Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

До суду 14.04.2016 р. із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням звернувся [PERSON]. Посилається на таке. Він перебував у шлюбі з [PERSON] з 23.12.1995 року по 22.12.2005 р. За час шлюбу ними була придбана квартира [ADDRESS]. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.06.2012 р. за ним та [PERSON] було визнано право власності на ? частину цієї квартири за кожним. Відповідач [PERSON], [INFO] є його сином та сином [PERSON] Після розірвання шлюбу відповідач почав проживати з матір'ю за іншою адресою. Він перестав спілкуватися з відповідачем з 2012 року. Більше 10 років відповідач в квартирі не проживає без поважних причин, але залишається зареєстрованим за вищевказаною адресою, платежів за комунальні послуги не здійснює. Реєстрація відповідача в квартирі порушує майнові інтереси позивача, оскільки на відповідача нараховуються комунальні послуги, але їх сплачує позивач. Посилаючись на ст.ст. 319, 391, 405 ЦК України, ст.. 71 ЖК, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним. Додатково пояснив, що відповідач проживає разом з матір'ю за кордоном. В судове засідання позивач не з'явився. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце сповіщався повісткою, направленою рекомендованим листом на адресу своєї реєстрації. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст..224 ЦПК України. Позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце сповіщалась на адресу своєї реєстрації, проте рекомендовані листи повертались не врученими, з відміткою «за закінченням строку зберігання». Дослідивши матеріали, заслухавши представника позивача, свідків, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини. Згідно рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.06.2012 року визнано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] по ? частині за кожним (а.с.9-10). Отже, позивач є власником ? частини цієї квартири, це підтверджується також витягом про державну реєстрацію від 24.07.2012 р. (а.с.5). Відповідач [PERSON], [INFO] є сином позивача та третьої особи: [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8). Згідно довідок з сектору адресно-довідкової роботи УДМС України в Запорізькій області [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS], з 22.02.2012 р. та з 09.06.1998 року відповідно (а.с.44). Свідки [PERSON] та [PERSON], допитані в суді, повідомили, що [PERSON] після розірвання шлюбу в квартирі [ADDRESS] проживає один, син там не проживає. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК. В ч.2 цієї статті зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Поняття «право користування житловим приміщенням» вживається в нормах Житлового Кодексу та Цивільного Кодексу України. При цьому, втрата права користування на житло, передбачена в ч.2 ст.405 ЦК України, коли закон встановлює термін зберігання житла за тимчасово відсутнім членом сім'ї власника житла. Житловий кодекс регулює правовідносини, які виникають щодо користування житловими приміщеннями приватного житлового фонду в главі 6. При цьому, виникнення прав та обов'язків Житловий кодекс нерозривно пов'язує з поняттям наймач, член сім'ї наймача, член сім'ї власника житла. В суді встановлено, що позивач є одним зі співвласників квартири [ADDRESS]. Суд враховує, що відповідач - [PERSON], [INFO], є не лише сином позивача, але й сином іншої співвласниці цієї квартири - [PERSON] Відповідач був зареєстрований в квартирі з 22.02.2012 року, тобто, коли частки квартири щодо співвласників не були виділені, позивачем не оспорюється правомірність реєстрації відповідача в цій квартирі в 2012 році. При цьому, з позову та наданих пояснень представника позивача, свідків, вбачається, що після розірвання шлюбу в 2005 році відповідач, будучи неповнолітнім, почав проживати з матір'ю за іншою адресою. Тобто, відповідач є членом сім'ї однієї зі співвласників квартири [ADDRESS], яка до суду із позовом про визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою не зверталась. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі 6-ти місяців. Якщо наймач або члени його сім ' ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Суд вважає, що відповідач не набув статусу наймача [ADDRESS], оскільки з 2005 року він в ній не проживає, крім того, в будь-якому разі, наймодавцем цієї квартири виступав би не лише позивач, а й інша співвласниця квартири [PERSON] - мати відповідача. Позивачем не надано обґрунтованих та переконливих доказів того, що відповідач [PERSON] не мешкає в квартирі [ADDRESS] без поважних причин більше 6-ти місяців. Навпаки, з позову та пояснень представника позивача вбачається, що відповідач, починаючи з 2005 року, тобто, в неповнолітньому віці, після розлучення батьків проживав з матір'ю за іншою адресою, з 2012 року з позивачем не спілкується, та можливо, проживає за кордоном, що свідчить про існування підстав для непроживання відповідача за адресою своєї реєстрації. Суд вважає, що у позивача не виникло право вимагати визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], оскільки він не єдиний власник цієї квартири, іншій співвласник з аналогічним позовом не звертався, отже у суду є підстави вважати, що [PERSON], [INFO] зареєстрований в ній з дозволу третьої особи, яка не вбачає в цьому порушення своїх прав. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Зазначене узгоджується із ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1383-ІV від 11.12.2003 року, яким встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Крім того, суд не вважає, що сама по собі наявність реєстрації відповідача утворює перешкоди у здійсненні права користування майном. Обов'язки, які виникають з оплати комунальних послуг та утримання житла не є перешкодою у здійсненні прав позивача, оскільки не доведено, що позивач зобов'язаний оплачувати та оплачує комунальні послуги за відповідача. Позивач має право захисти свої майнові права щодо утримання житла шляхом звернення до суду із відповідним позовом.

Outcome: dismissed