Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси 06.07.2016 року звернувся позивач [PERSON] із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 06.10.2015 року між сторонами був укладений договір позики, за яким позивач передав у борг відповідачу грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, на підтвердження укладання якого відповідач [PERSON] написала розписку. В звязку з тим, що зобовязання [PERSON] не виконала, від зустрічі з позивачем ухиляється, позивач просить суд: стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 73200 грн. та понесені позивачем судові витрати. Позивач [PERSON] подав до суду заяву, згідно якої підтримав заявлені позовні вимоги, просив розглянути справу за його відсутності та за відсутності його представника, не заперечував проти ухвалення заочного рішення, повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Відповідач [PERSON] повідомлялась судом про дату, час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, в судове засідання не з'явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила. У звязку з неявкою відповідача та неповідомлення про поважні причини такої неявки в судове засідання, суд, зі згоди позивача, ухвалив провести розгляд справи в заочному порядку та постановити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав В судовому засіданні, згідно оригіналу розписки від 06.10.2015 року, доданої до матеріалів справи, встановлено, що між сторонами у простій письмовій формі був укладений договір позики, за умовами якого, [PERSON] надав [PERSON] позику в розмірі 3000 доларів США. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Аналіз частини другої статі 1047 ЦК України свідчить про те, що розписка є документом, що підтверджує його укладення, тому надаючи правову кваліфікацію виниклим правовідносинам, суд вважає, що між сторонами був укладений правочин, волевиявлення сторін якого закріплене в розписці. Суд, виходячи з презумпції правомірності правочинів закріпленої статтею 204 ЦК України, вважає, що між сторонами виникли зобовязальні правовідносини, а саме з правовідносини, що випливають з договору позики. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. З дослідженого, судом встановлено, що [PERSON] борг за договором позики [PERSON] так і не повернула, доказів, що спростовують зазначене відповідачем суду не надано, з підстав чого сума, предявлена позивачем до стягнення, яка складає 3000 доларів США, що за курсом НБУ на дату предявлення позову становить 73200 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, до яких, в свою чергу відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Досліджуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд виходить з положень ч. 1 ст. 84 ЦПК України, згідно якої витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Факт оплати правової допомоги має підтверджуватися відповідними фінансовими документами. В якості доказу виконання робіт до матеріалів справи додано Звіт-Акт про виконані роботи від 24.01.2017 року по проведеній роботі адвокатом [PERSON] за його підписом та підписом позивача [PERSON] В якості підтвердження факту оплати за надані юридичні послуги до матеріалів справи додано квитанцію №153 від 08.06.2016 року про прийняття адвокатом від [PERSON] 5000 грн. Суд критично оцінює надану позивачем квитанцію №153 від 08.06.2016 року та не вважає її належним доказом, так як вказана квитанція не є фінансовим платіжним документом, згідно чинного законодавства, з підстав дослідженого вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн. не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 732 грн., що підтверджується квитанцією №80102762 від 06.07.2016 року, наявною в матеріалах справи. За таких обставин, суд стягує з відповідача витрати, понесені позивачем на оплату судового збору в розмірі 732 грн.

Outcome: partial