Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вищевказаним позовом звернувся представник позивача адвокат Приліпко О.Д. та просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «ДОСЛІДНЕ ГОСПОДАРСТВО «ЕЛІТА» Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України» № 56-к від 25 травня 2015 року в частині звільнення [PERSON] з посади дояра МТФ у зв`язку із призовом на строкову військову службу; поновити [PERSON] на посаді дояра МТФ Державного підприємства «ДОСЛІДНЕ ГОСПОДАРСТВО «ЕЛІТА» Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України» з 25 травня 2015 року; стягнути з Державного підприємства «ДОСЛІДНЕ ГОСПОДАРСТВО «ЕЛІТА» Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 45 190 гривень 96 копійок. Позовні вимоги обґрунтовував тими обставинами, що позивача, в супереч вимог ст. 119 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», було звільнено з посади дояра МТФ Державного підприємства «ДОСЛІДНЕ ГОСПОДАРСТВО «ЕЛІТА» Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України», під час перебування його на строковій військовій службі. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, в додаткових поясненнях представник позивача просив розглядати справу без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав (а.с. 32). Представник відповідача Державного підприємства «ДОСЛІДНЕ ГОСПОДАРСТВО «ЕЛІТА» Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України» в судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував. Заперечення обґрунтував тим, що позивач був звільнений за угодою сторін, не був мобілізований та проходив строкову військову службу, а отже гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України, в редакції чинній на день звільнення на нього не поширюються. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідач, на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, наказом від 25 травня 2015 року № 56-к звільнив позивача [PERSON] з посади дояра МТФ Державного підприємства «ДОСЛІДНЕ ГОСПОДАРСТВО «ЕЛІТА» Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України» у зв`язку з призовом його на строкову військову службу. Тобто, позивача звільнено з роботи у зв`язку із призовом його на строкову військову службу. Згідно з копією повістки та витягу з іменного списку на військову команду № [NUMBER] , позивача з 26 травня 2015 року призвано на строкову військову службу, зараховано в команду № [NUMBER] і направлено на обласний збірний пункт для відправки у війська (а.с. 44, 56). Наказом\~ командира\~ військової\~ частини\~ [NUMBER] - польова пошта від 30 червня 2015 року № 138 позивача призначено на посаду старшого радіомінера-гранатометника інженерно-саперної роти групи інженерного забезпечення (а.с. 10). Відповідно до довідки військової частини [NUMBER] - польова пошта солдат [PERSON] станом на 11 квітня 2016 року перебуває на військовій службі в військовій частині пп [NUMBER] 9 (а.с. 14). Таким чином судом встановлено, що позивач на наступний день після звільнення, призваний на строкову військову службу, 30 червня 2015 року призначений на посаду старшого радіомінера-гранатометника інженерно-саперної роти групи інженерного забезпечення військової частини [NUMBER] - польова пошта та станом на 11 квітня 2016 року є військовослужбовцем. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент звільнення) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент звільнення) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Аналізуючи зміст зазначених норм законодавства, суд приходить до висновку, що роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку із його призовом на військову службу, крім випадку такого призову під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, оскільки за таким працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову. Визначення поняття «військова служба» надано в ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Таким чином, пунктом 3 ч. 1 ст. 36 та ч. 3 ст. 119 КЗпП України заборонено звільняти осіб, які перебувають на військовій службі будь-якого виду, в тому числі і строковій військовій службі, якщо така особа призвана на військову службу під час мобілізації. Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). В судовому засіданні встановлено, що позивача призвано на строкову військову службу наказом військового комісара [INFO] від 27 лютого 2015 року, згідно Указу Президента України «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році» від 17 лютого 2015 року № 88/2015 (а.с. 11). Пунктом 2 вказаного Указу Президента України призвано на строкову військову службу придатних за станом здоров`я до військової служби громадян України чоловічої статі. Тобто позивач був призваний районним військовим комісаріатом для військової служби (п. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). Призов позивача на строкову військову службу здійснювався під час дії Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», яким оголошено часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015 року, у тому числі на території Київської області. Таким чином, позивач був призваний на військову службу, у даному випадку строкову, під час проведення мобілізації, яка проводилась в Київській області. В пункті 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», доведено до відома керівників підприємств усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм пункту 3 ч. 1 ст. 36 та ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки він був звільнений в зв`язку із призовом на військову службу, яка проводилась під час мобілізації, а тому позовні вимоги про визнання незаконним, скасування наказу Державного підприємства «ДОСЛІДНЕ ГОСПОДАРСТВО «ЕЛІТА» Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України» від 25 травня 2015 року № 56-к в частині звільнення [PERSON] з посади дояра МТФ, є законними та такими, що підлягають задоволенню. У разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч. 1 ст. 235 КЗпП України). Оскільки позивача звільнено незаконно, то він повинен бути поновлений судом на роботі на посаді дояра МТФ Державного підприємства «ДОСЛІДНЕ ГОСПОДАРСТВО «ЕЛІТА» Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України». Позов в частині поновлення позивача на посаді дояра МТФ Державного підприємства «ДОСЛІДНЕ ГОСПОДАРСТВО «ЕЛІТА» Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України» з 25 травня 2015 року підлягає задоволенню лише в частині поновлення його з 26 травня 2015 року, виходячи з наступного. Позивача звільнено 25 травня 2015 року. Згідно з ст. 241-1 КЗпП України строки припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Відповідно до п. 2.27 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110, «днем звільнення вважається останній день роботи». Тобто останнім робочим днем позивача є 25 травня 2015 року (дата звільнення). Оскільки останнім днем роботи позивача є 25 травня 2015 року, то першим днем його звільнення є 26 травня 2015 року, і саме з цього дня починається період з якого позивач звільнений без законної підстави. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача, що позивача звільнено за угодою сторін, оскільки згідно оскаржуваного наказу його звільнено за п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на строкову військову службу, а не за п. 1 ст. 36 цього Кодексу. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що ч. 3 ст. 119 КЗпП України не поширюється на спірні правовідносини з позивачем, оскільки зміни до неї у вигляді розповсюдження її дії на військовослужбовців строковиків внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України,\~ які\~ проходять\~ військову\~ службу\~ під\~ час\~ особливого періоду» від 14 травня 2015 року № 433, набрали чинності лише з 11 червня 2015 року, тобто після звільнення позивача, виходячи з наступного. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14 травня 2015 року № 433, внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, які набрали чинності 11 червня 2015 року. Вказаними змінами частина 3 ст. 119 КЗпП України викладена в новій редакції, відповідно до якої «За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України». Як вбачається із пояснювальної записки до закону (законопроект № 2079 від 09.02.2015) його прийняття зумовлено необхідністю усунення неточностей у формулюванні положень чинного законодавства України, що регулює питання соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, зокрема, узгоджено між собою положення ст. 36 та ст. 119 КЗпП України, уточнено часові межі, протягом яких за громадянам України, призваними на військову службу, зберігаються гарантії, передбачені КЗпП України. Тобто, вказаним законом не запроваджено нових по суті норм, а лише усунуто неточність ч. 3 ст. 119 КЗпП України, шляхом конкретизації (тлумачення) її норми, чітко та однозначно зазначивши усі види військової служби, відбування якої не дає право роботодавцю звільняти працівника за п. 3 ст. 36 КЗпП України. Таким чином норма ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції чинній на день звільнення позивача, містила широке трактування військовослужбовців призовників, зміст якої включав також осіб призваних на строкову військову службу, призов яких проводився під час мобілізації. Позов в частині стягнення з Державного підприємства «ДОСЛІДНЕ ГОСПОДАРСТВО «ЕЛІТА» Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Норма ст. 235 КЗпП України в частині компенсації середньої заробітної плати за вимушений прогул до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки позивач з 26 травня 2015 року був призваний на строкову військову службу, яку проходив в тому числі і по день звернення з позовом, а отже такого юридичного факту як вимушений прогул не існувало. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівником призваним на військову службу під час мобілізації зберігається середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову, яка виплачується за рахунок коштів Державного бюджету України. Зазначеною нормою трудового законодавства України, в редакції що діяла до 24 грудня 2015 року передбачено, що виплата таких компенсацій проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 105 затверджено «Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом». Тобто до 24 грудня 2015 року позивач мав отримувати компенсацію середньої заробітної плати, яку він отримував у відповідача, виплата якої здійснювалась із державного бюджету України в порядку, затвердженому вказаною постановою Кабінету Міністрів України. З 24 грудня 2015 року вступили в дію зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, відповідно до яких працівникам, які призвані на строкову військову службу здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Тобто з 24 грудня 2015 року позивач мав отримувати компенсацію середньої заробітної плати, яку він отримував у відповідача, виплата якої здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Суд не може погодитися із розрахунком представника позивача про розмір середнього заробітку [PERSON] , оскільки він здійснений із врахуванням одноразових виплат (оплата непрацездатності, відпускні, індексація), що не відповідає вимогам п. 4 розділу 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги про стягнення з відповідача компенсації розміру середнього заробітку позивача за період часу з 26 травня 2015 року по 23 грудня 2015 року, виплату якої здійснити за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 р. № 105, та за період часу з 24 грудня 2015 року по 21 квітня 2016 року, за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 36, 119, 235, 241-1 КЗпП України, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну\~ підготовку\~ та\~ мобілізацію»,\~ Указу\~ Президента\~ України від 17 лютого 2015 року № 88/2015, Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015, п. 4 розділу 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110,

Outcome: partial