Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 30 липня 2018 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач в позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що вона є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 травня 2012 року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 травня 2012 року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 1993 року. За указаною адресою зареєстровані також відповідачі [PERSON] (дружина онука позивача) та її малолітня дитина [PERSON], яка була зареєстрована у вказаній квартирі без згоди позивача. У вказаній квартирі відповідачі не проживають без поважних причин більше двох років та виїхали до іншого місця проживання, а саме: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, сщ/рада Ювілейна, «Аґрус-1» садівниче товариство, садовий будинок № 91, який також на праві власності належить позивачу. У добровільному порядку відповідачі не бажають знятися з реєстрації, а тому позивач вимушена звернутися до суду із відповідним позовом, оскільки позивач є літньою людиною і їй важко сплачувати комунальні послуги, у звязку із чим вона має намір оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, але оскільки у її квартирі зареєстровані особи, які не проживають та не сплачують комунальні послуги, це значно звужує обсяг її прав та може вплинути на розмір призначеної субсидії. Факт відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання підтверджується актами про відсутність (не проживання). З урахуванням викладеного позивач просить суд усунути для неї перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою, що знаходиться з адресою: [ADDRESS], з боку [PERSON] та її дитини [PERSON], та зняти їх з реєстрації у вказаному житлі: квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], визнавши їх втратившими право користування цим житлом (а.с.3-9). Від представника третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради 17 жовтня 2018 року до суду надійшли пояснення на позовну заяву, у яких представник третьої особи просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вимога позивача про виселення відповідача та її малолітньої дитини з їх єдиного житла, є свідченням наміру позивача порушити вимоги Закону України «Про охорону дитинства», вимоги ЖК УРУСР та вимоги Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року. Також представник третьої особи зазначає, що позбавлення права користування житловим приміщенням, в якому проживають малолітні діти, може відбутися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки і піклування, який у матеріалах справи відсутній. Також представник третьої особи посилається на те, що позивачем не надано обґрунтовану відмову органу реєстрації місця проживання щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку у позасудовому порядку (а.с.51-54). 16 січня 2019 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у яких остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Так, представник відповідача посилається на те, що відповідач [PERSON] здійснює власним коштом оплату житлово-комунальних послуг, що надаються за адресою: [ADDRESS]. Доводи позивача, що вона хоче оформити субсидію, не відповідає дійсності, оскільки позивач вже оформила субсидію на сплату житлово-комунальних послуг. Також представник відповідача посилається на те, що відповідачі довгий час проживали разом з позивачем у квартирі позивача, однак починаючи з початку 2018 року позивач почала чинити перешкоди у користуванні квартирою. У березні 2018 року позивач відібрала ключі у відповідача та не відчиняла двері. Тому відповідачі вимушені були оселитися у садовому будинку № 91, який знаходиться за адресою: селищна рада Ювілейна, садове товариство «Аґрус-1». Отже відповідач вимушено залишили місце проживання в результаті неправомірної поведінки позивача, атому відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Щодо визнання малолітньої дитини відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, представник відповідача посилається на те, що дитина не може самостійно вільно обирати місце проживання, а тому відсутність дитини у квартирі є поважною (а.с.65-67). Представник позивача у судовому засіданні 05 лютого 2018 року надав відповідь на відзив, у якому посилався на те, що відповідач самовільно без згоди позивача зареєструвала у спірній квартирі дитину. Фактично відповідачі жодного дня не проживали у квартирі, що належить позивачу. Місцем проживання відповідачів, про що вони не заперечували у відзиві, є дачний будинок, який також на праві власності належить позивачу, а тому твердження відповідачів про те, що вони вимушені шукати тимчасового притулку через неправомірну поведінку позивача, не відповідає дійсності, оскільки вони мешкають у будинку, що належить позивачу. Оскільки жоден з батьків дитини не проживає у спірній квартирі, це місце не може вважатись місцем проживання дитини (а.с.119-121). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а також у відповіді на відзив, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради у судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Від представника третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, просила ухвалити рішення в інтересах дитини (а.с.115). Представник третьої особи Департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради у судове засідання не зявився, про день, час ті місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечував та просив ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.58). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Як встановлено у ході розгляду справи, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 травня 2012 року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 7-606, свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 травня 2012 року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 7-601, свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 1993 року, виданого, належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-16). Згідно із довідкою № 3981 про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16 квітня 2018 року за адресою: [ADDRESS], зареєстровані окрім позивача, також відповідачі [PERSON] та малолітня дитина [PERSON], [INFO] (а.с.39). Проте відповідачі за указаною адресою не проживають. Відповідачі проживають за адресою: [INFO], садівниче товариство «Аґрус-1», селищна рада Ювілейна, садовий будинок № 91, про що підтвердила представник відповідача у відзиві на позовну заяву. Указаний садовий будинок також належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 вересня 2012 року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 7-1193 (а.с.18-19). Крім того, факт проживання відповідача [PERSON] та її малолітньої дитини [PERSON] за указаною адресою підтверджується відповіддю голови садового товариства «Аґрус-1» [PERSON], відповідно до якої, починаючи з червня 2015 року і по теперішній час сплата внесків до садового товариства та інших витрат здійснюється особисто [PERSON] і [PERSON], які з червня 2015 року дійсно проживають у садовому будинку № 91 (а.с.23). Факт відсутності відповідачів за адресою реєстрації місця проживання підтверджується актами про не проживання відповідачів за указаною адресою, складеними сусідами позивача 30 березня 2017 року, 31 травня 2017 року, 02 серпня 2017 року, 09 жовтня 2017 року, 14 лютого 2018 року та 15 квітня 2018 року (а.с.24-30). При цьому, наявність реєстрації у будинку відповідачів безумовно створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні її власністю, оскільки зазначена обставина позбавляє її можливості та на власний розпоряджатися власною квартирою, як це передбачено ч. 1 ст.\~319\~ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України. Приписами ст.\~321\~ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1\~ст.317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно вимог\~ст.\~319\~ЦК України визначено\~здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. До такого висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача про усунення для неї перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою, що належить їй на праві власності з боку відповідача [PERSON], яка у спірній квартири як член сімї не проживає, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч. 4 ст.\~29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків. Практика Європейського суду з прав людини (висловлена зокрема, у справі «Глоба проти України», рішення набуло статусу остаточного 19 листопада 2012 року, пункти 37, 38, 40), свідчить про те, що питання, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається п.1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв'язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла. Саме лише прагнення заявниці переселитися у житлове приміщення в майбутньому, за відсутності будь-якого істотного зв'язку з ним, не є достатньою підставою вважати, що це було її «житло» у розумінні ст. 8 Конвенції. Зважаючи на те, що спірна квартира не є місцем проживання батьків малолітньої [PERSON], [INFO], суд дійшов до висновку про те, що ця квартира не може вважатися місцем її проживання. Отже, малолітня [PERSON] не має достатнього та тривалого зв'язку зі спірною квартирою, місцем її проживання є місце проживання батьків, а тому, з урахуванням того, що її прабабуся, позивач [PERSON], категорично заперечує проти реєстрації правнучки у належній їй квартирі, суд дійшов до висновку щодо наявності правових підстав для захисту прав позивача, як власника цієї квартири, на вільне користування та розпорядження своєю приватною власністю, шляхом визнання малолітньої [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування спірною квартирою, що буде найефективнішим способом захисту порушеного права позивача та у жодному разі не призведе до порушення житлових прав малолітньої дитини. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до\~ст.\~7\~Закону України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. \~Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спірною квартирою з боку відповідачів та зняття їх з реєстрації, визнавши їх втратившими право користування цим житлом, підлягають задоволенню. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved