Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вищезазначеним позовом звернувся позивач та просив суд визнати колишню дружину [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком № 6 по вулиці Леніна села Македони Миронівського району Київської області. Свою вимогу обґрунтовував тим, що [PERSON] відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України втратила право на користування зазначеним житловим будинком у звязку із відсутністю її у вказаному будинку без поважних причин понад один рік. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач проти задоволення позову заперечила та пояснила, що будинок набутий позивачем під час перебування з нею в шлюбі, а тому вона також є власником цього будинку та має право на 1/2 його частину. Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, показання свідків, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивач, звертаючись до суду, обґрунтовував свої вимоги нормами ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи зазначену норму законодавства, суд приходить до висновку, що вона підлягає застосуванню за наявності як мінімум пяти умов, а саме: із позовом звернувся власник житла, або особа наділена у порядку встановленому законодавством правом розпоряджатися цим житлом; відповідачем є член сімї власника житла; відсутність відповідача, який є членом сімї власника житла у житлі понад один рік; відсутність у члена сімї власника житла поважних причин, що призвели до його відсутності в житлі понад один рік; відсутність домовленостей між членом сімї власника житла та його власником, інших ніж ті, що зазначені в ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України. Згідно з ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Тобто позивач повинен довести суду належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, в тому числі існування зазначених вище пяти умов, передбачених ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, а суд повинен перевірити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, у даному випадку існування пяти умов, передбачених зазначеною нормою матеріального права, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження. Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції у Київській області 15 грудня 2015 року, позивач та відповідач 25 грудня 1971 року уклали шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 9 (а.с. 7). Рішенням Миронівського районного суду Київської області по цивільній справі ЄУН 371/ 2023 /15-ц від 22 січня 2016 року було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Рішення набрало законної сили 22 лютого 2016 року (а.с. 9). Згідно з ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Тобто позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 грудня 1971 року по 22 січня 2016 року (набрання рішення суду законної сили). Відповідно до довідки виконавчого комітету Македонської сільської ради Миронівського району Київської області від 16 лютого 2016 року № 99, згідно записів у погосподарських книгах за період з 1986 по 2015 роки, будинок по вулиці Леніна, 6 села Македони Миронівського району Київської області належав [PERSON] (а.с. 12). Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначений житловий будинок, згідно записів в погосподарських книгах, набутий позивачем в 1986 році, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється Законом УРСР «Про власність» і Кодексом про шлюб та сімю Української РСР (ст. 16 Закону УРСР «Про власність»). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який введений в дію з 01 січня 1970 року Законом Української РСР від 20 червня 1969 року № 2006-VII, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Зазначені норми законодавства УРСР визначають, що майно набуте подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права користування цим майном. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що житловий будинок, який розташований по вулиці Леніна, 6 села Македони Миронівського району Київської області є особистою власністю позивача. Із пояснень відповідача вбачається, що вона ставить під сумнів той факт, що позивач є одноособовим власником будинку, оскільки він набутий ними спільно під час шлюбу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем існує спір про право власності на будинок. Позивачем по цій справі не заявлялася вимога про визнання за ним права власності на спірний будинок. У випадку, якщо будинок по вулиці Леніна, 6 села Македони Миронівського району Київської області є обєктом спільної сумісної власності позивача та відповідача, то норма ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки згідно з ст. 41 Конституції України кожен із сторін має право користуватися своєю власністю, це право є непорушним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами, що будинок по вулиці Леніна, 6 села Македони Миронівського району Київської області є його особистою, а не спільною сумісною з відповідачем власністю, тому суд не може погодитись із позивачем щодо застосування до відповідача норми ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України. Суд не бере до уваги посилання позивача на дані довідок виконавчого комітету Македонської сільської ради Миронівського району Київської області, як на підтвердження виникнення у нього одноособового права власності на спірний будинок, оскільки із їх змісту неможливо встановити на підставі чого в погосподарські книги за період з 1986 по 2015 роки були внесені записи про те, що власником спірного будинку є саме позивач, а сам запис суперечить ст. 16 Закону УРСР «Про власність» та ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який введений в дію з 1 січня 1970 року Законом Української РСР від 20 червня 1969 року № 2006-VII. Враховуючи викладене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. 16 Закону УРСР «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який введений в дію з 1 січня 1970 року Законом Української РСР від 20 червня 1969 року № 2006-VII,

Outcome: dismissed