Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

До Мелітопольського міьскрайонного суду Запорізької області звернувся [PERSON], в інтересах якого, за угодою, діє адвокат [PERSON], з позовом, а згодом з уточненим позовом, до Державної іпотечної установи про визнання правовідносин припиненими. Позовна заява обґрунтовується тим, що 28 березня 2008 року між позивачем та ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» (нині ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит») був укладений договір про відкриття кредитної лінії №10-811-038К (кредитний договір) з лімітом 1\~200 000 гривень строком до 28 березня 2023 року. У забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON] був укладений іпотечний договір № 10-811-038І від 28 березня 2008 року, відповідно до якого іпотекодавець передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 339,7 кв.м., та земельні ділянку, що розташовані за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Дружби, 130/4. Також, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору, між банком та [PERSON] був укладений договір поруки №10-811-038П від 28 березня 2008 року. Згідно повідомлення Державної іпотечної установи від 12 жовтня 2015 року право вимоги за вказаними зобов'язаннями передані від ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» до Державної іпотечної установи на підставі договору про відступлення права вимоги №17/4-В від 11 лютого 2015 року. Разом із повідомленням на адресу позичальника [PERSON] було направлено копію договору про відступлення прав вимоги, завірені копії витягів про реєстрацію змін у реєстрі речових прав на нерухоме майно, копію повідомлення на адресу банку про набуття прав вимоги. Відповідно до повідомлення про заміну кредитора, загальний розмір заборгованості складає 362 878,85 грн. Інших вимог, окрім повернення вказаної суми, Державна іпотечна установа не заявляла, до суду з вимогою про стягнення цієї суми, або будь-якої іншої також не зверталась. Таким чином, в результаті укладання договору про відступлення прав вимоги Державна іпотечна установа набула прав вимоги на конкретно визначену річ грошові кошти у встановленому розмірі, який дорівнює 362 878,85 гривень. З цих підстав, Державна іпотечна установа не має права нараховувати та вимагати стягнення інших додаткових сум, окрім боргу, що був переданий банком. ДІУ не була стороною в кредитному договорі, а набула права вимоги конкретної суми, а не всіх прав кредитора, а тому не може нараховувати відсотки за користування кредитними коштами та пеню. Окрім того, ДІУ не має банківської ліцензії, що позбавляє її права нараховувати відсотки та пеню. Тому, заявляти вимоги про стягнення боргу із врахуванням відсотків та пені ДІУ права не має. Також, важливим аспектом є факт зміни строку виконання основного зобовязання за договором про відкриття кредитної лінії № 10-811-038К від 28.03.2008 року, оскільки відповідно до вимоги ПАТ «[PERSON] та Кредит» від 15.10.2012 року, у звязку із невиконанням умов договору банк, скориставшись своїм правом на дострокове стягнення боргу, передбаченим ч.2 ст. 1050 ЦК України, а також п.3.2, 4.3, 4.4 договору кредиту, повідомив про настання строку виконання основного зобовязання 26.10.2012 року. Тобто, відступлено було вимоги за правочином, строк виконання якого вже настав. Після закінчення строку дії договору безпідставно нараховувати встановлені договором комісії, проценти та пеню. Враховуючи погашення заборгованості за кредитом, позивач змушений звернутись до суду, через свого представника, з метою захисту своїх прав. Представник позивача адвокат [PERSON], а також представник позивача [PERSON], який приймав участь в судовому засіданні 20.03.2017 року позовні вимоги підтримали в повному обсязі, суду додатково пояснили, що позивачем було повністю сплачено суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 362 878,85 гривень, а також на додаткову вимогу ДІУ позивачем було сплачено залишок заборгованості за кредитом у розмірі 166\~135,39 грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 28\~611,31 грн. Права на нараховування пені, як штрафної санкції за неналежне виконання грошового зобовязання, ДІУ не має, оскільки не має банківської ліцензії, не була стороною у кредитному договорі, а набула права вимоги лише конкретної суми заборгованості. АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» також немає права нараховувати відсотки, пеню, оскільки знаходиться в стадії ліквідації. Крім того, банком було надіслано вимогу про зміну строку виконання основного зобовязання, в якій зазначено, що строк виконання основного зобовязання настав 26.10.2012 року. Також, у вказаній вимозі було зазначено про необхідність дострокового виконання всіх вимог банку. Однак, банк звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості лише в грудні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, і вже, тоді, коли передав права вимоги. Проте, ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01.03.2016 року вказаний позов був залишений без розгляду за заявою позивача. Вважають, що позивач в повному обсязі виконав свої зобовязання за кредитним договором, а тому просять позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявилась, до суду з початку надіслала клопотання про відкладення розгляду справи, а потім про розгляд справи за її відсутності. Разом з клопотаннями надійшов лист (вх.№1953/11/3 від 13.04.2017 року), відповідно до якого станом на 13.04.2017 року заборгованість по кредитному договору №10-811-038К від 28.03.2008 року складає: залишок заборгованості за кредитом 166\~135,39 грн., прострочена заборгованість за нарахованими відсотками на залишок заборгованості - 28\~611,31 грн., пеня 899\~744,67 грн. В судовому засіданні 20.03.2017 року, в якому приймав участь представник відповідача [PERSON], позовні вимоги ним визнані не були, про що надано письмові заперечення. Також він просив у позові відмовити та суду додатково пояснив, що ДІУ за договором про відступлення права вимоги набула всіх прав первісного кредитора, в тому числі права нараховувати відсотки за користування кредитними коштами та пеню. [PERSON] знав, що має іншу заборгованість, окрім 362 878,85 гривень, оскільки на його адресу надходили відповідні листи. В цих листах зазначалось не тільки про суму заборгованості з основного боргу, але й про заборгованість за відсотками та пенею. Оскільки, відповідач набув усіх прав за кредитним договором, що належали первісному кредиторові, зокрема й право на нарахування відсотків за користування кредитними коштами та пені, є фінансовою установою та має ліцензію на здійснення діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що [PERSON] не виконав в повному обсязі зобовязання за кредитним договором, а наявність вимоги про дострокове стягнення заборгованості, яку боржник не сплатив, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Оскільки позичальник не повернув отриманні кредитні кошти, тому кредитор має право нараховувати проценти та пеню за кредитним договором до повного погашення основної заборгованості. На підставі викладеного, представник відповідача вважає, що відсутні обґрунтовані підстави для визнання зобовязань [PERSON] припиненими, а тому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи АТ «Банк «[PERSON] та кредит» у судове засідання не зявився з невідомої суду причини, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить особистий підпис уповноваженої особи у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, а тому причини його неявки судом були визнані неповажними та ухвалено про можливість розглядати справу за його відсутності. Жодних заяв чи клопотань, або будь-яких інших заперечень щодо позову на адресу суду від АТ «Банк «[PERSON] та кредит» не надходило. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, від нього в матеріалах справи мається заява про розгляд вказаної справи за його відсутності, просить прийняти рішення на розсуд суду та відповідно до наданих сторонами доказів. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, вивчивши письмові заперечення відповідача та матеріали цивільної справи, оцінивши всі зібрані у справі докази, приходить до наступних висновків: Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 28 березня 2008 року між позивачем [PERSON] та ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» був укладений договір про відкриття кредитної лінії №10-811-038К (кредитний договір) з лімітом 1\~200 000 гривень строком до 28 березня 2023 року (т.3, а.с. 74-75). 28 березня 2008 року в якості забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» та [PERSON] був укладений іпотечний договір № 10-811-038І, відповідно до умов якого іпотекодавець [PERSON] передав іпотекодержателю - ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 339,7 кв.м., та земельну ділянку, що розташована за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Дружби, 130/4 (т.3, а.с. 60-61). 28 березня 2008 року між [PERSON], [PERSON] та ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» був укладений договір поруки №10-811-038П з метою забезпечення виконання умов кредитного договору (т.3, а.с. 70). 13 травня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» було укладено додатковий договір №1 до договору про відкриття кредитної лінії №10-811-038К від 28 березня 2008 року, додатковий договір №1 до іпотечного договору №10-811-038І від 28 березня 2008 року, а також додатковий договір №1 до договору поруки №10-811-038П від 28 березня 2008 року. 02 вересня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» укладено додатковий договір №2 до договору про відкриття кредитної лінії №10-811-038К від 28 березня 2008 року. 29 жовтня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» укладено додатковий договір №3 до договору про відкриття кредитної лінії №10-811-038К від 28 березня 2008 року. 15 грудня 2010 року між [PERSON] та ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» було укладено додатковий договір №4 до договору про відкриття кредитної лінії №10-811-038К від 28 березня 2008 року, додатковий договір №2 до іпотечного договору №10-811-038І від 28 березня 2008 року та додатковий договір №2 до договору поруки №10-811-038П від 28 березня 2008 року. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Як вбачається з вимог ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, задатком. Частина 1 ст. 575 ЦК України передбачає, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разу невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Оцінюючи доводи представників позивача на підтвердження позовних вимог та заперечення відповідача, судом було встановлено наступне: Статтею 512 ЦПК України передбачені підстави заміни кредитора у зобовязанні, серед яких в п. 1 ч.1 вказано - передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 11.02.2015 року між відповідачем [PERSON] іпотечною установою (далі - ДІУ) та ПАТ «[PERSON] та Кредит» було укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В від 11.02.2015 р. (т.1, а.с. 27-28, т.3, а.с. 77-78), який, відповідно до вимог 2.1 набирав чинності 17.09.2015 року. Відповідно до п.1.1 вказаного договору, сторони уклали цей договір з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно договору застави майнових прав №17/4-З від 11.02.2015 р., що укладений з метою забезпечення виконання зобовязання первісного кредитора (позичальника) за кредитним договором №17/4 від 11.02.2015 р. (т.1, а.с. 27-28, т.3, а.с. 77-78). Відповідно до п.1.2 договору відступлення права вимоги, первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього Договору. В Додатку № 1 до вказаного договору перелічені боржники за кредитними договорами, в кількості 690 осіб та реквізити кредитних договорів (т.3, 79-95),. Відповідно до п.1.3 договору відступлення права вимоги вартість права вимоги дорівнює сукупній заборгованості за основним боргом за кредитними договорами, перелік яких зазначений у додатку №1 до Договору станом на дату укладення цього договору та складає 245\~085\~913,83 грн. Згідно зі ст. 514 ЦПК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, аналізуючи договір відступлення прав вимог, укладений між відповідачем ДІУ та ПАТ «[PERSON] та Кредит» 11.02.2015 року, а також додаток №1 до вказаного договору судом встановлено, що ПАТ «[PERSON] та Кредит» відступив Державній ІУ лише права вимоги сукупної заборгованості боржників, зазначених в Додатку №1 до договору, станом на дату укладення договору, що складало 245\~085\~913,83 грн. На підтвердження цього, ДІУ на імя [PERSON] (вих.№7013/11/2) було направлено письмове повідомлення про відступлення прав вимоги, в якому зазначено, що 17.09.2015 року постановою НБУ за № 612 ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» було віднесено до категорії неплатоспроможних, що призвело до запровадження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб процедури виведення банку з ринку шляхом введення тимчасової адміністрації до банку. Вищезазначена обставина призвела до набрання 17 вересня 2015 року чинності договору відступлення права вимоги №17/4-В, укладеного 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та «Банк «[PERSON] та Кредит» в частині відступлення банком та набуття ДІУ прав вимоги за іпотечними кредитами, в тому числі по кредитному договору від 28.03.2008 року №10-811-038К, по іпотечному договору від 28.03.2008 року № 10-811-038І та договору поруки від 28.03.2008 року № №10-811-038П. Також, в повідомленні зазначено, що станом на 01 вересня 2015 року загальний розмір заборгованості за договором кредиту у позивача складає 362 878,85 гривень. Окрім того, в повідомленні вказані реквізити, на які слід проводити відповідні платежі (т.1, а.с. 26). Будь-якого іншого розміру заборгованості [PERSON] у вказаному повідомлені зазначено не було. Таким чином, з аналізу договору про відступлення права вимоги, а також письмового повідомлення про відступлення права вимоги, надісланого ДІУ на імя [PERSON], вбачається, що ДІУ набула не всіх прав вимог за кредитним договором, а лише права вимоги конкретної суми заборгованості в розмірі 362 878,85 гривень. В звязку з чим, доводи представника відповідача в частині того, що ДІУ набула всіх прав за кредитним договором, що належали первісному кредиторові (ПАТ «[PERSON] та Кредит»), в тому числі, будь-яких інших майбутніх платежів по тілу кредиту, відсотків за користування кредитними коштами, штрафних санкцій (неустойки чи пені) є хибними та суперечать самому предмету договору про відступлення права вимоги, а також письмовому повідомленню про відступлення прав вимоги, в якому зафіксована конкретна сума боргу, право вимоги якої набув відповідач за договором про відступлення прав вимоги. Суд також не приймає до уваги інші листи ДІУ, які були надіслані на адресу [PERSON], в яких було зазначено про заборгованість не тільки по основному боргу, але й по відсоткам за користування кредитними коштами та пені: лист від 28.09.2016 року (т.1, а.с. 58), лист від 11.11.2016 року (т.1, а.с.57), оскільки про ці суми в первісному повідомленні про відступлення права вимоги (вих.№7013/11/2) взагалі зазначено не було. Чому вказані суми не були зазначені в письмовому повідомленні направленого [PERSON] в якості повідомлення про відступлення прав вимоги, суду не зрозуміло. Крім того, з листа, надісланого [PERSON], як представнику [PERSON] (вх.№3321/11/1 від 13.07.2016 року) вбачається, що ДІУ повідомляє про існування лише основного боргу 362\~878,85 грн. та відсотків за користування кредитними коштами - 143\~331,53 грн. Про існування пені та її розмір у вказаному листі взагалі не йдеться (т.1, а.с. 60). Таким чином, направляючи [PERSON] листи з зазначенням залишку суми заборгованості ДІУ кожен раз вказувала різні суми заборгованості, яку повинен сплатити позивач на рахунок ДІУ. В судовому засіданні 20.03.2017 року представником відповідача було зазначено про те, що між ДІУ та ПАТ «[PERSON] та кредит» станом на дату укладення договору про відступлення права вимоги були складені акти звіряння розміру заборгованості всіх боржників за кредитними договорами, проте на ухвалу суду про витребування доказів, такі розрахунки, зокрема по [PERSON], так відповідачем надані і не були. Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак, відповідачем не було надано доказів на підтвердження правильності розрахунків вказаних сум. 11 жовтня 2016 року позивач [PERSON] на розрахунковий рахунок ДІУ сплатив суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 362 878,85 гривень, яка була вказана в повідомленні про відступлення права вимоги (вих.№7013/11/2), що підтверджується квитанцією №18452405 від 11 жовтня 2016 року. З останнього надісланого на адресу суду від ДІУ листа (вх.№1953/11/3 від 13.04.2017 року) вбачається, що станом на 13.04.2017 року заборгованість по кредитному договору №10-811-038К від 28.03.2008 року складає: залишок заборгованості за кредитом 166\~135,39 грн., прострочена заборгованість за нарахованими відсотками на залишок заборгованості - 28\~611,31 грн., пеня 899\~744,67 грн. (т.3, а.с. 175). Позивач, маючи намір вирішити справу мирним шляхом, 13.04.2017 року сплатив на розрахунковий рахунок ДІУ залишок заборгованості за кредитом в сумі 166\~135,39 грн. та прострочену заборгованість за нарахованими відсотками в сумі 28\~611,31 грн., що підтверджується копіями квитанцій від 13.04.2017 року (т.3, а.с. 195). Таким чином, позивач [PERSON] повністю сплатив суму заборгованості за кредитом та відсотки за користування кредитними коштами. Разом з тим, суд критично відноситься до доводів представника відповідача в частині права нарахування пені та розміру самої пені з огляду на наступне: Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Формами неустойки є штраф і пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, ДІУ є фінансовою установою (т.3, а.с.40). Відповідно до копії ліцензії, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, Державна іпотечна установа здійснює діяльність з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів (т.3, а.с. 41). Згідно копії Статуту ДІУ, яка була надіслана на адресу суду, Статутом визначені чіткі мета та предмет діяльності ДІУ (т.3, а.с.126-160). В судовому засіданні представник відповідача пояснював, що ДІУ розраховує заборгованість лише відповідно до тих даних, які надає АТ «[PERSON] та кредит», оскільки саме банк веде позичковий рахунок, надає виписки з особового рахунку. Надані представником відповідача в судовому засіданні виписки з особового рахунку також підтверджують дані обставини, оскільки всі вони завірені АТ «[PERSON] та кредит». З вищевикладеного вбачається, що ДІУ є фінансовою установою, а не банківською, має ліцензію лише на здійснення діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, в даному випадку жодного фінансового кредиту [PERSON] установа не надавала, стороною у кредитному договорі №10-811-038К від 28.03.2008 року установа також не була, а на підставі договору про відступлення права вимоги, набула права вимоги лише конкретної суми заборгованості, а не всіх прав первісного кредитора, вказану суму заборгованості позивач визнав та повністю сплатив на користь відповідача, сплативши не тільки суму основного боргу, а й суму відсотків за користування кредитними коштами, а тому в даному випадку установа дійсно не має права самостійно нараховувати пеню, як штрафну санкцію, за неналежне виконання умов кредитного договору №10-811-038К від 28.03.2008 року та вимагати її сплати. Таким чином, доводи представника відповідача в частині права ДІУ нараховувати пеню, як штрафну санкцію, за неналежне виконання зобовязання, спростовуються іншими зібраними по цивільній справі доказами. Первісний кредитор АТ «[PERSON] та кредит», є банківською установою без ліцензії, оскільки відповідно до постанови Правління НБУ від 17 грудня 2015 р. № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «[PERSON] та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) прийнято рішення від 18 грудня 2015 р. № 230, «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «[PERSON] та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку». З аналізу вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що нарахування процентів та штрафних санкцій не може здійснюватися з моменту введення тимчасової адміністрації в банку. На підставі вищевикладеного, АТ «Банк «[PERSON] та Кредит», яке знаходиться стадії ліквідації, також не може нараховувати штрафні санкції за порушення зобовязання. Також, судом були досліджені інші письмові докази по справі, зокрема лист-вимога ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» від 15.10.2012 року № 1096, з якого вбачається, що АТ «[PERSON] та Кредит» повідомляє [PERSON] про зміну умов кредитування (щодо строку дії кредитного договору), зокрема про реалізацію банком свого права на дострокове стягнення заборгованості в повному обсязі, в якому було зазначено, що строк виконання основного зобовязання за договором про відкриття кредитної лінії №10-811-038К від 28.03.2008 року є таким, що настав на 11-й день з моменту отримання [PERSON] вимоги. Також, запропоновано, протягом 10 банківських днів з моменту отримання листа претензії виконати вимогу Банку (т.1, а.с.147). Відповідно до копії вимоги ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» від 26.10.2012 року № 1108, банк повідомляє [PERSON] про те, що 15.10.2012 року ним було власноручно отримано лист-вимогу від 15.10.2012 року № 1096 про зміну умов кредитування та повідомлено, що строк виконання зобовязання (тобто договору про відкриття кредитної лінії №10-811-038К від 28.03.2008 року) є таким, що настав 26 жовтня 2012 року (т.3, а.с. 71). З правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі 6-118цс16 від 06.07.2016 року вбачається, що у випадку предявлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти. Крім того, відповідно до правова позиції, висловленої Верховним Судом України по справі №6-900цс16 від 16.11.2016 року вбачається, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Оскільки строк виконання основного зобовязання на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України було змінено, то саме з цього моменту в позивача виникає право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав. Відповідно до абзаців 1 і 2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З аналізу листа-вимоги від 15.10.2012 року № 1096 та вимоги від 26.10.2012 року № 1108 вбачається, що ПАТ «[PERSON] та Кредит» змінило умови кредитування [PERSON] в частині зміни строку виконання основного зобовязання та зазначило, що строк виконання зобовязання за кредитним договором настав 26.12.2012 року, а тому саме з цього моменту АТ «[PERSON] та Кредит» мало право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав. Як було встановлено під час розгляду справи АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» лише 01.12.2015 року звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто з пропуском строку позовної давності. При цьому, відповідно до ухвали Мелітопольського міськрайонного суду від 01.03.2016 року вказаний позов було залишено без розгляду на підставі заяви позивача АТ «[PERSON] та Кредит». Таким чином, права та інтереси АТ «[PERSON] та Кредит» не є порушеними, оскільки за їх захистом банк з часу зміни строку виконання зобовязання за кредитним договором, тобто з 26.10.2012 року до суду за захистом своїх прав не звертався, а, звернувшись до суду лише 01.12.2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, подав заяву про залишення позову без розгляду. З часу залучення до участі у вказаній справі в якості третьої особи та, будучи належним чином повідомленим по дати та час судових засідань, АТ «[PERSON] та Кредит» жодних заяв, клопотань чи будь-яких інших заперечень на адресу суду не надсилав. Таким чином, суд прийшов до висновків про те, що АТ «Банк «[PERSON] та Кредит», знаючи про можливе відкликання банківської ліцензії та майбутню ліквідацію, 11.02.2015 року уклав з ДІУ договір про відступлення прав вимог, який набрав чинності 17.09.2015 року, відповідно до якого ПАТ «[PERSON] та Кредит» відступив права вимоги ДІУ сукупної заборгованості за кредитними договорами, перелік яких зазначений у додатку №1 до Договору, на суму 245\~085\~913,83 грн. Позивач [PERSON] свої зобовязання виконав у повному обсязі, а саме, сплатив ДІУ, якій було передано право вимоги конкретної суми заборгованості, суму заборгованості за кредитним договором, яка складається з основного боргу, зазначеного у повідомленні про відступлення права вимоги (вих.№7013/11/2) у розмірі 362 878,85 гривень, а також додатково сплатив залишок заборгованості за кредитом у розмірі 166\~135,39 грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 28\~611,31 грн., які були зазначені у листі вих.№1953/11/3 від 13.04.2017 р. Вказані суми були повністю зараховані на рахунок ДІУ, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повністю повернутою. Обґрунтованих належним чином доказів, на підтвердження права на нарахування пені та права на її вимогу, відповідачем під час розгляду справи надано не було, а оскільки, на час постановлення рішення по справі, будь-якої іншої обґрунтованої заборгованості відповідачем надано не було і в матеріалах справи немає, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] повністю виконав основне зобовязання за договором про відкриття кредитної лінії №10-811-038К від 28.03.2008 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною пятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії договору іпотеки. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобовязань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, серед яких, зокрема, зазначено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору та визнання договору іпотеки недійсним. Таким чином, оскільки, забезпечені іпотекою зобовязання за договором про відкриття кредитної лінії виконані в повному обсязі, то зобовязання за договором іпотеки, які є похідними від кредитного договору, також припиняються. Аналогічна позиція міститься й у правовому висновку Верховного Суду України у справі №6-2560цс16 від 08.02.2016 року. Відповідно до ч. 2 ст. 593 ЦК України у разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають повному задоволенню, а тому слід визнати припиненими зобовязання, що випливають з договору про відкриття кредитної лінії №10-811-038К від 28 березня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «[PERSON] та Кредит», визнати припиненими зобовязання, що випливають з іпотечного договору №10-811-038І від 28 березня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «[PERSON] та Кредит», виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку №11456600 та №11455608 від 28 березня 2008 року щодо житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Дружби №130/4 та зняти заборону відчуження обєктів нерухомого майна щодо житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Дружби №130/4, записи про які внесені на підставі іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2619.

Outcome: approved