Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 04 грудня 2019\~року надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона просить суд стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з жовтня 2017 року по жовтень 2019 року у розмірі 23\~447,74 грн. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що з 2001 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Улітку 2002 року [PERSON] та [PERSON] фактично припинили шлюбні відносини та почали проживати окремо, відповідач частково та неперіодично надсилав грошові кошти на утримання дитини. 26\~грудня 2003 року шлюб між сторонами розірвано, після чого дитина залишилася проживати з позивачем. Рішенням Приморського районного суду м.\~Маріуполя від 04\~листопада 2003 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на дитину у розмірі ј частини його заробітку щомісячно, але [PERSON] ухиляється від сплати аліментів. Постановою державного виконавця відкрите виконавче провадження щодо виконання указаного рішення суду про стягнення аліментів. На теперішній час відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, яка утворилася з його вини. Відповідно до розрахунку, наданого Центральним ВДВС ММУЮ у Донецькій області, заборгованість зі сплати аліментів за період з грудня 2003 року по вересень 2019\~року складає 194\~884,88 грн. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 листопада 2017 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] неустойку за прострочення сплати аліментів за період з 11\~липня 2014 року по 09 жовтня 2017 року у розмірі 12 682,15 грн. За період з жовтня 2017 року по жовтень 2019 року заборгованість відповідача за сплати аліментів складає 84\~120,25 грн., виходячи з якої сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за указаний період становить 23\~447,74 грн. У зв`язку з чим, посилаючись на положення ст.\~ст. 180, 196 СК України, позивач просила позов задовольнити. Відповідач не скористався своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направив. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06\~грудня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю, в якій вона підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Від представника відповідача [PERSON] [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги він визнав у повному обсязі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Маріуполя Донецької області. Постановою Приморського районного суду м. Маріуполя від 03 листопада 2003\~року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину [PERSON] у розмірі ј частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 21\~жовтня 2003 року та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку від 01 жовтня 2018 року, наданого Центральним ВДВС ММУЮ у Донецькій області, заборгованість [PERSON] за аліментами на дитину [PERSON] у розмірі ј частини його доходів за виконавчим листом від 04 листопада 2003 року № 62-3292 за період з грудня 2003\~року по вересень 2019 року складає 194\~884,88 грн. Мотиви суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27\~лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. За змістом ст. 180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 195 СК України Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.. Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Статтею 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. За викладеного позивачем у позові розмірі неустойки, такий становить 23\~447,74\~грн. Відповідач правом на надання відзиву не скористалася, будь-яких доказів на спростування правильності розрахунку, наданого позивачем не представив, а від представника відповідача надійшла заява про визнання позовних вимог у повному обсязі. У зв`язку з викладеним, оскільки позивачем представлені дані, які містять інформацію щодо предмета доказування, доказів отримання їх з порушенням процесуального закону суду не представлено, на підставі цих даних, за відсутності іншого, можливо встановити дійсні обставини, у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування, тому суд, за відсутності іншого, приймає указаний позивачем розрахунок як дійсний. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст.\~206 ЦПК України). З урахуванням наведеного, враховуючи, що представник відповідача позовні вимоги визнав у повному обсязі і таке визнання позову відповідає вимогам закону, не порушує прав та свобод третіх осіб, за змістом частини 4 статті 206 ЦПК України слід дійти висновку про можливе прийняття його судом. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, а позивач звільнена від сплати судового збору в силу вимог п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», необхідно дійти висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь держави половини судового збору, тобто 384,20 грн.

Outcome: approved