Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася Одеська міська рада з позовом до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним, визнання спадщини відумерлою, витребування нерухомого майна та передачу у власність територіальної громади нерухомого майна, та просить суд, згідно останніх уточнень, визнати договір довічного утримання від 16.04.2014р. за № 3-367, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом П'ятої Одеської державної нотаріальної контори Сусловою О.М., недійсним; визнати спадщину після смерті [PERSON], що складається з квартири [ADDRESS], відумерлою; витребувати у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру [ADDRESS] з володіння [PERSON]; передати у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру [ADDRESS]; встановити порядок виконання рішення суду. Свої позовні вимоги вмотивовує тим, що 26.02.2002 р. у [PERSON] виникло право власності на квартиру [ADDRESS], 20.02.2013р. [PERSON] була прийнята на обслуговування у КУ «Територіальний центр соціального обслуговування Малиновського району м. Одеси» на безоплатній основі як одинока особа похилого віку, що не має близьких родичів. [PERSON] на момент укладання договору про соціальне обслуговування була обізнана щодо того, що вона не має можливості укладення договору довічного утримання та підстав припинення дії договору про соціальне обслуговування недієздатної особи. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Юридичним департаментом ОМР було направлено запит про надання інформації щодо права власності на квартиру [ADDRESS], та було отримано відповідь, що 16.04.2014р. [PERSON] уклала договір довічного утримання із своєю сусідкою [PERSON] Від працівників центру соціального обслуговування юридичного департаменту ОМР стало відомо, що спадкодавець перед своєю смертю страждала на церебральний атеросклероз із ураженням судин головного мозку. За даних обставин позивач вважає, що є всі підстави вважати, що договір довічного утримання, укладений [PERSON] у момент, коли вона не усвідомлювала свої дії та не могла керуватися ними. За даних обставин позивач звернувся до суду з заявленими вимогами. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, та просив задовольнити заявлені позовні вимоги. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, про що надано письмові заперечення, в яких зазначено, що спадкодавець [PERSON] на момент укладення договору була дієздатною особою, повністю усвідомлювала зміст своїх дій та керувала ними, державним нотаріусом Сусловою О.М., під час укладення договору довічного утримання, установила особи, їх дієздатність після чого посвідчила договір, ніяких сумнівів у стані психічного здоров'я [PERSON] у нотаріуса не виникло. Крім того зазначали, що [PERSON] ніколи не була на обліку у психіатра та нарколога, не зловживала спиртними напоями, не вживала наркотичні засоби. За даних обставин доводи позивача є надуманими, та непідтвердженими доказами. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову Одеської міської ради з наступних підстав. За життя [PERSON] належала квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів 20.12.1996 р. та зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 26.02.1997 р., в якій вона була зареєстрована з 06.06.1953 р., про що свідчить копія довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 17.03.2014 р. № 958. (а.с. 65,70) 20.02.2013р. [PERSON] було надано до КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Малиновського району м. Одеси» заяву про прийняття її на обслуговування відділенням соціальної допомоги вдома. (а.с. 14) 16.04.2014р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, за умовами якого [PERSON] передала [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS], а остання в свою чергу зобов'язувалася утримувати та доглядати її довічно, який був посвідчений державним нотаріусом П'ятої Одеської державної нотаріальної контори Сусловою О.М. за №3-368. (а.с. 58-59) [INFO] [PERSON] померла, про що [INFO] Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис № 4620, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого наявна в матеріалах справи. (а.с. 31) Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України). Статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється, зокрема, у разі смерті власника. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. На підставі ч. 1 ст. 748 ЦК України, вбачається, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Із змісту коментованої статті випливає, що право власності у набувача за договором, який вимагає нотаріального посвідчення, виникає з моменту такого посвідчення (ч. 3 ст. 334 ЦК), а за договором, який підлягає державній реєстрації, - з моменту такої реєстрації (ч. 4 ст. 334 ЦК). Отже, якщо за договором відчужується рухоме майно, то право власності на нього у набувача виникає з моменту нотаріального посвідчення, на нерухоме майно - з моменту державної реєстрації договору. За даних обставин [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується інформацією з державного реєстру прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. (а.с. 10) Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до розяснень, які містяться в п.п. 7, 8,16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. В судовому засіданні відповідачка пояснила, що [PERSON] вона знає більше 30 років, вони були подругами і оскільки [PERSON] була одинокою людиною похилого віку, вона їй допомагала, готувала їжу, прала їй, здійснювала за нею догляд. Зазначала, що [PERSON] була адекватною людиною до самої смерті, багато читала, цікавилася політикою, мала добру пам'ять, розладів психіки у неї не було. Укласти договір довічного утримання вона хотіла давно, однак відповідачка не погоджувалася і лише 16.04.2014р. вони його уклали у П'ятій Одеській державній нотаріальній конторі. Перед підписанням договору довічного утримання нотаріус роз'яснила [PERSON] всі наслідки укладання цього договору і [PERSON] підтвердила своє бажання на його укладення. Вказувала, що у [PERSON] боліли руки, ноги, інколи вона скаржилася на підшлункову залозу, вона трохи недочувала, інколи у неї підвищувався тиск і відповідачка викликала лікаря додому. До лікарів [PERSON] зверталася дуже рідко. Свідок [PERSON], яка є працівником центру соціального обслуговування, підтвердила, що вона обслуговувала [PERSON], інколи за її проханням ходила в магазин, купляла їй ліки - анальгін, цитрамон, карвалол та фіногедин, а також засоби від запору. Характеризуючи [PERSON], свідок зазначала, що вона була нормальною, спокійною людиною, любила читати та поговорити, однак мала поганий слух. Перед смертю різкого погіршення здоров'я у неї не було, однак із-за високого тиску у неї погіршився слух, змін в емоційному стані у [PERSON] не було. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснювала, що вона була сусідкою [PERSON] та подругою відповідачки. Їй відомо, що [PERSON] за життя хотіла залишити квартиру відповідачці, про що неодноразово висловлювалася в її присутності, так як остання її доглядала. Також свідок пояснювала, що вона знала про те, що у [PERSON] боліли ноги, про інші хвороби їй не відомо. [PERSON] була адекватною людиною, любила спілкуватися з людьми, поведінка її була нормальна, яких-небудь змін в поведінці у неї не було. Свідок [PERSON] пояснила, що знала [PERSON] біля чотирьох років, спілкувалася з нею. Вона бачила, як [PERSON] купала [PERSON], прибирала в її квартирі. Інколи [PERSON] скаржилася на підшлункову залозу, однак за весь час знайомства з [PERSON] остання в лікарнях не лежала. [PERSON] була вольовою людиною, цікавилася політикою. Фізичний та емоційний стан її були нормальними, завжди розмірковувала спокійно. Свідок [PERSON] вказував, що [PERSON] знає років п'ятдесят, був її сусідом, іноді він їй допомагав по електриці. Вона була адекватною людиною, прекрасно адаптувалася, мала врівноважений характер, до своєї смерті була в здоровому глузді. Йому відомо, що у [PERSON] боліли ноги та їй важко було пересуватися, про інші захворювання йому не відомо. Про те, що [PERSON] хоче оформити договір про утримання на [PERSON] йому відомо зі слів сусідів. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що з 1968 році вона товаришувала з [PERSON], яка любила читати газети, слухати радіо, була дуже грамотною, знала всі дні народження, дати смерті, була наполегливою жінкою. Оскільки у неї боліла голова та підшлункова, вона пила багато пігулок. За життя [PERSON] працювала на заводі в кислородному цеху, періодично проходила медичні огляди, однак це не була робота, пов'язана з хімічними речовинами. У психіатра на обліку [PERSON] не перебувала, про атеросклероз не говорила. Також свідок пояснила, що відповідачка років п'ять доглядала за [PERSON], купала її, прала білизну. [PERSON] років п'ять назад висловлювала бажання щоб за нею хтось доглядав. Договір довічного утримання [PERSON] уклала усвідомлено. Згідно ст. 1277 Цивільного кодексу України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до Висновку судово-психіатричного експертів № 94 від 07.03.2017 року, судовими експертами було зроблено висновок, що [PERSON], [INFO], при житті, та на час укладення договору довічного утримання від 16.04.2014р., на будь-який хронічний хворобливий психічний розлад, уроджену розумову відсталість, або придбане недоумство (деменцію), розлад особливості, на будь-який інших хворобливий психічний розлад не страждала, у тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності (який міг би негативно впливати на її вольові, критичні та когнітивні функції) не знаходилась, тому вона була абсолютно спроможною, 16.04.2014р., повною мірою вільно усвідомлювати значення своїх дій, та (або) керувати ними, вільно та усвідомлено їх реалізовувати, і розуміти їх можливі наслідки. (а.с. 173-177) У суду не виникає будь-яких сумнівів щодо вище зазначеного висновку. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона по справі зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Посилаючись на вищевикладене, суд прийшов до висновку про те, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вчинений правочин, а саме - договір довічного утримання від 16.04.2014р. було укладено з додержанням усіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави щодо визнання його недійсним. Таким чином також відсутні підстави для визнання спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], яка померла [INFO], відумерлою, витребування та передачі у власність територіальної громади квартири [ADDRESS].

Outcome: dismissed