Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, який зареєстровано 05 вересня 1992 року, актовий запис № 554 від 05 вересня 1992 року складений відділом ЗАГС Костянтинівського міськвиконкому. В обґрунтування позову зазначила, що подружжя від шлюбу має двох синів: неповнолітнього [PERSON], [INFO], та повнолітнього [PERSON], [INFO]. Спільне життя припинили з липня 2017 року в зв'язку зі зрадою чоловіка. Вважає, що сім'ю зберегти неможливо. Між ними є спір про поділ спільного майна. Спору щодо місця проживання дітей не має. Просила шлюб між нею та відповідачем розірвати, після розірвання шлюбу залишити за нею прізвище [PERSON], судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце його проведення була повідомлена належним чином, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечував. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. На виконання вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України судом була перевірена наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову у зв'язку з визнанням відповідачем позову. Так судом встановлено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], 05 вересня 1992 року зареєстрували шлюб у відділі ЗАГС Костянтинівського міськвиконкому, актовий запис № 554 від 05 вересня 1992 року, дошлюбне прізвище дружини «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданим 05 вересня 1992 року відділом ЗАГС Костянтинівського міськвиконкому, копія якого наявна в матеріалах справи. Від спільного проживання подружжя має неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 31 травня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівка Донецької області, та повнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 01 жовтня 1996 року Адміністрацією сел. Усть-Куйга Усть-Янського району Республіка Саха. В позовній заяві позивачем вказано, що між сторонами є спір про поділ спільного майна подружжя, проте вимога про поділ майна в межах даного позову не заявлена. Відповідно до ст. 21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частиною першою ст. 55 СК України передбачений обов'язок дружини та чоловіка спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Разом з тим, ст. 110 СК України передбачена можливість пред'явлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружжя разом не проживає, зберігати сім'ю намірів не має, а отже, спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, відповідача та їх неповнолітньої дитини. Щодо надання додаткового строку для примирення подружжя, як захід, який має вчиняти суд відповідно до ст. 111 СК України, відповідно до якої суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства, слід зазначити наступне. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. Однак, враховуючи те, що збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є морально-правовою основою шлюбу, чого між сторонами у справі не має, та враховуючи те, що відповідач визнав позов в повному обсязі, і таке визнання не суперечить закону й не порушує права інших осіб, строк на примирення не є необхідним. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, визнання позову відповідачем тощо, суд вважає, що подальше спільне проживання та збереження даної сім'ї суперечить їх спільним інтересам, що має істотне значення. При подачі позову до суду позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., що підтверджено відповідною квитанцією в матеріалах справи. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що позивачем при подані позову сплачено судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., а відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов, суд дійшов до висновку про необхідність повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 352 грн. 40 коп. Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позивачу підлягає поверненню 50 відсотків судового збору у розмірі 352 грн. 40 коп., суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] інші 50 відсотків судового збору, що дорівнює 352 грн. 40 коп.

Outcome: approved