягнути з відповідача 81502,97 грн., з яких: проценти, нараховані на суму банківського вкладу позивача по Договору за період з 26.02.2019 року по 24.02.2020 року (за ставкою вкладу на вимогу у розмірі 9%) у сумі 7229,64 грн.; сума інфляційних нарахувань за весь час прострочення (з 26.02.2019 року до 24.02.2020 року), а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 4597,58 грн. (2187,70 - інфляційні нарахування та 2409,88 - 3% річних); пеня за прострочення виконання відповідачем зобов`язань по Договору у розмірі 0,1% суми неналежного переказу за кожний день (за період з 14.02.2019 року до 13.02.2020 року) згідно Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у сумі 29400,75 грн.; пеня у розмірі 3% вартості послуг по Договору, за кожний день прострочення виконання (з 26.02.2019 року до 24.02.2020 року), згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 40275,00 грн. Ухвалою суду від 14.04.2020 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 22.05.2020 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 22.05.2020 року відкрите провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання. 23.10.2020 року представником відповідача наданий суду відзив на позовну заяву, а також заява про застосування строку позовної давності. У відзиві на позовну заяву відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. 03.11.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив та заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, у яких позивач просила відхилити доводи відповідача, викладені у відзиві, як необґрунтовані. Протокольною Ухвалою суду від 03.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги повністю. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просив у задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні думку учасників процесу, судом встановлено, що 26.01.2019 року між позивачем та відповідачем був укладений договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (депозиту) №276503082 (т. 1, а.с.12). 14.02.2019 року зловмисниками, шляхом дистанційного заволодіння SIM-картою позивача, на підставі запиту в Системі «Інтернет-банкінг» був отриманий тимчасовий пароль та логін на номер мобільного телефону позивача, після чого було здійснене зняття з рахунку позивача суми депозиту по договору у розмірі 80550 грн. У зв`язку з відмовою відповідача від повернення грошових коштів позивачу по закінченню строку розміщення вкладу, остання звернулася до суду. 12.02.2020 року Подільським районним судом м. Києва ухвалено Рішення по справі №758/3181/19, про стягнення з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 80550 грн (т. 1, а. с. 16 - 18). На виконання зазначеного рішення суду 25.02.2020 року відповідач повернув на рахунок позивача стягнуті за рішенням суду кошти у розмірі 80550 грн. (т. 1, а. с. 19), однак, не повернув проценти на банківський вклад по договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також передбачені законом штрафні санкції. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась з даним позовом до суду. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними нормами права та мотивами. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. За пунктом 1.2. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України № 516 від 3 грудня 2003 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит). Згідно пункту 3.3. цього Положення за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. У пунктах 52, 53 Рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави. Неможливість вкладників забрати заощадження (депозит) з рахунків у банках через відсутність коштів, через передбачене законом замороження рахунків, або через нездатність національних органів вжити заходів з метою надання таким вкладникам можливості розпоряджатися їхніми заощадженнями Європейський суд з прав людини розглядає як втручання в ефективне користування правом мирно володіти майном, що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або як незабезпечення користуванням цим правом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the former Yugoslav Republic of Macedonia» від 16 липня 2014 року, заява №60642/08, § 102). Як встановлено судом, Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12.02.2020 року у справі №758/3181/19 стягнуто з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 80550 грн. Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи, сума банківського вкладу по Договору у розмірі 80550 грн. була виплачена відповідачем позивачу 25.02.2020 року, після винесення Подільським районним судом м. Києва Рішення у справі №758/3181/19. При цьому, виплата позивачу процентів у сумі 351,82 грн. (за період розміщення вкладу по Договору - з 26.01.2019 року по 25.02.2019 року) була здійснена 25.02.2019 року. Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Отже, відповідач повинен виплатити позивачу проценти на банківський вклад по Договору за період від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передував дню фактичного повернення суми вкладу позивачу (24.02.2020 року) в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу. З урахуванням виплати відповідачем позивачу процентів по Договору за період з 26.01.2019 року по 25.02.2019 року, додатково підлягають виплаті проценти за період з 26.02.2019 року по 24.02.2020 року. З огляду на інформацію з відкритих джерел відповідачем станом на дату подачі позовної заяви, за вкладом на вимогу «Скарбничка+» строком вкладу 12 місяців, з правом дострокового зняття, встановлена процентна ставка у розмірі 9%. Таким чином, розмір процентів, нарахованих на суму банківського вкладу позивача за період з 26.02.2019 року по 24.02.2020 року складає 7229,64 грн. Доводи відповідача стосовно того, що строк нарахування процентів на суму банківського вкладу вийшов за межі строку дії договору, відхиляються судом як необґрунтовані. Крім того, суд зазначає, що згідно зі ст. ст. 526, 598, 599, 1058, 1060 ЦК України зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладникові готівкою, або надання реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд. В свою чергу, норми чинного законодавства України не обмежують період нарахування процентів за банківським вкладом строком дії договору, а пов`язують цей період з днем фактичного повернення суми вкладу вкладникові, або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних, передбачені статтею 625 ЦК України, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Разом з тим, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15. Виходячи із систематичного аналізу наведених норм права, суд доходить висновку про те, що для настання правових наслідків у формі юридичної відповідальності зі сплати 3 % річних та інфляційних втрат (частина друга статті 625 ЦК України) обов`язковим є наявність елемента порушення договірних зобов`язань. Міра відповідальності у формі нарахування перелічених штрафних санкцій настає з моменту вчинення кредитором порушення (прострочення) грошового зобов`язання. Так, банківський вклад по Договору у розмірі 80550 грн. був розміщений позивачем на 30 календарних днів (до 25.02.2019 року), а повернутий відповідачем з простроченням у рік - 25.02.2020 року. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема сплатити грошові кошти, в свою чергу кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 526 ЦК України передбачає обов`язковість виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов укладеного договору. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, за неналежне виконання своїх зобов`язань по договору відповідач повинен сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (з 26.02.2019 року по 24.02.2020 року), а також три проценти річних від простроченої суми. Сума інфляційних нарахувань та 3 проценти річних від простроченої суми за вказаний період складає 4597,58 грн., з яких, 2187,70 грн. - сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 2409,88 грн. - 3% річних від простроченої суми. Щодо заперечень відповідача стосовно того, що передбачена п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відповідальність настає лише з вини ініціатора переказу, а у цивільній справі №758/3181/19 відсутня вина відповідача у несанкціонованому списанні грошових коштів позивача, суд звертає увагу, що у Рішенні суду від 12.02.2020 року, яке набрало законної сили, вказано про наявність вини відповідача. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи. Відтак, суд звертає увагу відповідача на те, що п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не звільняє емітента від відповідальності перед платником у разі неналежного переказу, навіть якщо емітент не користувався грошовими коштами платника. Також, представником відповідача у відзиві на позовну заяву було зауважено про застосування строку загальної позовної давності до заявлених позовних вимог. Стосовно зазначених доводів представника відповідача суд враховує наступне. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту вищенаведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому дата остаточного повернення банківського вкладу, і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). У зв`язку з цим, суд зазначає, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відтак, зазначені доводи представника відповідача судом відхиляються як необґрунтовані. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказане застосування норм про стягнення неустойки на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідає судовій практиці Верховного Суду по аналогічних справах: Постанова від 20.03.2019 року Великої палати Верховного Суду у справі № 761/26293/16-ц; Постанова від 21.08.2019 року Великої палати Верховного Суду по цивільній справі № 727/9352/17; Постанова від 20.12.2019 року по цивільній справі №757/70995/17-ц; Постанова від 20.03.2019 року Верховного Суду у справі № 761/24461/15-ц; Постанова від 01.10.2018 року у справі № 761/42169/16-ц; Постанова від 05.12.2018 року у справі №369/8423/16-ц. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Відтак, з відповідача, який прострочив виконання грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню інфляційні втрати. Так, згідно умов договору банківського вкладу, банк повинен був повернути суму банківського вкладу та суму нарахованих відсотків. Таким чином, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, тому повинні бути нараховані інфляційні втрати. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (зокрема, сплата неустойки). Пункт 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачає обов`язок емітенту, у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені, та вважає за належне стягнути на користь позивача кошти у розмірі 7581,46 грн. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial