Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області 26 червня 2019\~року надійшла позовна заява [PERSON] , який, уточнивши позовні вимоги, просив суд вселити його у квартиру [ADDRESS] та визначити порядок користування житловим приміщенням за указаною адресою наступним чином: кімнату площею 15,93 кв. м виділити у користування [PERSON] , кімнату площею 23,88 кв. м виділити у користування [PERSON] , кухню, коридор, ванну, вбиральню, балкон залишити у загальному користуванні. Вимоги позову мотивовані тим, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] з 16 вересня 2008 року по 08 жовтня 2018 року, під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , сторони мешкали сім`єю у квартирі [ADDRESS] з серпня 2016 року. Квартира придбана за особисті кошти [PERSON] , однак оформлена на [PERSON] . На теперішній час позивач зареєстрований в указаній квартирі, однак проживання з відповідачем під час розлучення було неможливим, оскільки вона постійно провокувала сварки. З метою не травмувати дитину, позивач вимушений був виїхати з квартири з липня 2018 року. Відповідач невдовзі змінила замки на вхідній двері та ключі від квартири йому не надала. На теперішній час відповідач не надає позивачу ключі від квартири, чим перешкоджає йому у проживанні в указаній квартирі. Незважаючи на неодноразові звернення до поліції з липня 2018 року відповідач продовжує перешкоджати позивачу у користуванні житловим приміщенням, у зв`язку з чим [PERSON] вимушений тимчасово проживати у дітей (доньки та сина від першого шлюбу) за адресами: [ADDRESS] . Для забезпечення права позивача на проживання у квартирі, він вважає за необхідне встановити порядок користування нею. Квартира має дві кімнати площею 15,93\~кв. м та 23,88 кв. м, тому вважає, що для його користування підлягає виділенню кімната площею 15,93 кв. м із залишенням у загальному користуванні кухні, коридору, ванної, вбиральні, балкону, не порушуючи житлових прав та інтересів сина з відповідачем. Посилаючись на указані обставини та положення ст. ст. 64, 165 ЖК Української РСР, позивач просив його уточнений позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись із заявленими вимогами [PERSON] , 02\~серпня 2019 року подала письмовий відзив на позов, який мотивований тим, що на обґрунтування правових підстав позову [PERSON] посилається на положення ст. 64 ЖК Української РСР, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки регулює відносини про порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду, у той же час, квартира, в яку планує вселитися [PERSON] , є приватною власністю та не належить до будинків державного чи громадського житлового фонду, оскільки належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 2014 року. Інших правових підстав для задоволення позову [PERSON] не наводить, а тому, оскільки він не навів правових підстав для свого вселення, його вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Також у позові [PERSON] наводить аргументи, що квартира придбана за його власні кошти, однак доказів цього факту ним не представлено, у той же час Іллічівським районним судом м.\~Маріуполя Донецької області 20 квітня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна його особистою приватною власністю, однак цей позов наразі не розглянутий та рішення у справі не ухвалено, тому його посилання в цій частині необґрунтовані. [PERSON] зазначив у позові, що він не мешкає у квартирі з липня 2018 року у зв`язку із тим, що [PERSON] провокувала сварки, що травмувало дитину, однак таке твердження не відповідає дійсності та спростовується тим, що рішенням суду шлюб між сторонами розірваний, в якому установлено, що шлюбні відносини припинені у квітні 2018 року, що впливає на визначення тривалості його не проживання у квартирі без поважних причин. Отже поважних причин відсутності позивача у квартирі не має і не може бути, оскільки він у квітні 2018 року зібрав свої речі та з власної ініціативи виселився з квартири та до теперішнього часу не вживав спроб на вселення у квартиру. З приводу конфліктів, то її ініціатором був саме [PERSON] . Посилаючись на наведені обставини, відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову про вселення [PERSON] . У той же час, 02 серпня 2019 року [PERSON] подала до суду зустрічний позов, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що [PERSON] є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] , ця квартира належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бодягіною І.І. за реєстровим № 2348. У квартирі з моменту її придбання зареєстровані та постійно мешкають [PERSON] та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , також з 25 січня 2017 року у квартирі зареєстрований колишній чоловік [PERSON] [PERSON] , який проживав у ній до квітня 2018 року, та з указану часу у ній не мешкає, витрати на її утримання не несе. Після припинення шлюбних відносин між сторонами, у квітні 2018 року [PERSON] зібрав свої речі, а також забрав документи, що посвідчують особу [PERSON] , та частину належного їй особисто майна, через що вона вимушена була звертатися до правоохоронних органів, та виїхав з квартири. У даний час [PERSON] мешкає у будинку, який придбаний ним, однак право власності зареєстроване на когось з його дітей. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний Жовтневим районним судом м. Маріуполя від 07 вересня 2018 року. На момент розірвання шлюбу [PERSON] не мешкав у квартирі близько півроку. Усього на даний час він не мешкає у квартирі без поважних причин та не несе витрати на утримання квартири приблизно 1 рік 4 місяці. Факт не проживання відповідача за адресою його реєстрації не заперечується та визнається самим відповідачем, який заявив позов до [PERSON] про його вселення. Добровільно знятися з реєстрації [PERSON] не бажає. Посилаючись на указані обставини та положення ст. ст. 319, 391, 405 ЦК України, [PERSON] просила вимоги зустрічного позову задовольнити. 05 серпня 2019 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, яка мотивована тим, що 01 серпня 2019 року на адвокатський запит отримано 4 копії рапортів, які підтверджують той факт, що [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS] до тих пір, поки [PERSON] не змінила замки. Рапортами від 11 червня, 09 серпня, 25 серпня 2018 року підтверджується, що відповідач перешкоджає [PERSON] потрапити до свого місця мешкання. У рапортах підтверджується, що [PERSON] був проти конфліктів, оскільки до приїзду поліції конфлікти неодноразово були вичерпані. Крім цього, саме 23 липня 2019 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності у період, коли відповідач систематично перешкоджала позивачу потрапити у квартиру. А також, на підставі ст. 29 ЦК України, ст. 10 ЦПК України, на обґрунтування позовних вимог було використано ст. 64 ЖК Української РСР за аналогією закону. 03 вересня 2019 року [PERSON] подано відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , який мотивний тим, що за змістом доводів [PERSON] квартира придбана під час шлюбу, тому ці обставини покладають на позивача обов`язок представити докази, що спірна квартира є її особистою власністю, оскільки той факт, що у договорі купівлі-продажу вона указана як покупець, не визначає її як власника нерухомого майна. Посилання [PERSON] на те, що [PERSON] негативно впливає на дитину, не відповідають дійсності, оскільки саме позивач налаштовує дитину проти батька. З цього приводу [PERSON] подавав заяву до Служби у справах дітей по Центральному району та з нею була проведена бесіда про не вчинення [PERSON] перешкод у вихованні та спілкуванні з сином. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] має у власності приватний будинок, не підтвердженні жодними доказами, а будинок, в якому наразі мешкає [PERSON] разом із сином, є вимушеним місцем його мешкання, оскільки позивач чинить йому перешкоди у користуванні квартирою. У разі, коли б [PERSON] була власником квартири, то вона повинна вимагати усунення перешкод у користуванні власністю відповідно до вимог ст. 391 ЦК України. 17 вересня 2019 року до суду надійшли письмові пояснення [PERSON] про те, що між ним та сином дуже теплі відносини. Висновок психолога лише підтверджує вплив матері на дитину, яка мешкає поряд із сином. Коли матір не присутня, син [PERSON] не приховує почуттів до батька, на підтвердження чого представив переписку із сином до січня 2019 року. 01 листопада 2019 року від [PERSON] надійшов відзив на уточнений позов [PERSON] , який мотивований тим, що положення ст. ст. 64, 165 ЖК Української РСР не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки регулюють зовсім інші правовідносини. Запропонований [PERSON] порядок користування жилим приміщенням не може бути визначений, оскільки квартира у 2014 році була перепланована, та у даний час вона є трикімнатною з кімнати площею 23,88 кв. м зроблено дві кімнати. Перепланування не відображено у наданому технічному паспорті, оскільки проводилося без відповідного дозволу та на виготовлення технічного паспорту необхідні кошти, яких [PERSON] не має та про ці обставини достеменно відомо [PERSON] , який за ради помсти колишній дружині [PERSON] намагається у будь-який спосіб отримати рішення про своє вселення до спірної квартири для продовження існуючих конфліктних відносин, не маючи дійсного наміру особисто в ній проживати. Під час підготовчого судового засідання [PERSON] не представив доказів на підтвердження того, що [PERSON] створює йому перешкоди у проживанні у цій квартирі. Він мав ключі від квартири та виселився з неї добровільно у 2018 році та з того часу не вчиняв жодних спроб на вселення до квартири. Щодо аргументів про звернення [PERSON] до правоохоронних органів, то в усіх випадках від написання заяви [PERSON] відмовлявся, письмової відповіді на свої звернення не потребував, а тому сторона відповідача вважає такі дії штучним створенням доказів для вселення. З доданих рапортів вбачається, що [PERSON] ні до кого не має претензій, допомоги не потребує, і навіть відмовився від надання пояснень, що вказує на безпідставність виклику поліції. Отже, ці обставини не свідчать про те, що з боку [PERSON] вчиняються дії, спрямовані на обмеження права проживання [PERSON] у спірній квартирі. Також матеріалами справи не підтверджено факту перешкоджання [PERSON] на спілкування з сином. У судовому засіданні [PERSON] та його представник адвокат Звонарьов В.В. позовні вимоги їх позову підтримали у повному обсязі, наполягали на його задоволенні, суду пояснили, що зі сторони [PERSON] чиняться перешкоди у вільному доступі до квартири, яка придбана під час шлюбу, оскільки наразі відповідачем змінені замки на вхідних дверях, а [PERSON] не має місця для постійного проживання. Вказав, що обраний ним порядок користування квартирою відповідає як його інтересам, оскільки він вибрав собі меншу кімнату, так і інтересам колишньої дружини та малолітнього сина, яким у користуванні залишається більша кімната. Щодо аргументів позивача про відсутність його у постійному місці проживання понад рік, то ці обставини не відповідають дійсності, оскільки з квартири він виїхав у липні 2018 року у зв`язку із наявними між ними сварками, у подальшому намагався вселитися у квартиру, однак, як зазначено вище, у нього наявні для цього перешкоди. Мирним шляхом відповідач не бажає вирішити спір, хоча він пропонував придбати їй іншу квартиру. У подальшому [PERSON] та його представник адвокат Звонарьов І.П. подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, вимоги позову просили задовольнити. У судовому засіданні [PERSON] та її представник адвокат Дзюба М.В. проти вимог позову [PERSON] заперечували, просили відмовити в його задоволенні та наполягали на задоволенні зустрічного позову, вказуючи, що обставини викладені у позові [PERSON] не відповідають дійсності, у нього наявні ключі від вхідних дверей, усі його відвідування квартири завершуються сварками, він сам не бажає у ній проживати, тому і виїхав з неї у квітні 2018 року, у зв`язку з чим, оскільки квартира за договором купівлі-продажу придбана саме [PERSON] , вона є її особистою власністю, із відповідачем шлюбні відносини припинені, у квартирі він не проживає більше року, тому вважали, що він втратив право на користування цією квартирою у силу вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України. У той же час, на запитання адвоката [PERSON] В. Челпан К.Х. відповідала, що не бажає на теперішній час надавати ключі [PERSON] або ж виготовляти їх дублікат, сам факт зміни замків заперечувала. Під час спільного проживання однією сім`єю визнавала право користування [PERSON] спірною квартирою, однак, на теперішній час вважає, що у нього такого права не існує. Відповідач постійно провокує конфлікти, що негативно відобразилося як на їх відносинах, так і на вихованні сина. У подальшому [PERSON] та її представник адвокат Дзюба М.В. подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, вимоги зустрічного позову просили задовольнити. Під час участі сторін фіксування судового процесу у відповідності до ст. 247 ЦПК України здійснювалося за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 липня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] про вселення, її розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05\~серпня 2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою прийнято до провадження з первісним позовом [PERSON] про вселення, на підставі ч. 4 ст. 193 ЦПК України суд перейшов до розгляду справи у загальному порядку, у справі призначені підготовчі судові засідання, роз`яснено сторонам право і строки для подачі відзиву на позови, відповіді на відзиви та відповідно письмових заперечень. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08\~жовтня 2019 року заяву про уточнення позовних вимог [PERSON] прийнято до провадження, забезпечено стороні відповідача час і право на подачу відзиву на уточнений позов. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01\~листопада 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті, до судового засідання викликані свідки зі сторони [PERSON] . Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно до них правовідносини. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що є сусідами [PERSON] , знають про її конфліктні стосунки з чоловіком, їм відомо, що він не проживає у квартирі близько двох років, оскільки він раніше кожного ранку у дворі будинку займався спортом, однак протягом указаного часу цього не здійснює. Указані свідки наявність особистих речей [PERSON] у квартирі не перевіряли, а свідок [PERSON] взагалі жодного разу не була присутня у квартирі. Одного разу свідки бачили як [PERSON] вивозив з квартири якісь поліетиленові пакети, що стало для них приводом вважати про його виїзд з квартири. За змістом ст. 76 ЦПК України покази свідків відносяться до засобів доказування. Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідків це повідомлення про відомі їм обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Свідки зі сторони [PERSON] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не є очевидцями проживання [PERSON] у спірній квартирі, а також відсутності його у ній протягом тривалого часу, відомості, які ними повідомлені, ґрунтуються лише на власному розсуді тієї обставини, що [PERSON] не займається спортом у дворі будинку як раніше та відповідно вивозив якісь поліетиленові пакети, тому суд вважає їх покази у частині відсутності [PERSON] у місці своєї реєстрації понад один рік такими, що не підтверджують цього факту, оскільки джерело їх обізнаності ґрунтується на власному судженні. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07\~вересня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. За змістом цього рішення сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 2008 року. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 серпня 2014 року № 26013059, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 2014 року на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно з технічною документацією, квартира [ADDRESS] має загальну площу 54,09 кв. м, житлову площу 39, 81 кв. м, складається з: двох житлових кімнат площею відповідно 23,88 кв. м та 15,93\~кв. м, коридору 4,52 кв. м, вбиральні 1,12 кв. м, кухні 5,7 кв. м, ванної 2,94\~кв. м. Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 грудня 2012 року [PERSON] на праві приватної власності нерухоме майно, яка складається з вбудованого нежитлового приміщення [ADDRESS] . Центральний відділ поліції ГУНП в Донецькій області 31 липня 2019 року повідомив [PERSON] про те, що на його виклики поліції від 11 червня, 09 серпня, 25\~серпня 2018 року зареєстровані повідомлення в ІП «Єдиний облік» Центрального ВП за № № 19702, 19756, 28368, 30674, за результатами проведених перевірок поліцейськими складені електронні рапорти. За першим виїздом від 11 червня 2018 року у рапорті указано, що конфлікт вичерпано до приїзду поліції, [PERSON] від написання заяви та отримання письмової відповіді відмовився. За другим викликом від 11 червня 2018 року у рапорті зазначено, що [PERSON] у ході розмови від допомоги поліції, написання заяви відмовився, письмової відповіді не потребує. За виїздом від 09 серпня 2018 року у рапорті встановлено, що конфлікт врегульовано, письмових заяв та пояснень не надходило, заявник відповіді не потребує. На виклик від 25 серпня 2018 року у рапорті указано, що поспілкуватися з власником квартири не вдалося за можливе, оскільки двері ніхто не відчинив, а також про його відмову від написання заяви та пояснень. На підставі рапортів про відсутність правопорушень та відмов від заяв і відповідей, були прийняті рішення про списання їх до справи відповідно до Закону України «Про звернення громадян» за спрощеною схемою, тобто без проведення перевірок та складання відповідних довідок. До матеріалів справи [PERSON] долучений висновок щодо психологічного стану та сімейної ситуації від 25 липня 2019 року психолога [PERSON] , відповідно до якого у хлопчика [PERSON] спостерігається підвищена тривожність, є ознаки того, що у дитини мають місце травматизації, хоча зараз дитина знаходиться у безпечному середовищі. Спостерігаються побоювання, невпевненість у собі, розгубленість, пов`язані з нестабільним емоційним станом матері. До батька у хлопчика спостерігається відчуття страху та тривожність, що імовірно може бути пов`язано з несвідомою ним агресивною поведінкою та невмінням спілкуватися з дитиною, яка може пояснюватися відсутністю навичок спілкування з оточуючими. Рекомендовано вирішення конфлікту батьків за допомогою відповідних фахівців, досягнення взаємної згоди щодо ситуації, що склалася. Управління «Служби у справах дітей» Маріупольської міської ради 29 липня 2019\~року повідомило [PERSON] , що на розгляді у Службі знаходиться його заява до [PERSON] про розв`язання спору відносно участі батька, який проживає окремо від дитини, у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] . За результатами розгляду повідомлено, що [PERSON] запрошена до служби у справах дітей, з нею була проведена бесіда, роз`яснено про недопущення перешкод у спілкуванні батька з дитиною. Відповідно до акта проведення співбесіди з малолітньою дитиною встановлено, що за його особистою думкою дитина не має бажання спілкуватися з [PERSON] та мати його до цього не схиляє. До матеріалів справи долучена ухвала Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2019 року про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотиви, які є підставою для відхилення цих доказів. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є вселення [PERSON] у квартиру, яка придбана на ім`я [PERSON] під час шлюбу із [PERSON] та відповідно встановлення порядку користування нею, а також втрата права користування цією квартирою [PERSON] у зв`язку із відсутністю його за місцем реєстрації понад один рік та відповідно припинення шлюбних відносин з [PERSON] Мотиви суду. Приписами статті 264 ЦПК України на суд покладений обов`язок встановити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певній об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справі судом установлено, що квартира [ADDRESS] хоча придбана на ім`я [PERSON] , однак під час шлюбу із [PERSON] , що дає суду підстави вважати про наявність презумпції спільності права власності сторін на цю квартиру, що набута ними в період шлюбу, і ця презумпція у судовому порядку не спростована відповідачем [PERSON] . Отже, у відповідності до приписів ст. 70 СК України необхідно дійти висновку, що кожному із сторін у справі ця квартира належить у рівних частках. Положеннями статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до приписів статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до змісту цієї статті позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункт 44, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155). Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається Законами України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) та від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами. Викладене свідчить про те, що будь-яке виселення із житлового приміщення, право користування яким має особа, повинно відбуватися із дотриманням закону. Безпідставний не допуск до житлового приміщення особи, правом на користування яким вона має, є ніщо іншим як порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Факт того, що у [PERSON] існують перешкоди у користуванні спірною квартирою свідчить саме та обставина, що відповідач [PERSON] не визнає його права на користування цією квартирою, оскільки вважає її особистою приватною власністю, що спростовується установленими судом обставинами про презумпцію спільності майна подружжя. Також у судовому засіданні [PERSON] відмовилася добровільно надати [PERSON] ключі від квартири для безперешкодного доступу до неї. Установлені обставини свідчать про безпідставний не допуск [PERSON] до квартири, яка набута сторонами під час шлюбу, отже він як співвласник цього майна, іншого на теперішній час суду не представлено, має право вимагати усунення перешкод у користуванні частиною його власності у спосіб вселення його до квартири, тому його вимоги ґрунтуються на основі наведених норм права. Оскільки суд дійшов висновків, що спірна квартира відноситься до спільного майна подружжя, ця презумпція у встановленому законом порядку не спростована, що дає підстави вважати про рівність часток сторін у спірній квартирі, концепція статті 405 ЦК України до спірних правовідносин не може бути застосована, оскільки лише після припинення права власності [PERSON] на частку у квартирі його право на користування цією квартирою може бути припинене у спосіб, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, однак такі підставі на теперішній час відсутні. Вирішуючи питання про порядок користування квартирою, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Отже, оскільки судом установлено презумпцію спільності майна подружжя на спірну квартиру, що дає підстави для висновку, що сторонам на праві спільної часткової власності належить спірна квартира, [PERSON] у користуванні своєю часткою власності відповідач чинить перешкоди, виходячи із приписів ст. 13 ЦПК України, суд вважає, що наявні правові підстави для визначення порядку користування спірною квартирою між сторонами у спосіб, про який просить [PERSON] , де йому у користування передається менша за розмірами кімната, що свідчить про не порушення житлових прав відповідача та враховує баланс інтересів кожного зі співвласників. Аргументи сторони [PERSON] про те, що у квартирі відбулися перепланування, що ускладнює можливість встановлення порядку користування квартирою, судом відхиляються, оскільки такі обставини не підтверджені жодними доказами. Наявність між сторонами конфлікту після розірвання шлюбу не може бути розцінене судом як підстава для позбавлення [PERSON] його права на проживання у спірній квартирі. При цьому, саме по собі розірвання шлюбу не припиняє спільної сумісної власності подружжя на майно. Аргументи сторони [PERSON] про те, що первісний позов поданий [PERSON] з підстав, передбачених ст. 64 ЖК Української РСР, яка регулює питання користування житловими приміщеннями у будинках державного та громадського житловому фонду, як підстава для відмови у позові в цій частині, так і посилання на ст. 164 цього Кодексу, судом відхиляються, оскільки, як зазначено вище, на суд покладені обов`язки встановити які правовідносин сторін випливають із встановлених обставин та яка норма права підлягає застосуванню до них. При цьому, під підставою позову розуміються власне обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин, а не норма матеріального права, на яку посилається та чи інша сторона. Предметом спору не є питання виховання сина, ставлення до нього одного із батьків та інше, тому аргументи кожної із сторін щодо психологічного травмування дитини не має правового значення для вирішення позовів у цій справі. У разі негативного ставлення будь-кого із батьків до своєї дитини, кожна із сторін не позбавлена права скористатися захистом від такого порушення. Наявність в Іллічівському районному судді м. Маріуполя майнового спору між сторонами щодо цієї квартири, не є підставою для вирішення заявлених кожною із сторін вимог в інший спосіб. Інші аргументи сторін не мають правового значення для вирішення спору по суті. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18\~липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений [PERSON] судовий збір у розмірі 1\~536 грн. 80 коп., як за первісним, так і уточненим позовами, а також [PERSON] у розмірі 768,40 грн. за зустрічним позовом, який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позовів, тому, з урахуванням висновку суду про задоволення позовних вимог [PERSON] та відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , сплачений [PERSON] судовий збір підлягає компенсації за рахунок [PERSON] , а сплачений [PERSON] судовий збір підлягає віднесенню у дохід держави.

Outcome: approved