Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

До Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування заявлених вимого зазначила, що від фактичних шлюбних відносин з відповідачем вони мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. [PERSON] уникає від добровільного утримання дитини, матеріальної допомоги не надає, з нього аліменти на третіх осіб не стягуються. Для належного забезпечення рівня життя та всебічного розвитку доньки розмір аліментів при сплаті відповідачем має бути на рівні 1/4 частки з усіх видів його доходу. Просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на доньку [PERSON] , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) до досягнення нею повноліття щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду, в її особі. Допустити негайне виконання рішення. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. На задоволенні позову наполягає у повному обсязі та згідна на ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнає. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам: Згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Автозаводського районного управління юстиції м.Кременчука, Полтавської області 20 квітня 2004 року, [PERSON] народилася [INFO] , батьком якої записано [PERSON] , а матір`ю - позивача. Довідкою Демуринського старостинського округу Межівської селищної ради Дніпропетровської області №1069 від 10 вересня 2019 року підтверджується, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні. За змістом ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої в Україні з 27 лютого 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Відповідно до ч.1 ст.180 СК України - батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям у розмірі, необхідному для забезпечення належного та достатнього рівня життя дитини та її всебічного розвитку. Водночас, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Положенням ч.1 ст.182 СК України передбачено, що суд при визначенні аліментів враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Статтею 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, враховуючи встановлені судом обставини, виходячи зі сталих критеріїв добросовісності, справедливості, пропорційності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved