Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

До Сарненського районного суду Рівненської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 23.10.2012 року рішенням Сарненського районного суду. У подружжя є неповнолітня дитина - [PERSON], яка після розірвання шлюбу залишився проживати з матір'ю за адресою [ADDRESS], де вона зареєстрована та проживає і на теперішній час. На сьогодні дитина відвідує дошкільний навчальний заклад та поліклініку за місцем проживання. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не брав, розвитком дитини не цікавився, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надавав. Отже позивач вимушена була звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів. Суд задовольнив позов та стягнув аліменти на користь неповнолітньої дитини. Відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, шантажує та вимагає відмовитись від заборгованості по аліментам. На теперішній час, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд сина за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить, Позивач вважає, що така позиція колишнього чоловіка і батька неповнолітньої дитини, шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. У зв'язку з викладеним, позивач вимушена була звернутися до суду з даним позовом. Позовна заява прийнята до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, яка призначена до розгляду в підготовчому засіданні. Відповідачем У відповідь на відзив відповідача, позивач [PERSON] надала письмові пояснення, в яких зазначила, що ніколи, починаючи з розірвання між шлюбу між нею та відповідачем, вона своєму сину [PERSON], [INFO], не заперечувала спілкуватися з батьком, однак зустрічі проходять раз на рік - після дня народження сина.У березні 2018 року відповідач подзвонив позивачу, оскільки знаходився тривалий час за межами України, та попросив написати заяву до виконавчої служби про відсутність претензій по сплаті аліментів. Відповідачу обмежили виїзд за кордон та нарахували борг 40 000 грн. Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 18 липня 2018 року підготовче закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явились, подали письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на викладені в ньому обставини. Відповідач в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час, дату, місце судового засідання, жодних письмових пояснень, заяв чи відзивів відповідача до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. [PERSON], згідно свідоцтва про народження [NUMBER] народилась [INFO],, Батьками дитини зазначені [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23.10.2012 року шлюб між зазначені [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 15 грудня 2015 року визначено розмір стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини. Старшим державним виконавцем Сарненського РВДВС ГТУЮ у Рівненській області Мельником Ю.В. на підставі рішення Сарненського районного суду від 12.01.2016р. винесено постанову від 12.03.2018 р. про арешт всього майна боржника (наявність заборгованості сплати аліментів). Як вбачається з претензій КП «Житлосервіс» [PERSON] має заборгованість за особовим рахунком станом на 01.03.2018р. в сумі 2110 грн. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. В ч.7-10 ст. 7 СК України закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. З аналізу вказаних правових норм випливає, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Виїзд [PERSON] має одноразовий та короткостроковий характер, його термін обмежено днями відпустки позивача, такий виїзд пропонується з метою оздоровлення дитини, тобто такий виїзд за кордон буде відповідати інтересам дитини та не порушить право батька на спілкування та виховання дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON], у супроводі матері [PERSON] до Республіки Болгарія та Туреччина в період з 01.08.2018 року по 31.08.2018 року включно без дозволу (згоди) батька [PERSON] з правом оформлення документів для вказаного тимчасового виїзду та супроводу і обов'язком [PERSON] забезпечити повернення дитини в Україну. Відповідно до ч.9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Статтею 430 ЦПК України передбачений перелік справ, щодо яких суд допускає негайне виконання рішень. Даним законом не врегульовано можливість негайного виконання рішення у справі щодо надання дозволу на вивіз дитини за межі України без згоди одного з батьків. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи, що проміжок часу, з якого позивачу надається дозвіл на короткостроковий виїзд дитини за кордон без дозволу відповідача розпочинається з 02.07.2018 року, тобто в будь-якому випадку до набрання рішення законної сили, з метою забезпечення інтересів дитини, застосувавши до спірних правовідносин за аналогією закону ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду, оскарження якого не зупиняє його виконання. Окрім того, задовольняючи позов на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved