Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулися з позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , в якому просили визнати [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим приміщенням за адресою: квартира [ADDRESS] , обґрунтовуючи свої вимоги таким. Позивачі зазначають, що вони, [PERSON] та [PERSON] ,є співвласниками нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , 3-й співвласник померла. В даній квартирі з 23.05.2012 року є зареєстрованим і [PERSON] , [INFO] , який є онуком позивача [PERSON] , сином відповідачки - [PERSON] та позивача [PERSON] . Протягом останніх 4-х років він не проживає за вказаною адресою, а проживає разом з матір`ю, куди вибув на постійне місце проживання, що може бути підтверджено копією її позовної заяви про стягнення аліментів. Також факт відсутності, без поважних причин, [PERSON] [PERSON] за адресою реєстрації понад один рік підтверджується актом та показами свідків. Відповідно до довідки про склад сім`ї і прописки, виданої Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Маршал Малиновський-53» у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 3 особи, в тому числі і [PERSON] . Позивачі вказують на те, що відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). В свою чергу [PERSON] , який не проживає за адресою: квартира [ADDRESS] , втратив право на користування квартирою, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. Позивачі зазначають, оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються і за нього, чим об`єктивно порушуються права позивачів, тому з метою захисту своїх законних прав та інтересів, позивачі вимушені звернутися з означеним позовом до суду. Відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] , надала до суду відзив на позовну заяву, де відповідач зазначає, що позовна заява є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. 31 жовтня 2008 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, який був зареєстрований у Першому Малиновському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 674. Вказаний шлюб був розірваний Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2014 року по справі № 521/14581/14-ц. Від шлюбу з [PERSON] вона має малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований у квартирі [PERSON] . Відповідач зареєстрована та проживає у своїх батьків, оскільки не має власної квартири, а тому, за згодою з батьком дитини, останній був зареєстрований за адресою Позивачів. Оскільки відповідач не має власного нерухомого майна та проживаю у своїх батьків, вона не має можливості зареєструвати місце проживання їх сина, а те, що він буде знятий з реєстрації суттєво вплине на його права та законні інтереси, що мають істотне значення. Відсутність у відповідачки нерухомості, зокрема, житлових будинків та квартир підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Також не зважаючи на те, що 4 роки неповнолітній не проживає у спірній квартирі, його місце проживання батьками не визначено, а тому він має право користуватися житлом обох батьків, що не суперечить вимогам частини шостої статті 29 Цивільного кодексу України. Оскільки дитина не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності, причини його не проживання у квартирі є поважними, а тому і відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК Української PCP. Представник позивачів в судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі, заперечив проти відзиву відповідача. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечила, з підстав зазначених у відзиві. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про місце та час його проведення повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомляла, заява про розгляд справи за її відсутності не надходила. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторони, представлених нею письмових доказів. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06.11.2014 року розірвано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з матір`ю. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів посвідчує, що квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Свідоцтво видане з розпорядженням від 09.12.1994 року за №50111, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 17-1514. На підставі довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб заначено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (основний), позивач по справі; [PERSON] , син, [INFO] , позивач по справі, [PERSON] , 2012 р. н. Відповідно до Акту про не проживання особи за місцем реєстрації, складеного 26 грудня 2018 року та зареєстрованого у ОСББ «Маршал Малиновський-53», відповідач по справі: [PERSON] не мешкає за адресою реєстрації без поважних причин понад один рік. Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Статтею 6 СК України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України - дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Крім того, відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відтак, у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18) Верховний Суд в постанові від 27 грудня 2018 року зазначив, що скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом. Таким чином доводи, що фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована лише з тим із батьків, з яким вона проживає, не заслуговують на увагу, оскільки вищенаведена стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Аргументи позову, що оскільки малолітня особа не проживає в належній позивачу квартирі та зареєстрований у ній лише формально, то він вважається таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, також не заслуговують на увагу. Через свій вік малолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом. Верховний Суд у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18) сформував два важливі висновки: 1) дитина до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним батьку житлом; 2) незважаючи на визначення місця проживання дитини за рішенням суду з одним з батьків, фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована в житлі іншого з батьків, адже стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Виходячи із аналізу зазначених норм права слід дійти висновку про те, що не залежно від того з ким із батьків дитина проживає вона є членом сім`ї як батька так і матері, та не залежно від того, чи проживає вона (дитина) за місцем своєї реєстрації чи ні, не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, навіть якщо вона тривалий час не проживає, в даному випадку із матір`ю, за місцем реєстрації. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed