Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області звернувся [PERSON] із зазначеною позовною заявою, в якій з врахуванням неодноразових уточнень викладених в уточненій позовній заяві від 31.05.2017 року та наданих усно в судових засіданнях, просить визнати за ним право власності на житловий будинок, з усіма надвірними будівлями та господарчими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що після смерті його діда [PERSON], який помер [INFO], відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 8,57 га, розташованої на території Вершинської сільської ради, Більмацького району, Запорізької області, та вказаного житлового будинку. Позивач прийняв земельну ділянку у спадщину за заповітом та отримав відповідне свідоцтво про право на спадщину, вважає, що житловий будинок він також отримав у спадщину проте за законом, оскільки інші спадкоємці відмовились від прийняття спадщини або не прийняли її. З метою отримання свідоцтва про право власності на спадщину за законом позивач звернувся до Більмацької (Куйбишевської) державної нотаріальної контори Запорізької області, однак йому було відмовлено, оскільки він не надав правовстановлюючих документів на вищевказаний будинок. За таких обставин позивач вимушений був звернутись до суду за захистом своїх майнових прав. В судовому засіданні представник позивача уточненні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві, крім того зазначив, що спадкування спірного житлового будинку після смерті [PERSON], який помер [INFO], має здійснюватися за законом, так як вказане майно не було охоплено заповітом, позивач отримав право на спадкування після того, як спадкоємці першої черги - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відмовились від прийняття спадщини, а [PERSON] не подавала заяву про прийняття спадщини у встановлений строк, тобто вважається такою, що не прийняла її. Вважає, що позивач, отримавши у спадщину земельну ділянку за заповітом, фактично прийняв усю спадщину, в тому числі і за законом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні посилаючись на відсутність у позивача права на спадкування спірного майна. Відповідач [PERSON] та її представник позов не визнали, посилаючись на те, що позивач не звертався з заявою про прийняття спадщини після смерті баби [PERSON], не надав будь-яких документів на житловий будинок та нормативно не обґрунтував прийняття спадщини за законом, після смерті діда [PERSON] без подання відповідної заяви, просили відмовити в задоволені позову. Законний представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов визнала та просила його задовольнити. Представник відповідача Вершинської сільської ради Більмацького району Запорізької області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та повідомив, що позовні вимоги позивача визнає і просить їх задовольнити. Представник третьої особи [PERSON] просив розглянути справу на розсуд суду. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого виконкомом Вершинської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області 27.03.2006 року (а.с.6). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема у вигляді земельної ділянки площею 8,57 га, розташованої на території Вершинської сільської ради, Більмацького району, Запорізької області, кадастровий номер [NUMBER], та житлового будинку за адресою: [ADDRESS], який належав померлому, згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 01.12.1991 року(а.с.142). Згідно матеріалів спадкової справи № 206/2006, що була заведена Куйбишевською державною нотаріальною конторою Запорізької області після смерті [PERSON], встановлено, що спадкодавець за життя склав заповіт в якому своє право на вищевказану земельну ділянку заповідав своєму онукові [PERSON] (а.с.23). Позивач звернувся до Куйбишевської державної нотаріальної контори Запорізької області з заявою від 21.09.2006 року в якій вказав, що він приймає спадщину після смерті заповідача - [PERSON] (а.с.17) та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.10.2006 року на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки (кадастровий номер [NUMBER], розміром 8,57 га, розташованої на території Вершинської сільської ради, Більмацького району, Запорізької області, яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (а.с.33). В матеріалах спадкової справи містяться заяви від спадкоємців першої черги - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про відмову від прийняття спадщини (а.с.18-20), інші спадкоємці з заявами про прийняття чи відмову від прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися. Відповідно до змісту ст.ст.1216, 1217, 1218, 1220, 1221, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а тому прийняття спадщини частинами не можливе. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За правилами ст.ст.1258, 1261, 1265 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Відповідно до ст.ст.1268, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. В пункті 208 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року (яка була чинна на момент звернення позивача з заявою про прийняття спадщини від 21.09.2006 року) вказано, що прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.11.1991 року (а.с.5), тобто на момент смерті спадкодавця [PERSON] позивачу виповнилося 14 повних років і він відповідно до ст. 32 ЦК України був неповнолітньою особою. Враховуючи наведені обставини та норми законодавства, суд приходить до висновку, що [PERSON] прийняв у спадщину за законом після смерті діда [PERSON] житловий будинок, з усіма надвірними будівлями та господарчими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], як особа, яка на час смерті спадкодавця була неповнолітньою, а також як особа яка прийняла частину спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися за свідоцтвом про право на спадщину. Позивач звернувся до Куйбишевської державної нотаріальної контори Запорізької області з заявою від 28.11.2016 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.102), проте постановою державного нотаріуса від 13.11.2016 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок було відмовлено у зв'язку з тим, що ним не надано правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (а.с.10). Відсутність оригіналу правовстановлюючого документу, який підтверджує право власності спадкодавця [PERSON] на зазначений житловий будинок пов'язана із тим, що він був втрачений, а відновити його на особу, яка померла неможливо. Згідно зі ст.ст.10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.ст.59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та її представник у порушення вищевказаних положень закону не довели безпідставність вимог позивача, а їхні доводи суд вважає неспроможними та такими, що спростовуються матеріалами справи і нормами законодавства. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів, дають суду право зробити висновок, що позовні вимоги обґрунтовані і їх слід задовольнити з метою реалізації позивачем своїх законних прав. Питання розподілу судових витрат позивачем не порушувалось. На підставі викладеного,

Outcome: approved