Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про повернення коштів за договором позики. Дана позовна заява мотивована тим, що 26.08.2016 року відповідач позичила у позивача грошову суму в розмірі 11000 доларів США, які зобов'язалася повернути за першою вимогою, про що написала відповідну розписку. По теперішній час відповідач борг не повернула, що свідчить про небажання повертати позичені грошові кошти. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 297000,00 грн. та судові витрати по справі по сплаті судового збору в сумі 2970,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 3000,00 грн. Позивач, [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що відповідач 26.08.2016 року позичила в неї гроші в сумі 11000 доларів США та зобов'язалась їх повернути, вона кілька разів просила її повернути гроші, на що постійно отримувала відповідь, що грошей в неї немає. Зі своїм чоловіком вона розлучена вже багато років, відносини з ним не підтримує з 2013 року, особисто їй ніхто ніяких коштів не повертав, в наданій відповідачем розписці про повернення коштів стоїть підпис її колишнього чоловіка, вона коштів не отримувала і зазначені фінансові питання між її колишнім чоловіком та відповідачем не мають відношення до цієї позики. В судове засідання 13.06.2018 року не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов просила задовольнити в повному обсязі. Представник позивача, [PERSON], в судовому засіданні зазначив, що договір позики укладався саме між позивачем та відповідачем, до чоловіка позивача цей договір відношення не має. Договір позики був укладений 26.08.2016 року, в наданій відповідачем розписці перша дата про повернення коштів зазначена 02.02.2016 року, тобто за півроку до укладення самого договору позики. По-друге, не зазначено, хто саме отримував ці кошти, не зазначена валюта, в якій повертались кошти, в інших датах повернення коштів не зазначений рік. В судове засідання 13.06.2018 року не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що кошти повертала колишньому чоловіку позивача, [PERSON], та всі фінансові питання завжди вирішувала з ним, бо вони з позивачем мешкають разом. Позивача та її чоловіка знає з 2011 року, орендувала в них магазин, гроші дійсно отримувала та повертала їх [PERSON], вимогу від позивача про повернення коштів вона отримала перед судом, на даний момент не має можливості повернути кошти позивачу. В судове засідання 13.06.2018 року не з'явилась, про час, дату та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Допитана в судовому засіданні свідок, [PERSON], пояснила, що працювала продавцем в магазині взуття, який відповідач орендувала у [PERSON], кожного місяця до них приходив [PERSON], і вони віддавали йому гроші в рахунок боргу, суму, яку необхідно було віддавати [PERSON], їй говорила відповідач. Допитана в судовому засіданні свідок, [PERSON], пояснила, що працювала реалізатором у відповідача, гроші віддавали кожного місяця [PERSON]. Також, відповідач платила [PERSON] орендну плату за магазин, вже близько двох років магазин у [PERSON] не орендують. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 26.08.2016 року [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 11000 доларів США, які зобов'язалася повернути за першою вимогою, що підтверджується відповідною розпискою від 26.08.2016 року. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 23.08.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються параграфом 1 «Позика» глави 71 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України встановлює форму договору позики та зазначає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на наведене розписка визнається судом борговим документом, що підтверджує укладання договору позики і засвідчує факт отримання грошей позичальником. Відповідно до Висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за 2 півріччя 2013 року від 01 лютого 2014 року письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позичкодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, у визначений розпискою строк, тобто на першу вимогу позивача, сума боргу відповідачем не повернена. Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригіналу боргового документа у кредитора підтверджує факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики від 26.08.2016 року. Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договір позики, у [PERSON] виникли зобов'язання по поверненню позики. А тому, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, вона повинна повернути борг, як того і вимагає позивач. Приймаючи до уваги, що грошові кошти в розмірі 11000 доларів США позивачу не повернуті, суд доходить до висновку, що вимога позивача про стягнення грошових коштів підлягає задоволенню. Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на 13.06.2018 року курс долару США до української гривні становить 2608.7490 грн. за 100 доларів США, таким чином загальна сума заборгованості за договором позики від 26.08.2016 року з урахуванням вищевикладеного буде складати 286 962,39 грн. Суд не приймає до уваги надану відповідачем розписку на ім'я [PERSON], оскільки з тексту розписки не зрозуміло хто саме, кому, за що і в якій валюті платив грошові кошти. Крім того, в розписці початок періоду сплати коштів датований 02.02.2016 року, в той час, як розписка про отримання коштів відповідачем від позивача датована 26.08.2016 року. Тобто, повернення коштів за наданою відповідачем розпискою відбувалось раніше, ніж саме запозичення коштів. Також, суд не приймає до уваги показання свідків, оскільки вони підтверджують фінансові зобов'язання, виниклі між відповідачем та [PERSON], в той час, як зобов'язання з договору позики виникли між позивачем та відповідачем, бо грошові кошти були запозичені відповідачем саме у позивача. Отже, суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Отже, з відповідача на користь позивача, також, підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви до суду у сумі 2970,00 грн. Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В порушення ч.3 ст.137 ЦПК України позивачем не додано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, в зв'язку з чим суд відмовляє в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved