Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

До Заводського районного суду м. Запоріжжя з Вільнянського районного суду м. Запоріжжя надійшла цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Фенікс 2009» (далі - ТОВ «Компанія Фенікс 2009») до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Представник позивача в обґрунтування заявлених ТОВ «Компанія Фенікс 2009» позовних вимог зазначила, що відповідно до укладеного 01.08.2013 р. договору оренди, відповідач передала позивачеві у користування земельні ділянки. За вказаним договором [PERSON] отримала від позивача: грошовими коштами - 4500 грн., продукцією кукурудза 500 кг на суму 2250 грн., 6000 кг озимої пшениці на суму 22200 грн. та 2300 кг ячменю на суму 3450 грн. Пізніше ТОВ «Компанія Фенікс 2009» стало відомо, що [PERSON] одночасно уклала договір оренди землі з ПП [PERSON], що свідчить про безпідставне отримання нею грошей та продукції від позивача. Крім того, рішенням суду договір оренди земельної ділянки, укладений між сторонами було визнано недійсним. На підставі викладеного, представник позивача просила суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «Компанія Фенікс 2009» відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України - 36100 грн. - як безпідставно отримані. Представник позивача, повідомлена про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку, до судового засідання 26.10.2016 р. не з'явилась, надала заяву про проведення подальшого розгляду справи у її відсутності. Представник відповідача під час розгляду справи позовні вимоги ТОВ «Компанія Фенікс 2009» не визнав та пояснив, що 01.08.2013 р. між сторонами у справі було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого відповідач передала позивачеві в платне користування земельну ділянку, яка належить їй на праві власності. Вказаний договір діяв до 24.06.2015 р. - до дати набрання законної сили рішенням суду про визнання його недійсним. Отримане відповідачем в рахунок орендної плати від позивача є підтвердженням дії договору та виконання сторонами його умов. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» вказані кошти поверненню не підлягають. Також представник відповідача зазначив про те, що вимоги ст. 1212 ЦК України з урахуванням правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-122цс14 від 24.09.2014 р. не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Також позивачем не надано суду обґрунтованого розрахунку вартості продукції, яка була отримана відповідачем від ТОВ «Компанія Фенікс 2009», строк позовної давності щодо цих вимог також сплив. Враховуючи викладене, представник відповідача просив суд відмовити ТОВ «Компанія Фенікс 2009» у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. 01.08.2013 р. [PERSON] та ТОВ «Компанія Фенікс 2009» було підписано договір оренди землі, відповідно до умов якого позивач повинна була надати, а відповідач прийняти у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 4,946 га для сільськогосподарського виробництва за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Тернівська сільська рада (а.с. 132-135). Вказана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 23.07.2010 р. про визнання права власності в порядку спадкування після смерті її батька - [PERSON] (а.с. 93). Рішення про державну реєстрацію вказаного права було прийнято 20.07.2013 р., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 123). Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.12.2014 р. було визнано недійсним договір оренди землі від 01.08.2013 р., укладений між [PERSON] та ТОВ «Компанія Фенікс 2009» (а.с. 109-111). Вказане рішення ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 24.06.2015 р. було залишено без змін (а.с. 91-92). З мотивувальної частини рішення суду першої інстанції від 04.12.2014 р. випливає, що суд при визнанні недійсним договору оренди земельної ділянки керувався тим, що спірний договір не містив всіх істотних умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Крім того, судом встановлено, що земельна ділянка фактично не передавалась у користування ТОВ «Компанія Фенікс 2009», оскільки перебувала в орендному користуванні [PERSON] згідно з договором № 14 від 07.08.2004 р., укладеним між [PERSON] та [PERSON], правонаступником якого є [PERSON] Апеляційний суд Запорізької області в ухвалі від 24.06.2015 р., крім іншого зазначив, що [PERSON], укладаючи у 2013 р. договір оренди з ТОВ «Компанія Фенікс 2009», без розірвання договору оренди з ПП [PERSON] і без вилучення у нього земельної ділянки, порушила його права як землекористувача. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тому при розгляді цієї справи суд враховує обставини, встановлені зазначеними вище судовими рішеннями. Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В обґрунтування пред'явлених позовних вимог ТОВ «Компанія Фенікс 2009» було надано суду копії: видаткового касового ордеру № 9 від 03.07.2014 р. про сплату позивачем [PERSON] 4500 грн. - за оренду земельного паю (а.с. 9) та копії відомостей за 2011-2012 роки про отримання відповідачем продукції - кукурудзи, озимої пшениці та ячменю (а.с. 5-9). Саме вказану грошову суму та вартість зазначеної продукції позивач просить стягнути, як безпідставно набуте відповідачем майно. Дослідивши вказані письмові докази, суд зазначає, що з наведених документів лише видатковий касовий ордер № 9 від 03.07.2014 р. про виплату [PERSON] з боку позивача грошової суми 4500 грн. містить посилання на підставу цієї виплати, а саме ? розрахунок за оренду земельного паю. Сторони не заперечили, що підставою вказаної виплати був саме договір оренди землі від 01.08.2013 р. Зокрема, у своїх письмових запереченнях (а.с. 99) представник відповідача зазначив про отримання орендної плати за вказаним договором. Але, при цьому суд враховує встановлені обставини недійсності договору оренди землі від 01.08.2013 р., через що до спірних відносин в цій частині підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За прямим приписом п.1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Отже, з урахуванням факту визнання недійсним підписаного сторонами договору оренди землі від 01.08.2013 р., отримана відповідачем за таким договором сума повинна бути повернена позивачеві. Правовий висновок Верховного Суду України від 24.09.2014 р., на який посилається відповідач, не може бути застосований у цій справи, оскільки в даному випадку через визнання недійсним договору відсутні договірні відносини між сторонами, як відсутні і інші способи захисту права позивача, як особи, потерпілої від безпідставної сплати грошових коштів, що обумовлює застосування правил ст. 1212 ЦК України. Також, суд не знайшов підстав для застосування ч.6 ст. 21 Закону України «Про оренду землі», якою встановлено, що у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається. При розгляді справи судом встановлено, що земельна ділянка від відповідача позивачеві в оренду не передавалася. У позовній заяві до Вільнянського районного суду Запорізької області [PERSON] вказала, що договір оренди землі від 01.08.2013 р. вона не укладала і не мала намір його укладати (а.с. 117). Згідно з рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.12.2014 р. фактично земельна ділянка знаходилася в орендному користуванні [PERSON] згідно з договором від 07.08.2004 р. Таким чином, за відсутністю фактичного строку оренди землі за договором від 01.08.2013 р., підстав для застосування ч.6 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» немає, а отримані [PERSON] грошові кошти за недійсним договором є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню позивачеві відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України. Тому в частині стягнення з відповідача суми 4500 грн. заявлений у цій справі позов підлягає задоволенню. Водночас суд зазначає, що надані позивачем в обґрунтування решти позовних вимог копії відомостей за 2011-2012 роки про отримання відповідачем продукції - кукурудзи, озимої пшениці та ячменю, не містять зазначення правових підстав такої передачі. Позивачем не доведений зв'язок між передачею вказаної продукції та договором оренди землі, або з виконанням будь-яких інших зобов'язань, недотримання яких обумовило б оплату відповідачем вартості отриманої сільськогосподарської продукції. При цьому суд зауважує, що оформлення відомостей про видачу відповідачеві сільськогосподарської продукції відбулося у 2011-2012 роках, тобто, раніше підписання договору оренди землі від 01.08.2013 р., що виключає правовий зв'язок між вказаними правочинами. Крім того, копії відомостей за 2011-2012 роки про видачу сільськогосподарської продукції не містять зазначення її вартості, а позивачем вартість вказаної продукції не доведена належними та допустимими доказами. За відсутності встановлених та доведених належними доказами правових підстав для стягнення з [PERSON] вартості вказаної позивачем сільськогосподарської продукції, решта позовних вимог задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з такого. Положеннями ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем документально підтверджено відповідною квитанцією сплата при зверненні з позовом до суду судового збору в розмірі 350 грн. (а.с. 1). Проте, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» в редакції, яка діяла на час звернення з цим позовом, судовий збір повинен був бути сплачений у розмірі 1 % від ціни позову, тобто у сумі 361 грн. З наведених підстав, недоплачена сума судового збору 11 грн. підлягає стягненню з позивача ТОВ «Компанія Фенікс 2009» на користь держави. З відповідача [PERSON] пропорційно задоволеній частині позовних вимог підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 45 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial