Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу 82317,47 грн., яка складається з: суми основного боргу - 29500,00 грн.; 3 % річних - 3198,00 грн.; пеню - 36571,00 грн., інфляційних втрат - 13048,36 грн. та судові витрати. Позов обґрунтований тим, що 27.07.2015 року за усною угодою позики у м. Запоріжжі позивач [PERSON] передав у власність відповідачу [PERSON] 29500,00 грн. На підтвердження укладання договору позики [PERSON] власноручно складена і надана позивачу відповідна розписка від 27.07.2015 року. Згідно розписки [PERSON] отримав в борг зазначену вище суму. Позивач вважає, що письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Строки виконання грошових зобов`язань нормативно не встановлюються, то прерогатива визначення таких строків залишається за сторонами договірних відносин. В даному випадку сторони в договорі не зазначали такі строки, у, зв`язку з чим застосуванню підлягає загальне правило ч. 2 ст. 530 ЦКУ, відповідно до якого боржник повинен виконати обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення та отримання вимоги. На виконання вимог закону на три відомих адреси позивачем через відповідні - відділення ДП «Укрпошта» рекомендованими листами № 6901403555460; 690140355478; 6901403555451 з описом вкладення були спрямовані письмові вимоги від 21.05.2019 про повернення запозичених коштів. На підтвердження викладеного надаються копії вимог, конвертів, описів вкладень рекомендованих повідомлень та фінансових чеків про сплату послуг ДП «Укрпошта». За жодною з відомих адрес письмові вимоги позичальником не отримані Оскільки відповідачем борг в обумовлений термін не повернуто, у позивача виникли підстави для звернення за судовим захистом з відповідним позовом. Сума боргу відповідачем не оспорюється. На переконання позивача, наявність оригіналу боргової розписки у кредитора, свідчить про те що зобов`язання не виконане. У судове засідання з`явився позивач [PERSON] , який позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що з [PERSON] він має спільних знайомих, тому він і позичив йому гроші, які були витрачені позичальником в магазині побутової техніки. При передачі грошей свідки не були присутні. Не зміг позивач пояснити суду чому початком строку для розрахунку пені та інфляції він вважає день передачі грошових коштів, а саме 27.07.2015 р. Не зміг пояснити за яким принципом ним було розраховано пеня, 3% річних та інфляційні витрати, оскільки зазначені розрахунки було зроблено в онлайн калькуляторі в Інтернеті. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач [PERSON] до суду не з`явився, відзиву на позов не подав. Суд, заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику. Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2017 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц, у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року справі №524/4946/16, від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 27.07.2015 року [PERSON] взяв в борг суму грошей в розмірі 29500,00 грн. у [PERSON] . 21.05.2019 року [PERSON] направив [PERSON] вимоги про витребування коштів від 11.03.2019 р., в якій позивач вимагає повернути йому кошти в сумі 82317,47 грн, які складаються з суми основного боргу - 29500,00 грн.; 3 % річних - 3198,00 грн.; пеню - 36571,00 грн., інфляційних втрат - 13048,36 грн. З`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, суд виходить з того, що вказана розписка не містить даних про отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, про зобов`язання повернути гроші, а тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Суд вважає, що зазначена розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах. Зазначене вище свідчить про іншу правову природу отримання [PERSON] грошей від [PERSON] і написання розписки не підтверджує факту укладення саме договору позики. Тому суд дійшов висновку, що між сторонами договір позики, в розумінні зазначених вище вимог закону, не укладався. Сам лише факт наявності оригіналу розписки у [PERSON] не може безумовно свідчити про існування договору позики між ним та відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем в суді не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання саме договору позики, а отже підстав для стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь [PERSON] судом не встановлено, тому в задоволенні позову необхідно відмовити за необґрунтованістю. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, те, що у позові [PERSON] відмовлено повністю, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed