Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом звернулася позивач. Позовні вимоги обґрунтувала тими обставинами, що їй на праві власності належить будинок [ADDRESS]. Даним будинком для проживання користувався відповідач. З 2013 року відповідач в будинку не проживає, проте залишається зареєстрованими в ньому. Просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS], який належить їй на праві приватної власності, у зв'язку з його відсутністю за місцем реєстрації понад шість місяців. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечувала. Повідомила суд, що у зв'язку із укладенням 23 липня 2016 року шлюбу з [PERSON], вона змінила своє дошлюбне прізвище на «[PERSON]». Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся за зареєстрованою адресою проживання, а тому відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України він вважається таким, що отримав судові повістки про виклик в судові засідання. Представник третьої особи Миронівської міської ради Київської області в судове засідання не з'явився. В надісланій до суду заяві представник ради просила слухати справу у її відсутності, проти задоволення позову не заперечила. Згідно з ст. 169 ЦПК України неявка в судове засідання належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи відповідача, не є перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки в судове засідання повторно не з'явився відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, тому суд на підставі ч. 4 ст. 169 та ст. ст. 224 - 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи та прийняття по ній заочного рішення. Заслухавши пояснення позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 26 березня 2016 року державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Вашекою С.В., а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30 березня 2016 року № 56319637 (а.с. 8-9). Частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення осіб у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У вищевказаному будинку зареєстрований дядько позивача [PERSON] (а.с. 27), який відповідно до актів обстеження умов проживання позивача не проживає у цьому будинку з 25 травня 2015 року по 29 квітня 2016 року. Будь-які особисті речі, які б могли підтверджувати проживання відповідача у зазначеному будинку відсутні (а. с. 11-22). Факт не проживання відповідача у вказаному будинку також підтверджується показами свідків [PERSON] та [PERSON], які засвідчили в судовому засіданні, що знають особисто [PERSON], оскільки є сусідами та проживають по [ADDRESS]. Свідки підтвердили, що відповідач з часу смерті його матері в 2014 році по день розгляду справи не проживає в будинку за вказаною адресою. Свідкам не відомо, де на даний час проживає відповідач. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків. Таким чином судом встановлено, що відповідач понад рік (з 25.05.2015 по час розгляду справи 21.09.2016) відсутній без поважних причин за місцем своєї реєстрації в будинку [ADDRESS]. Відповідно до ст. 163 Житлового кодексу Української РСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Згідно з ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідач, який без поважних причин був відсутній понад шість місяців у житловому приміщенні за вказаною адресою втратив право на користування будинком, а тому у позивача, як власника будинку з 26 листопада 2015 року виникло право на звернення до суду про визнання [PERSON], [INFO] таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS]. Цим правом позивач правомірно скористалася у спосіб, передбачений ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими. Відповідно до ст. 228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто, у випадку незгоди відповідача із цим рішенням, він має змогу звернутися до Миронівського районного суду Київської області із заявою про перегляд цього рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 551 гривня 21 копійка, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією № 2 від 12 квітня 2016 року. Вказані понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь. На підставі ст. ст. 319, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 71, 72, 150, 163 Житлового кодексу Української РСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved