Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 26 липня 2018 року надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 21 вересня 2005 року АТ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №DNU0GK00000642, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 18489,00 на термін до 18 вересня 2025 року. В звязку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 22 травня 2018 року виникла заборгованість в сумі 108749,56 доларів США, з яких: 12912,76 доларів США заборгованість за кредитом, 23119,75 доларів США заборгованість за відсотками, 2699,84 доларів США заборгованість по комісії, 70017,81 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 12912,16 доларів США (тіло кредиту), що за курсом НБУ від 22 травня 2018 року складає 336749,13 грн. а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 5051,24 грн. Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій він зазначив що підтримує позовні вимоги та просив суд розглядати справу без його участі. Відповідач в судове засідання не зявився, ніяких заяв та клопотань до суду не надсилав, про причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як встановлено судом, 21 вересня 2005 року між АТ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNU0GK00000642, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 18489,00 на термін до 18 вересня 2025 року (а.с. № 9-10). Банк зі свого боку виконав свої зобовязання та надавав відповідачу грошові кошти. Проте станом на 22 травня 2018 року виникла заборгованість в сумі 108749,56 доларів США, з яких: 12912,76 доларів США заборгованість за кредитом, 23119,75 доларів США заборгованість за відсотками, 2699,84 доларів США заборгованість по комісії, 70017,81 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань, що підтверджується розрахунком (а.с. №3-7). Згідно із ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, зокрема, положеннями ст. 533 ЦК України, відповідно до якої, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З огляду на те, що відповідачем не надано суду жодного доказу того, що заборгованість за договором погашена, то суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором №DNU0GK00000642, яка станом на 22 травня 2018 року становить 12912,76 доларів США заборгованість за кредитом (тіло кредиту), що за курсом НБУ від 22 травня 2018 року складає 336749,13 грн. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог банку у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при предявленні позову судового збору в розмірі 5051,24 грн., що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. № 19). На підставі викладеного,

Outcome: approved