Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

До Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області 26.04.2018 року надійшла заява [PERSON], яка на підставі договору №\~13/2018 від 24.04.2018 року представляє інтереси заявника [PERSON], про встановлення факту смерті [PERSON], [INFO], який помер 10.02.2018 року на тимчасово окупованій території України, а саме у м.\~Сімферополь Автономної Республіки Крим. Вказана заява вмотивована тим, що [PERSON] є її рідним батьком, який був зареєстрований та постійно проживав у [INFO]. [PERSON] приїхав в гості до заявника, яка зареєстрована та проживає у [INFO], захворів та помер у лікарні на тимчасово окупованій території, причина смерті перитоніт, гангренозний холіцистит з перфорацією. У подальшому, заявник поховала батька у м.\~Сімферополь Автономної Республіки Крим. У звязку з тим, що м. Сімферополь Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованою територією, де органи державної влади України не діють, отримати належне свідоцтво про смерть [PERSON] за місцем його смерті не має можливості. У суді заявник та її представник підтримали заявлені вимоги з підстав, викладених у вказаній заяві. Додатково вказала, що встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території необхідно для прийняття спадщини, що залишилась після померлого. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, про дату, час, місце слухання був повідомлений своєчасно, надіслав до суду заяву, за змістом якої просив рішення у справі покласти на розсуд суду. Вказане, на думку суду, не перешкоджає розгляду справи, яка відповідно до ч. 2 ст.\~317 ЦПК України, розглядається невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Заслухавши пояснення заявника та її представника, зясувавши обставини справи, всебічно і повно, зясувавши всі її фактичні обставини, та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок їх у сукупності, суд вважає, що заявлена вимога підлягають до задоволення, з наступних підстав. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. [PERSON] народився 15.07.1932 року в с.\~Шендерівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, що підтверджується копією його паспорта серії НС № 051689, виданого 05.04.1996 року Корсунь-Шевченківським РВ УМВС України в Черкаській області. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-АП № 493808 [PERSON] та [PERSON] 11.02.1989\~року одружилися, після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. [PERSON] народилася 22.11.1959 року, у свідоцтві про її народження серії І-УР №\~261771 у графі батьки батьком вказано [PERSON], матірю [PERSON]. З огляду на вказане, суд вставновив, що заявник є родичкою померлого [PERSON], а саме його рідниою дочкою, тобто належним заявником у даній справі. На підтвердження факту смерті [PERSON] 12.02.2018 року у м.\~Сімферополь Автономної Республіки Крим, до заяви долучено свідоцтво про смерть серія І-АЯ №\~621938 від 12.02.2018 року, довідку про смерть від 12.02.2018\~року та лікарське свідоцтво про смерть серія 35 № 0476756. Відповідно до змісту вказаних довідок причина смерті [PERSON] перитоніт, гангренозний холецистит з перфорацією. З огляду те, що м.\~Сімферополь відноситься до сухопутної території Автономної Республіки Крим, яку станом на дату розгляду справи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», віднесено до тимчасово окупованої території України, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, вказане обумовлює необхідність вирішення питання про встановлення факту смерті [PERSON] судом у порядку окремого провадження. Даючи оцінку допустимості у даній цивільній справі таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, а саме: довідки про смерть [PERSON] від 12.02.2018 року № 665, медичного свідоцтва про його смерть від 12.02.2018 року серії 35 №\~046756 та свідоцтва про смерть серія І-АЯ № 621938 від 12.02.2018 року, суд враховує наступне. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 1, ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Водночас положеннями ч. 4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вказано, що встановлення звязків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами, як і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується як джерело права, а саме у рішеннях «Лоізіду проти Туреччини» від 18.12.1996 року, «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001 року, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії» від 23.02.2016 року, «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» від 08.07.2004 року, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, вказано, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини вказав, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, встановлюючи наявність факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України, суд, як виняток, вважає за можливе прийняти в якості допустимих доказів вказані вище документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, оскільки вказане необхідно для встановлення факту, що має юридичне значення, в інтересах заявника. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011\~року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Враховуючи досліджені у судовому засіданні докази, у суду відсутні сумніви, що [PERSON] 10.02.2018 року помер у м.\~Сімферополь Автономної Республіки Крим, яке на час ухвалення даного рішення відноситься до тимчасово окупованої території України, а тому вважає за необхідне задовольнити заявлену вимогу та встановити вказаний факт рішенням суду. Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 13, 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку. Водночас відповідно до змісту ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», п. 5 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000\~року № 52/5, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час є одним з документів на підставі якого органом державної реєстрації актів цивільного стану може бути проведено державну реєстрацію смерті особи. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Положеннями ч. 5 ст. 317 ЦПК України передбачено, що копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. На підставі викладеного,

Outcome: approved