Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики від 25 жовтня 2013 року в розмірі 92\~404\~800 гривень, звернувся представник позивача [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 25 жовтня 2013 року укладено договір позики грошових коштів у розмірі 1 150 000 доларів США. За цим договором [PERSON] повинен був повернути 1 150 000 доларів США [PERSON] до 14 листопада 2014 року, але цього не зробив, тому представник позивача просив стягнути з відповідача 29 808 000 гривень, як еквівалент 1 150 000 доларів США. Крім того, в договорі позики відповідач взяв на себе зобовязання у разі несвоєчасної виплати суми боргу здійснити виплату пені в розмірі 10 % за кожний прострочений місяць. Відповідач прострочив повернення коштів позивачу у розмірі 1 150 000 доларів США, а тому представник позивача просив стягнути з відповідача 62 596 800 гривень пені як еквівалент 2 415 000 доларів США, нарахованих у якості пені за невиконання грошового зобовязання. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Надаючи пояснення, послався на обставини, викладені у позовній заяві. Будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с. 29, 31), відповідач в судове засідання 02 листопада 2016 року не зявився, про причини неявки не повідомив. 29 листопада 2016 року відповідач, зявившись в судове засідання, заявив клопотання про відкладення розгляду справи так як бажає скористатися правовою допомогою адвоката, який на той час перебував у відпустці. Зважаючи на строки розгляду справи, передбачені ст. 157 ЦПК України, наявність у відповідача достатнього часу для реалізації свого права на правову допомогу (на момент судового засідання пройшов понад один місяць з часу коли він дізнався про розгляд справи 25.10.2016 а. с. 31) та те, що відповідач не надав жодних доказів перебування особи, правовою допомогою якої він мав намір скористатися у відпустці, суд відмовив у задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи та почав розгляд справи по суті. Під час судового засідання відповідач відмовився давати пояснення та відповідати на поставлені питання. На судове засідання 26 січня 2017 року відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце його розгляду (а.с. 78), не зявився, про причини неявки не повідомив. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, 26 січня 2017 року на нього не зявився, надав клопотання про відкладення розгляду справи. Нормою ч. 1 ст. 169 ЦПК України передбачено, що відкладення розгляду справи можливе виключно в межах строку, передбаченого ст. 157 ЦПК України (пройшло понад 3 місяці). 26 січня 2017 року розгляд справи продовжувався після перерви. Зважаючи на відсутність у ст. 191 ЦПК України такої підстави для відкладення розгляду справи як неявка належним чином повідомленого про час та місце судового засідання представника відповідача, а також те, що за приписом ч. 6 ст. 191 ЦПК України, відкладення розгляду справи тягне за собою її розгляд спочатку, суд відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи. Крім того, суд звертає увагу, що представник відповідача за пів години до розгляду справи зявився до Миронівського районного суду Київської області, про що свідчить штамп на його заяві (а.с. 84), та особисто подав через канцелярію суду заяву про виклик свідків, при цьому на судове засідання він не зявився. Така поведінка відповідача та його представника свідчить про недобросовісність виконання ними своїх процесуальних обовязків, намагання затягнути розгляд справи. Заслухавши пояснення учасників судових засідань, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Таким чином, суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є примусове виконання обовязку в натурі. Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання майнового права, особа право якої порушується, оспорюється чи не визнається має право звернутися до суду по його захист шляхом примусового виконання обовязок у в натурі. Судом встановлено, що 25 жовтня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів у розмірі 1 150 000 доларів США, про що свідчить розписка відповідача (а.с. 8). За умовами договору позики, відповідач, отримавши від позивача 1 150 000 доларів США, повинен був їх повернути позивачу частинами, а саме : 300 000 доларів США до 14 серпня 2014 року; 500 000 доларів США до 14 жовтня 2014 року; 350 000 доларів США до 14 листопада 2014 року. Згідно з умовами договору позики, несвоєчасна виплати суми боргу тягне за собою нарахування пені в розмірі 10 % за кожний прострочений місяць. Статтею 204 Цивільного кодексу України проголошується презумпція правомірності правочину. Усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов'язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обовязків. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України). Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до абзацу 2 ст. 1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Позов ґрунтується на розписці відповідача про отримання ним 25 жовтня 2013 року від позивача позики в розмірі 1 150 000 доларів США, яку він повинен був повернути частинами, але не пізніше 14 листопада 2014 року. Відповідач протягом розгляду справи (понад 3 місяці), незважаючи на вимоги ст. ст. 10, 60, 128 ЦПК України, п. п. 4, 6 резолютивної частини ухвали про відкриття провадження у справі (а.с.21-22) не заперечив факту укладення з позивачем 25 жовтня 2013 року договору позики у розмірі 1 150 000 доларів США, не надав доказів того, що розписка від 25 жовтня 2013 року написана не ним, а також не надав рішення суду про визнання цього договору позики недійсним (строк позовної давності, щодо визнання договору недійсним закінчився 25 жовтня 2016 року). Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем 25 жовтня 2013 року укладено договір позики грошових коштів у розмірі 1 150 000 доларів США, яку відповідач повинен був повернути позивачеві частинами, але не пізніше 14 листопада 2014 року. Цей договір є дійсним, ніким не оскарженим, тому відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України є правомірним, а отже відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України має виконуватися відповідно до його умов. Згідно з ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу (ст. 64 ЦПК України). В матеріалах справи наявна розписка (копія) відповідача про отримання ним 25 жовтня 2013 року від позивача позики в розмірі 1 150 000 доларів США, яку він повинен був повернути частинами не пізніше 14 листопада 2014 року. Ця розписка, зважаючи на норми ст. ст. 1047, 1046 Цивільного кодексу України, є належним доказом того, що відповідач 25 жовтня 2013 року отримав від позивача у позику грошові кошти в розмірі 1 150 000 доларів США. Зазначена правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду України, зробленими у постановах від 25 вересня 2013 року № 6-24цс12, від 18 вересня 2013 року № 6-63цс-13та від 01 листопада 2015 року №6-1967цс15, прийнятими за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, тому згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України ці висновки є обовязковими до застосування судом під час розгляду цивільних справ з аналогічних питань. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач виконав свої зобовязання за договором позики від 25 жовтня 2013 року, повернув позивачу грошові кошти в розмірі 1 150 000 доларів США. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач порушив свої зобовязання щодо повернення позивачу суми позики за договором від 25 жовтня 2013 року в розмірі 1 150 000 доларів США, тому відповідно до ст. ст. 1, 3, 4, 11 ЦПК України та ст. 16 Цивільного кодексу України право позивача щодо повернення йому суми позики підлягає захисту судом, шляхом примусового виконання обовязку відповідача по поверненню позики в натурі. Відповідно до ст. 177 та ч. 2 ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Згідно з ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Представник позивача у позові обґрунтовував вимогу про стягнення із відповідача суми позики в розмір 29 808 000 гривень як еквівалент 1 150 000 доларів США (1 150 000х25,92=29 808 000), за офіційним курсом Національного банку України станом на 23 вересня 2016 року (а.с. 9). Відповідач протягом розгляду справи (понад 3 місяці) не заперечив та не надав доказів, які спростовують доводи представника позивача, що за курсом Національного банку України по відношенню до одного долару США станом на 23 вересня 2016 рік - один долару США коштував 25 гривень 92 копійки. Зважаючи на викладене та норму ст. 533 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму позики в розмір 29 808 000 гривень як еквівалент 1 150 000 доларів США. Крім того, зважаючи на норми ст. 177, 192, 533 Цивільного кодексу України, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти). Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. За умовами договору позики, несвоєчасна виплати відповідачем суми боргу, тягне за собою відповідальність у вигляді нарахування пені в розмірі 10 % за кожний прострочений місяць. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція відповідає висновку Верховного Суду України, зробленого у постанові від 19 вересня 2013 року № 6-63цс13, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, тому згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України цей висновок є обовязковим до застосування судом під час розгляду цивільних справ з аналогічних питань. Згідно з ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ч. 4 ст. 6 Цивільного кодексу України). Аналізуючи умови договору позики від 25 жовтня 2013 року, укладеного між позивачем та відповідачем, з огляду на норми ст. ст. 6, 549 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що в договорі зафіксовано обовязок відповідача, у разі невиконання ним своїх грошових зобовязань, сплатити позивачу пеню в розмірі 10 % від суми невиконаного грошового зобовязання за кожен місяць прострочення виконання. Суд не бере до уваги доводи представника позивача про те, що 10 відсотків пені є платою відповідача за користування коштами, оскільки ці відсотки нараховуються не за користування коштами, а за невиконання відповідачем свого грошового обовязку за договором позики. За договором позики від 25 жовтня 2013 року [PERSON]повинен був повернути [PERSON] 1 150 000 доларів США частинами, а саме: 300 000 доларів США до 14 серпня 2014 року; 500 000 доларів США до 14 жовтня 2014 року; 350 000 доларів США до 14 листопада 2014 року. Згідно з ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Проценти на неустойку не нараховуються. Відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором. Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Оскільки за умовами договору позики, відповідач повинен був сплатити 300 000 доларів США до 14 серпня 2014 року, то відповідно до ст. ст. 252, 253, 530 Цивільного кодексу України, перебіг строку, з якого відповідачу почала нараховуватися пеня є вересень 2014 року. З вересня 2014 року по вересень 2016 року (місяць звернення до суду з позовом) пройшло 25 місяців. Тобто, за умовами договору позики та з огляду на норми ст. ст. 252, 253, 530, 549- 551 Цивільного кодексу України, суд повинен стягнути з відповідача 750 000 доларів США, як пеня за невиконання ним свого грошового зобовязання у вигляді повернення частини позики в розмір 300 000 доларів США до 14 серпня 2014 року (300 000/100*10 = 30 000*25=750 000). Оскільки за умовами договору позики, відповідач повинен був сплатити 500 000 доларів США до 14 жовтня 2014 року, то відповідно до ст. ст. 252, 530, 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку, з якого відповідачу почала нараховуватися пеня є листопад 2014 року. З листопада 2014 року по вересень 2016 року (місяць звернення до суду з позовом) пройшло 23 місяці. Таким чином, за умовами договору позики та з огляду на норми ст. ст. 252, 253, 530, 549-551 Цивільного кодексу України суд повинен стягнути з відповідача 1 150 000 доларів США, як пеня за невиконання ним свого грошового зобовязання у вигляді повернення частини позики в розмір 500 000 доларів США до 14 жовтня 2014 року (500 000/100*10=50 000*23=1 150 000). Оскільки за умовами договору позики, відповідач повинен був сплатити 350 000 доларів США до 14 листопада 2014 року, то відповідно до ст. ст. 252, 253, 530 Цивільного кодексу України, перебіг строку, з якого відповідачу почала нараховуватися пеня є грудень 2014 року. З грудня 2014 року по вересень 2016 року (місяць звернення до суду з позовом) пройшло 22 місяці. Тобто, за умовами договору позики та з огляду на норми ст. ст. 252, 253, 530, 549- 551 Цивільного кодексу України, суд повинен стягнути з відповідача 770 000 доларів США, як пеня за невиконання ним свого грошового зобовязання у вигляді повернення частини позики в розмір 350 000 доларів США до 14 серпня 2014 року (350 000/100*10 = 35 000*22=770 000). Відповідно до наведеного розрахунку, з відповідача на користь позивача слід стягнути пеню за невиконання своїх грошових зобовязань за договором позики від 25 жовтня 2013 року в розмірі 2 670 000 доларів США. Як зазначено вище, за офіційним курсом валют Національного банку України станом на 23 вересня 2016 року один долар США коштував 25 гривень 92 копійки, тому зважаючи на норми ст. ст. 177, 192, 530, 533 Цивільного кодексу України, з відповідача на користь позивача слід стягнути неустойку (пеню) у розмірі 69 206 400 гривень (2 670 000+25,92=69 206 400). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що на момент звернення з позовом до суду (вересень 2016 року) відповідач мав заборгованість перед позивачем за невиконання своїх грошових зобовязань за договором позики від 25 вересня 2013 року в розмірі 99 014 400 гривень, що за курсом валют Національного банку України, станом на день звернення до суду з позовом (23.09.2016) є еквівалентом 3\~820 000 доларів США. Оскільки позивач на момент звернення до суду в загальному мав право на виплату йому відповідачем за умовами договору позики від 25 вересня 2013 року 99\~014 400 гривень, що є еквівалентом 3\~820 000 доларів США, але звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача лише 92\~404 800 гривень, що є еквівалентом 3 565 000 доларів США, то суд, з огляду на принцип диспозитивності, передбачений ст. 11 ЦПК України, вважає, що позов слід задовольнити саме в розмірі 92 404 800 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду представник позивача сплатив судовий збір в сумі 6890 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією КБ «ПРИВАТБАНК» №\~0.0.623091298.1 від 23 вересня 2016 року. Понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь. На підставі ст.ст. 6, 16, 177, 192, 202, 204, 207, 252, 253, 526, 530, 533, 549-551, 625, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved