Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

До суду 09.12.2019 року звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказано, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Разом з позивачкою в зазначеному житлі зареєстрований та проживає її син [PERSON] , 1984 р.н., який є інвалідом дитинства групи І-А. Він не здатен до самообслуговування та потребує постійної сторонньої допомоги. Також він не може мешкати в комунальній квартирі та в одній кімнаті із членами родини. Також, із 2009 року в належній позивачці квартирі оселилася і дотепер мешкає відповідачка повнолітня дочка позивачки [PERSON] . Позивачка посилалась на те, що відповідачка проявляє агресію щодо неї та її хворого сину, на що вони через свій вік (позивачки) та хворобу (сина) відповідно, не можуть захистити себе від агресивних дій відповідачки. Також відповідачка є власником окремої квартири, де вона мешкала до моменту заселення в квартиру позивачки. Також відповідачка протягом декількох років поспіль мешкала окремо від позивачки та вела окреме господарство. Перебування в квартирі відповідачки є значною перешкодою для реалізації прав позивачки як власника майна в вільному користуванні належним їй майном. 18.12.2019 року прийшла відповідь на запит щодо місця реєстрації відповідача. Ухвалою суду від 23.12.2019 року провадження у справі було відкрито, підготовче засідання було призначене на 30.01.2020 року. У судовому засіданні від 30.01.2020 року було вирішено перенести розгляд справи на 03.03.2020 року. До суду 14.02.2020 року надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] , де було зазначено, що відповідачка разом з її неповнолітньою донькою 2009 р.н. проживає у квартирі [ADDRESS] . За весь час проживання відповідачка здійснювала ремонт у даній квартирі за свої кошти, придбала побутову техніку, також забезпечувала коштами позивачку та її сина через не працевлаштування позивачки. Відповідачка була зареєстрована в цій квартирі, але позивачка попросила виписатися для отримання субсидії, при цьому фактично відповідачка продовжувала мешкати у даній квартирі, тому що іншого житла не мала і не має. Вказувала, що її мати (позивачка у справі) тиснула на неї через що остання звернулась до поліції, що надала обмежувальний припис позивачці. У відзиві на позовну заяву про виселення відповідачка просить відмовити у задоволені позову [PERSON] у повному обсязі. Ухвалою суду від 03.03.2020 року суд вирішив закрити підготовче засідання та призначити до судового розгляду по суті на 07.05.2020 року. Розгляд справи 07.05.2020 року, 25.06.2020 року відкладався. У судовому засіданні 23.07.2020 року були присутні позивача разом із представником адв. [PERSON] та відповідачка [PERSON] .. Позивачка разом із представником позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Позивачка пояснила, що вона є власником квартири, та мешкає в ній із сином-інвалідом, який потребує стороннього догляду. між тим, з 2009 року до них переселилась повнолітня донька відповідачка по справі, яка постійно принижує її, залякує, тисне на неї психологічно та морально, через що позивачка постійно перебуває в стресі. Посилалась на те, що її донька в квартирі не прописана та не здійснює ніяких платежів по ній, при цьому постійно псує майно: зірвала умивальник, захаращила коридор та свою кімнату, перекрила вхід до балкону. Посилалась на те, що її донько неодноразово її била, при цьому робить з мене душевнохвору перед працівниками поліції. Проте, через похилий вік вона не може захистити ні себе, ні свого сина. Вказувала, що у відповідачки наявна власна квартира в новозбудованому будинку. Представник позивачки посилався на те, що конфлікт доньки з матір`ю триває з 2017 року. При цьому, відповідачка обіцяла, що саме виселиться. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти вимог та просила відмовити. Вказала, що вона є матір`ю одиночкою та разом з донькою проживає в квартирі позивачки. Посилалась на те, що у неї немає власної квартири та іншого житла не має. Виписалась із даної квартири за проханням матері, щоб вона оформила субсидію. Її весь день не має в квартирі, оскільки з 08.00 год. по 19.00 год. вона працює, вона копить кошти на власну квартиру. Зазначала, що її мати давно поставила ціль виселити її з квартири. При цьому мати її провокує на конфлікт та не заперечувала щодо існування конфліктів між ними. Суд, вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів справи судом встановлено, що позивачка разом із сином [PERSON] є власниками у рівних частках квартири [ADDRESS] , про що свідчить також витяг із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.09.2018 року. Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`є та реєстрацію) від 18.06.2019 року в вказаній квартирі зареєстрована лише позивачка разом із сином, який є інвалідом з дитинства першої групи А. Між тим, що не заперечувалось сторонам, у вказаній квартири без реєстрацію також мешкають повнолітня донька позивачки [PERSON] разом з донькою (онукою позивачки) [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з позовних вимог та пояснень сторін, між сторонами існують напруженні та конфліктні відносини. Спір виник із приводу виселення відповідачки із квартири позивача. Відповідно до частини першої статті 319\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно з частиною першою та другою статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року). Відповідно до статті 15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно частини третьої статті 16\~ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16\~ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Аналіз положень глави 32\~ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з частиною першою статті 405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини другої статті 406\~ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У статті 157\~ЖК Української\~РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР. Відповідно до частини першої статті 116\~ЖК Української\~РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Статтею 64\~ЖК Української\~РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача,\~\~їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116\~ЖК Української\~РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Верховний суд у постанові від 22.01.2020 року по справі № 679/1657/18 посилався на те, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Положеннями статті 391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ч. 1 до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із матеріалів справи судом встановлено, що відповідачка проживає у спірній квартирі як член родини власників квартири, і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. При цьому між сторонами існує тривалий конфлікт, з пояснень позивача, відповідач систематично\~\~створює конфліктні ситуації, регулярні сварки, чим порушує правила співжиття і це робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку та добровільно не бажає звільнити житло позивача.\~\~ Суд вбачає, що з приводу конфліктних ситуацій позивачка неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Згідно відповідей з відділень поліцій від 10.07.2020 року, в результаті перевірки ІПНП та програмно-апаратного комплексу «Са11Wау» встановлено, що в період з 01.01.2017 року по 01.07.2020, на скорочений номер екстреного виклику поліції «102» ГУНП в Одеській області на адресу: [ADDRESS] надходили наступні виклики поліції: - 31.01.2017 року о 16:46 год. надійшло повідомлення про те, що донька дебоширить (ЄО Портофранківського ВП № 1650 від 31.01.2017). Отримано заяви від громадян, складено протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (Вчинення насильства в сім`ї, відносно доньки); - 01.02.2017 року о 15:18 год. надійшло повідомлення про те, що донька кидається в бійку (ЄО Портофранківського ВП № 1963 від 01.02.2017). На місце виклику з заявницею та її донькою було проведено профілактичну бесіду. Конфлікт врегульовано на місці. Матеріал розглянуто згідно із Законом України «Про звернення громадян»; - 01.02.2017 року о 17:09 год. надійшло повідомлення про конфлікт із донькою (ЄО Портофранківського ВП № 1730 від 01.02.2017), заява від гр. [PERSON] , [INFO] , просить прийняти заходи до доньки, яка 01.02.2017 р. влаштувала сварку. Матеріал розглянуто згідно із Законом України «Про звернення громадян»; - 06.02.2017 року о 13:10 год. надійшло повідомлення [PERSON] про те, що донька плеснула кип`ятком в обличчя (ЄО Портофранківського ВП № 2047 від 06.02.2017). В результаті виїзду надійшла заява гр. [PERSON] , [INFO] , у якій просить прийняти заходи до її дочки, яка погрожує їй розправою. Матеріали розглянуто із Законом України «Про звернення громадян»; - 26.02.2017 року о 10:40 год. надійшло повідомлення [PERSON] про те, що донька заявниці неадекватно себе веде (ЄО Портофранківського ВП № 3273 від 26.02.2017). Заява від [PERSON] , [INFO] , в якій просить вжити заходів, до доньки, яка 26.02.2017 року, влаштувала сварку, кидалася в бійку, чинила проти неї протиправні дії. Матеріал розглянуто згідно із Законом України «Про звернення громадян»; - 09.04.2017 року о 12:29 год. надійшло повідомлення гр. [PERSON] , [INFO] , донька закрилася зсередини та не відчиняє матері двері (ЄО Портофранківського ВП № 6171 від 09.04.2017) Рапорт УПП: Зв`язавшись із заявником було встановлено, що вона вийшла з будинку, повернувшись не змогла потрапити у квартиру, донька на телефонні виклики не відповідає, двері ламати відмовляється сказала, що подумає. Заяву відмовляється писати. Матеріал розглянуто згідно із Законом України «Про звернення громадян»; - 30.08.2017 року о 12:52 год. надійшло повідомлення про те, що 30.08.2017 року о 12:43 год. дочка заявниці в неадекватному стані, кидається на неї, свариться. Заявник: [PERSON] , [INFO] (ЄО Портофранківського ВП № 16904 від 30.08.2017). 30.08.2017 року надійшла заява від [PERSON] , [INFO] , мешкає в [ADDRESS] , просить прийняти міри до її доньки, яка нанесла їй тілесні ушкодження. За даним фактом порушено кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України (ЄРДР №12017162500002475); - 13.10.2017 року о 22:53 год. надійшло повідомлення про те, що 13.10.2017 року о 22:52 год., донька заявниці кидається на матір та брата. Заявник: [PERSON] , [INFO] (ЄО Портофранківського ВП № 20061 від 13.10.2017). Проведено профілактичну бесіду, допомоги поліції більше не потребують; - 23.11.2019 року о 12:06 год. надійшло повідомлення [PERSON] , [INFO] , в якій вона просить прийняти заходи до своєї доньки, яка 23.11.2019 знаходячись в квартирі близько 12:30 год. вчинила сварку, нецензурно виражалась, штовхалась, на зауваження не реагувала (ЄО ІПНП Портофранківського ВП № 22229 від 23.11.2019). Заява [PERSON] , [INFO] , в якій вона просить прийняти заходи до своєї доньки, яка 23.11.2019 яка знаходячись за вказаною адресою, вчинила сварку, нецензурно виражалась, штовхалась, на зауваження не реагувала, складено протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (Вчинення насильства в сім`ї, відносно доньки); - 23.11.2019 року о 20:37 год. надійшло повідомлення про те, що 23.11.2019 року о 20:23 год., донька не запускає до квартири, погрожує та вдарила ребром ножа заявницю. Говорить, що дочка починає сміятися, коли ображає її. Говорить, що вже викликала сьогодні поліцію. Очікує на поліцію. Заявник: [PERSON] , [INFO] (ЄО ІПНП Портофранківського ВП № 22255 від 23.11.2019). Інформація не підтвердилась. Було складено адміністративний матеріал за ст. 183 КУпАП (Завідомо неправдивий виклик спеціальних служб на [PERSON] ); - 01.12.2019 року о 12:02 год. надійшло повідомлення про те, що 01.12.2019 року о 11:47 год. донька ображає мати, просить допомогу поліції (Поліну), викликає вже не вперше. Заявник [PERSON] , [INFO] (ЄО ІПНП Портофранківського ВП № 22795 від 01.12.2019). Із заявницею та було проведено профілактичну бесіду та прийнято заяву; - 31.01.2020 року о 00:08 год. надійшло повідомлення про те, що 30.01.2020 року о 23:44 год., заявниця повідомила, що її матір [PERSON] її побила. Зараз з дитиною виганяє з оселі. Просить скоріше приїхати поліцію. В слухавці чути крики, хтось з кимось свариться (ЄО ІПНП Портофранківського ВП № 1660 від 31.01.2020). На місці конфлікт урегулювали, провели профілактичну бесіду, від написання заяви заявниця відмовилась. Згідно постанови Приморського районного суду м. Одеси від 23.12.2019 року по справі №522/21187/19 [PERSON] було визнано винною в вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, за фактами події 23.11.2019 року відносно її матері [PERSON] .. Згідно із ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже суд вбачає, що відповідач у спірному житлі проживала тривалий час з 2009 року, але\~\~її поведінка, що супроводжувалась систематичним порушенням правил співжиття, систематичними сварками та непорозуміння, у зв`язку з чим у їхні відносини втручаються правоохоронні органи та сусіди, з урахуванням віку та стану здоров`я співвласниці житла, робить неможливим для проживання з позивачкою в одній квартирі, При цьому судом враховано, що заходи запобігання і громадського впливу відносно [PERSON] (постійні профілактичні бесіди з працівниками правоохоронних органів) виявилися безрезультатними. З огляду на таку ситуацію, з метою запобігання більш важких наслідків неприязних стосунків, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та вважає, що\~\~виселення відповідача зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету, у зв`язку з істотним порушенням відповідачкою правил співжиття, враховуючи, що вжиті заходи запобігання такій поведінці виявились безрезультатними. При цьому, суд вважає, що при вирішенні питання про виселення відповідачки із житла, належного позивачці з сином, буде дотримано принцип пропорційного втручанням у право [PERSON] на повагу до житла\~\~деклароване ст. 8 Конвенції. Окрім того, судом не встановлено, що відповідач відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, а також не встановлено те, що вона не має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом та роботою. Виселення не перешкоджає [PERSON] в налагоджені стосунків з власниками спірного житлового будинку. За таких обставин виселення [PERSON] не може бути розцінено як надмірний тягар. За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінюючи їх належність,\~\~допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі ст.141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved