Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 05 листопада 2019 року надійшла заява [PERSON] про встановлення факту загибелі [PERSON] [INFO] в м. Донецьку Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. На обґрунтування вимог заявник посилається на те, що вона є матір`ю [PERSON] , який народився [INFO] в м. Донецьк Донецької області.[INFO] року [PERSON] вбито внаслідок артилерійського обстрілу на Путиловському мосту в Київському районі м. Донецька Донецької області. Факт смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть від 23 вересня 2015 року № 2162, виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольского міського управління юстиції у Донецькій області, а також лікарським свідоцтвом про смерть від 09 вересня 2015 року № 3071. Відповідно до судово-медичного акта від 28 серпня 2015 року № 3028 [PERSON] загинув внаслідок «Сочетанная травма тела, огнестрельные осколочные ранения рук, ног, грудной клетки с повреждение внетренних органов, кровеносных сосудов, костей и мяких тканей, образовались от действия осколков при взрыве снаряда, незадолго до наступления смерти и имеют признаки тяжких телесных повреждений, как опасных для жизни. Данные телесные повреждения находяться в прямой, причинной связи с наступлением смерти». Після обстрілу, загибелі сина і влаштування його поховання заявник отримала статус внутрішньо переміщеною особою, переїхавши до м. Маріуполя Донецької області, що підтверджується довідкою про взяття на облік ВПО № [NUMBER] від 21 листопада 2014 року. Жодних відомостей від правоохоронних органів щодо розслідування смерті сина заявник не отримувала, тому 16 вересня 2019 року вона звернулася із заяву до Приморського відділення поліції Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області і тільки після цього 16 вересня 2019 року внесені відповідні відомості до ЄРДР за № 12029050780000820 за ч. 3 ст. 258 КК України (терористичний акт, що призвів до загибелі людини). До теперішнього часу заявник не змирилася із втратою сина, він був її надією, опорою та підтримкою. Заявник є особою з інвалідністю 3 групи, а у зв`язку із смертю сина у неї погіршилось здоров`я, вона постійно звертаєтьсь до лікаря, має проблеми зі сном, їй важко прожити без сина та усвідомлювати, що життя останнього так безглуздо обірвалось унаслідок того, що держава жодним чином не захистила своїх громадян під час проведення АТО. Заявником зазначено, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України загинув її син, чим порушене його невід`ємне право на життя, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Встановлення вказаного факту необхідне заявнику для визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, виникнення права на справедливу компенсацію з боку Російської Федерації, як держави- агресора. 16 грудня 2019 року від Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради надійшли письмові пояснення про те, що відповідно до пп. 7.4 п. 7 рішення Маріупольської міської ради від 25 липня 2017 року № 7/20-1724, шляхом ліквідації з 01 січня 2018 року припиняється управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради, а рішенням Маріупольської міської ради від 27 вересня 2017 року № 7/21-1883 визначено, що правонаступником Управління є Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради. Заінтересована особа Посольство Російської Федерації своїм правом на подачу заяву по суті справи та доказів не скористався та на адресу суду не направив. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 листопада 2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 січня 2020 року замінено заінтересовану особу Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради на Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради у справі № 263/16386/20. Від заявника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Представник заінтересованої особи Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради - Айдіна І.В. - у письмових поясненнях просила ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник заінтересованої особи Посольство Російської Федерації у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилався заявник, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Судом установлено, що матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно Центральним районним у м. Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Відповідно до відмітки у паспорті громадянина України [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] у м. Донецьк, про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 23 вересня 2015 року складений актовий запис № 2162. Указані обставини також підтверджуються Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання від 23 вересня 2015 року № 0001582915. Згідно з довідкою від 14 квітня 2015 року, виданою Міжрайонною МСЕК м. Маріуполя, [PERSON] є особою з інвалідністю 3 групи, причина інвалідності - загальне захворювання. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 21 листопада 2014 року № 14110006657 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з судово-медичним актом від 28 серпня 2015 року № 3028, виданим Республіканським бюро судово-медичної експертизи, [PERSON] загинув внаслідок: «Сочетанная травма тела, огнестрельные осколочные ранения рук, ног, грудной клетки с повреждением внутренних органов, кровеносных сосудов, костей и мяких тканей, образовались от действия осколков при взрыве снаряда, незадолго до наступления смерти и имеют признаки тяжких телесных повреждений, как опасных для жизни. Данные телесные повреждения находяться в прямой, причинной связи с наступлением смерти». З лікарського свідоцтва про смерть від 09 вересня 2015 року № 3071, виданого КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи», вбачається, що [PERSON] помер [INFO] , причина смерті: множинна травма декількох ділянок тіла, місце смерті Київський район м. Донецька Донецької області. 16 вересня 2019 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019050780000820 із фабулою: «16 вересня 2019 року до ЧЧ Приморського ВП надійшла заява від [PERSON] про те, що на Путиловському мосту Київського району м. Донецька внаслідок артилерійського обстрілу вбито її сина [PERSON] », орган досудового розслідування - Приморський ВП ГУНП в Донецькій області, що підтверджується Витягом з ЄРДР № 12019050780000820. Мотиви суду. Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. Відповідно до ст. 4 указаного Закону, у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Отже, встановлення факту збройної агресії належить до компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. 27 квітня 2015 року Верховна Рада України своєю постановою затвердила Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Ради Європи, Парламентської Ради НАТО, Парламентської Ради ОБСЄ, Парламентської Ради ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Асамблеї Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», в абзаці 1 пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві також зазначено, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України; крім того, наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом. Крім того, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року № 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Постановою Верховної ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Резолюцією Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15 січня 2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджено агресивну та експансіоністську політику Російської Федерації, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію АР Крим та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права. Резолюція Парламентської ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін «окупований» по відношенню до АР Крим та м. Севастополь. У статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132). Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Таким чином, як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав та свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до конституційних норм; право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Встановлення такого юридичного факту заявнику потрібно для визнання статусу [PERSON] , як особи, яка загинула внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту. Наведене тлумачення та застосування норм законодавства України узгоджується з практикою Верховного Суду. Так, Постановою Верховного суду від 14 березня 2018 року у справі № 363/632981/16-ц встановлено, що вимушене переселення з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Така ж правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом в цивільній справі № 428/12368/16-ц та № 243/7029/17. Отже, обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, який закріплений державою на законодавчому рівні і тому, на підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України, не потребують доказування, тому суд не може відмовити у встановленні цього факту. За таких обставин, суд вважає встановленим, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації поранений та загинув син заявника, а тому порушено невід`ємне право на життя, у зв`язку з чим, вимоги заяви підлягають задоволенню. Судові витрати відносяться на рахунок заявника.

Outcome: approved