Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області, діючи від свого імені та від імені неповнолітнього [PERSON], звернулась [PERSON] з позовом в якому просить зобов'язати відповідача [PERSON] не чинити їй та неповнолітньому сину [PERSON] перешкод в користуванні власністю, а саме квартирою [ADDRESS], та вселити її разом з неповнолітнім сином у вказану квартиру (а.с.2-5). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що їх з відповідачем неповнолітній син є власником вказаної квартири, в цій квартирі вони зареєстровані, але проживати, вільно користуватись та володіти спірною квартирою вона з сином не мають можливості, оскільки відповідач в квартиру їх не впускає, перешкоджає їх вселенню. Позивач неодноразово намагалась потрапити до квартири, але замки вхідних дверей відповідач змінив, ключі їй не надав. У зв'язку з цим вона була вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надала суду письмову заяву в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного рішення (а.с.34). Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи (а.с.26,30), про причини неявки суду не сповістив, заперечень проти позову не надав, та від нього не надходила заява про розгляд справи за його відсутністю. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи (а.с.25,29), про причини неявки суду не сповістив. На підставі ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до положень ст.224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 03 листопада 2012 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.8). Згідно свідоцтва про народження, сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO] (а.с.9). Неповнолітньому [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 30 березня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., зареєстрованим в реєстрі за №195, та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.10-13, 14). Згідно довідки про склад зареєстрованих (сім'ї) від 17.03.2017 року, у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Як вбачається з позовної заяви, відповідач [PERSON] перешкоджає позивачу та їх неповнолітньому сину [PERSON] проживати, вільно користуватись та володіти спірною квартирою. Позивач разом з сином вимушена проживати у батьків, оскільки відповідач в квартиру їх не впускає, перешкоджає їх вселенню. Позивач намагалась потрапити до квартири, але замки вхідних дверей відповідач змінив, ключі їй не надав. Згідно з ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог ст.155 Житлового кодексу Української РСР, власник квартири або її частини не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням. Відповідно ч.1, 2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як передбачено ст.319, ст.391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод щодо здійснення ним права користування своїм майном. Відповідно до вимог ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, укладати інші не заборонені законом угоди. Вимогами ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд приходить до висновку про цілком законні вимоги позивача, яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина, право власності якого підлягає захисту, тому позивач [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] підлягає вселенню в спірну квартиру, а відповідача слід зобов'язати не перешкоджати їм в користуванні власністю. Враховуючи викладене,

Outcome: approved