Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 21 серпня 2012 року він уклав з відповідачем ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс»» договір № 000377, відповідно до п. 2.1 якого відповідач зобовязується надати послуги, спрямовані на придбання товару, зазначеного в Додатку №1 до Договору, на умовах діяльності програми «АвтоФінанс». Згідно з п.2.1 Договору, відповідач зобовязується: сформувати корпорацію Клієнтів програми АвтоФінанс; організувати та проводити розподіли фінансових ресурсів корпорації, щодо надання Клієнту права на купівлю товару; здійснити оплату товару на користь клієнта програми, чи надати відповідну суму в позику, для придбання товару самим Клієнтом програми; Вищевказані умови спірного договору позивач вважає несправедливими та непрозорими і спрямовані на введення в оману споживача шляхом залучення моїх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Виконуючи умови вищевказаного договору, в день підписання договору, 21 серпня 2012 року, позивач сплатив відповідачу реєстраційний платіж в розмірі 13000 грн., в цей же день він сплатив авансовий платіж в розмірі 6500 грн., після чого з 17 вересня 2012 року по 2 лютого 2015 року включно, сплачував відповідачу щомісячно по 1841 грн.66 коп., що складалися з передбаченого додатком №1 до договору місячного чистого платежу в розмірі 1083 грн.33 коп. та місячних адміністративних витрат в розмірі 758 грн.33 коп. Загалом, з моменту укладання договору до 2 лютого 2015 року, позивач сплатив відповідачу 71066 грн.48 коп. Вважає, що Договір № 000377 від 21 серпня 2012 року між ним і відповідачем має бути визнаним недійсним. Відповідно до п. 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає діяльність з надання фінансових послуг. Вказана ліцензія у відповідача ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс»» відсутня. Про відсутність ліцензії при укладанні оспорюваного Договору представник відповідача його не повідомив. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. В даному випадку Договір підписаний «консультантом» [PERSON], що діє на підставі «доручення № 12 від 2 квітня 2012 року», тобто підписаний не уповноваженою особою. В даному випадку відповідач одержав від позивача грошові кошти на суму 71066 грн.48 коп., а позивач від відповідача нічого не одержав. У лютому 2015 року позивач отримав від відповідача листа, датованого 26 січня 2015 року і підписаного генеральним директором ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс»» [PERSON], з якого вбачається, що відповідач розриває з ним Договір № 000377 від 21 серпня 2012 року в односторонньому порядку на підставі п.10.1 ст.10 Додатку №2 до Договору. Вищевказаний пункт Договору передбачає можливість розірвання відповідачем договору в односторонньому порядку у випадку несплати Клієнтом чистих платежів протягом двох місяців підряд. Як вбачається з доданих до позову копій квитанцій, чисті платежі позивач сплачував щомісячно. Відповідач, починаючи з 21 серпня 2012 року щомісячно безпідставно отримував від позивача грошові кошти. Розмір процентів, які відповідач має сплатити позивачу за користування його коштами складає 9669 грн. 60 коп. Позивач просить суд визнати договір від 21 серпня 2012 року № 000377, укладений між [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс»» недійсним. Стягнути з відповідача ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс»» на користь [PERSON] отримані за договором № 000377 від 21 серпня 2012 року грошові кошти в сумі 71066 грн.48 коп. Стягнути з відповідача ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс»» на його користь проценти за користування коштами позивача у сумі 9669 грн. 60 коп. Стягнути з відповідача ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс»» на його користь судові витрати, що складаються з витрат на правову допомогу по підготовці позовної заяви та по участі адвоката в розгляді цивільної справи в розмірі 5000 грн., а всього просить стягнути з відповідача ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс»» на користь [PERSON] 85736 грн.08 коп. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі. На позові наполягає та просить задовольнити в повному обсязі. Уповноважив представляти його інтереси адвоката [PERSON]Д.(а.с.41). Представник відповідача до судового засідання не зявився. Про день та час судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомив, заперечень проти позовних вимог не висунув. Частина 1 статті 224 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 8\~розділу ІІІ ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. 21 серпня 2012 року між [PERSON] та ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс» укладено договір № 000377 (а.с.3-6). Предметом даного договору є: надання Клієнту програми послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу (спеціального обладнання або механізмів), зазначеного в Додатку №1 до даного Договору через програму АвтоФінанс організовану компанією. Реєстраційний платіж склав 13000,00 гривень. Асигнаційний платіж 1300,00 гривень, місячний чистий платіж 1083,33 гривень, місячні адміністративні витрати 758,33 гривень, як це передбачено додатком №1 до договору (а.с.4). Щомісячний платіж , який сплачував позивач, склав 1841,66 гривень, що підтверджено квитанціями (а.с.4-36). ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс» листом № 1548 від 26.01.2015року на імя [PERSON] було повідомлено, що компанія розриває з ним договір в односторонньому порядку на підставі п.10.1 ст.10 Додатку №2 до договору, оскільки позивач не сплатив чисті платежі протягом двох місяців підряд, та запропоновано надіслати реквізити для повернення коштів (а.с.37). Але з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] за станом на січень 2015 року проводив платежі щомісячно та не порушував умови договору, що підтверджується квитанціями (а.с. 4-36). Відповідно до частин 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановленні частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. За положеннями ч. 1, п.п. 2, 4, 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняється як такі, що вводять в оману: пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійними. Таким чином, Закон України «Про захист прав споживачів» установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення, залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Зазначена правова позиція сформульована в постановах Верховного Суду України від 23 травня 2012 року по справі № 6-35цс12 та від 16 січня 2013 року по справі № 6-161цс12. Відповідно до п. 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає діяльність з надання фінансових послуг. Згідно ч. 2 ст. 91 ЦК України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги», фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Перелік фінансових послуг, передбачений частиною першою статті 4 Закону про фінансові послуги, не є вичерпним, оскільки пунктом 12 визначено, що інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у пункті 5 частини першої статті 1 цього Закону, відносяться до сфери фінансових послуг. Водночас відповідно до пункту 4 частини першої статті 34 Закону про фінансові послуги діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. В даному випадку Договір підписаний «консультантом» [PERSON], що діє на підставі «доручення № 12 від 2 квітня 2012 року», тобто підписаний не уповноваженою особою. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених ч. 2 ст. 203 ЦК України, тобто відповідач не має необхідний обсяг цивільної дієздатності, а саме в нього відсутнє право укладати договори з надання фінансових послуг з причини відсутності відповідної ліцензії а також укладений не у формі, встановленій законом, тобто підписаний з порушенням вимог ч 2 ст. 207 ЦК України та з порушенням необхідних умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. З наданих суду квитанцій вбачається, що відповідач одержав від позивача грошові кошти на суму 71066 грн.48 коп. П.10.1 ст.10 Додатку №2 до договору передбачає можливість розірвання відповідачем договору в односторонньому порядку у випадку несплати Клієнтом чистих платежів протягом двох місяців підряд. Як вбачається з доданих до позову копій квитанцій, чисті платежі позивач сплачував щомісячно. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними, як передбачає стаття 536 ЦК України. Відповідно до ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється законом. Ст.1048 ЦК України, встановлює, що якщо договором позики не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Оскільки відповідач користувався грошовими коштами позивача, як це відбувається у випадку договору позики, суд погоджується з позивачем про необхідність застосування саме такого розміру процентів. Розмір процентів, за користування коштами складає 9669 грн. 60 коп. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Тому відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 807 гривень 36 копійок. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до акту виконаних робіт (а.с.40) позивач сплатив за послуги адвоката 5000 гривень, а саме 2000 гривень це підготовка документів до суду, 3000 гривень за участь в розгляді позову судом. Підлягає стягненню з відповідача сума у 2000 гривень, яка є підтвердженою та обґрунтованою. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial