Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

До Мелітопольського\~міськрайонного суду\~Запорізької області\~звернулася позивач\~з позовом\~до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позовна заява обґрунтована тим, що 27.12.2003 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем. За час шлюбу 23.07.2008 року сторонами було придбано житловий будинок [ADDRESS] . 05.07.2019 року [PERSON] подарував позивачу свою частку зазначеного житлового будинку. У вказаному будинку зареєстрований відповідач, але з липня 2019 року він не проживає, його речей в будинку немає. Реєстрація відповідача у зазначеному будинку порушує право позивача на вільне володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Відповідач є одним із колишніх співвласників будинку, проте з реєстрації, у зазначеному будинку, не знявся, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду. Позивач у судове засідання не з`явилася, від представника позивача адвоката Тимцяся Р.А. надійшла заява з проханням слухати справу за його відсутності та за відсутності позивача, на позовних вимогах наполягають в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач в судове засідання, призначене на 12.10.2021 року на 09.30 годин не з`явився, конверт з судовою повісткою та іншими документами, направлений за адресою місця його проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку, повернувся до суду, причина повернення «адресат відсутній за вказаною адресою», про що зазначено в довідці поштового відділення. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказі за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки, відзив на позовну заяву не подавав, позивач не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення, тому суд, з урахуванням вимог ст. 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] , ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України з урахуванням заяв представника позивача про слухання справи за його відсутності, та у зв`язку із неявкою відповідача фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши доводи позовної заяви, матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що заява підлягає повному задоволенню за наступних підстав. Як вбачається з вимог ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.\~ Відповідно до\~ст.76 цього Кодексу\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.\~ За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна від 23.07.2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] останні стали співвласниками житлового будинку [ADDRESS] /а.с.8-10/. Відповідно до договору дарування частки житлового будинку від 05.07.2019 року [PERSON] подарував [PERSON] належну йому Ѕ частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с.11-12/. Відповідно до\~Витягу з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно,\~станом на\~17.08.2021\~року,\~власником житлового\~будинку розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] є [PERSON] . Згідно довідки Костянтинівської сільської ради [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживає з липня 2019 року /а.с.13/. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] є колишнім співвласником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який на даний час належить позивачу. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З вимог ч.1 ст. 317 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В частинах\~1,2\~ст.\~319\~ЦК України\~зазначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які\~\~мають у приватній власності\~\~будинок\~\~(частину будинку),\~\~квартиру,\~\~користуються\~\~ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~\~і\~\~проживання\~\~членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб,\~\~ мають\~\~ право розпоряджатися\~\~цією\~\~власністю на\~\~свій\~розсуд. За положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу вищевказаних норм вбачається, що право користуватись жилим приміщенням виникає та існує у особи за наявності права власності на квартиру (будинок) у цієї особи. Із припиненням права власності особи втрачається й її право користування цим жилим приміщенням. Отже, \~новий власник будинку через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема визнавати осіб, які зареєстровані в ній, але не проживають, такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, тобто на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, серед іншого, для захисту прав і свобод інших осіб. Частиною першою статті 401\~ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Вимоги частини 2 ст. 405 ЦК України передбачають, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно пункту 4 частини першої статті 406\~ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406\~ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2018 року винесеній за результатами розгляду справи №766/1955/16-ц (провадження № 61-755 св 18), право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. У зв`язку з реєстрацією відповідача у належному позивачу будинку, останній не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] є колишнім співвласником будинку та членом сім?ї теперішнього власника, зареєстрований в належному позивачу будинку, однак з липня 2019 року в ньому не проживає, його речей та іншого майна в будинку немає, до будинку він не з`являється, претензій щодо проживання в будинку не пред`являє, суд приходить до висновку, що відповідач, залишаючись зареєстрованим у спірному будинку, власником якого є позивач, перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує її права, як власника, а тому суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved