Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , з позовом до Покровської міської ради про визнання права власності на майно, третя особа [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер дідусь доньки позивачки - [PERSON] , [INFO] , який до своєї смерті постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті залишилася спадщина у вигляді 1/3 частини житлової квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого представництвом фонду держмайна України від 12.03.1995 р. та зареєстрованого в БТІ м. Покровська. Іншими співвласниками квартири є [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на підставі цього ж правовстановлюючого документу. Частки у праві власності в правовстановлюючому документі встановлено не було, а тому квартира належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Під час свого життя [PERSON] не залишив заповіту. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були: його дружина [PERSON] та його син [PERSON] , які не зверталися до нотаріальної контори з заявами при прийняття спадщини, однак фактично вступили в управління та володіння майном. [INFO] померла [PERSON] , яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На день своєї смерті [PERSON] так і не встигла оформити на себе правовстановлюючі документи на спадщину. Заповіт на випадок своєї смерті не залишила. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді: 1/3 частини житлової квартири [ADDRESS] , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого представництвом фонду держмайна України від 12.03.1995 р. та зареєстрованого в БТІ м. Покровська; 1/3 частини житлової квартири [ADDRESS] , яку фактично прийняла у спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] . Спадкоємцем першої черги майна, яке залишилося після смерті [PERSON] був її син - батько дитини позивачки [PERSON] . [PERSON] не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, так як вважав, що фактично прийняв спадщину тому, що був зареєстрований та постійно мешкав з матір`ю, а тому є спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті своєї матері. Факт постійного проживання [PERSON] разом з [PERSON] у спадковому майні встановлений рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 14.11.2019 року у справі № 235/143/19. [INFO] помер [PERSON] , який до своє смерті постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На день своєї смерті [PERSON] так і не встиг оформити на себе правовстановлюючі документи на спадщину. Заповіт на випадок своєї смерті не залишав. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді: 1/3 частини житлової квартири [ADDRESS] , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого представництвом фонду держмайна України від 12.03.1995 р. та зареєстрованого в БТІ м. Покровська; 2/3 частини житлової квартири [ADDRESS] , яку фактично прийняв у спадщину після смерті своєї матері [PERSON] . Спадкоємицею першої черги майна, яке залишилося після смерті [PERSON] є його та позивачки донька [PERSON] , [INFO] . Факт батьківства померлого з [PERSON] підтверджується свідоцтвом про її народження та рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 14.11.2019р. у справі № 235/143/19. Позивачка зазначає, що інших спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] - не має. В установлений законом строк позивачка в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Однак, зараз при звернені до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину позивачці було відмовлено у його видачі, так як відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, а саме свідоцтво про право власності на житло, виданого представництвом фонду держмайна України від 12.03.1995 р. Нотаріусом було видано постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії та роз`яснено право на звернення до суду щодо визнання права власності. Позивачка зазначає, що оригінал правовстановлюючого документу було втрачено ще при житті [PERSON] . Отримати дублікат правовстановлюючого документу також не мається можливості, у зв`язку з чим вона вимушена звертатися до суду та в судовому порядку визнавати за своєю неповнолітньою донькою право власності на спадкову квартиру. Вважає, що донька має право на визнання за нею права власності на вищевказану спадкову квартиру. Для можливості визнання за донькою прав власності на спадкове майно, позивачка також вимушена у судовому порядку встановлювати належні померлим частки у житловій квартирі [ADDRESS] . Позивачка вважає, що частки померлих [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , становить по 1/3 ч. кожному, оскільки згідно свідоцтва про право власності на житло та довідки БТІ дана квартира належить на праві спільної сумісної власності трьом співвласникам, і між ними - співвласниками, не було домовленості або рішення суду про зміну розміру часток. Частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Таким чином, позивачка вважає, що заявлені нею в інтересах доньки позовні вимоги є законними та такими, що підлягають задоволенню. Позивачка просить суд визначити, що частка [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , становила по 1/3 частини квартири кожному. Встановити факт прийняття [PERSON] спадщини, яка залишилася після смерті її чоловіка [PERSON] у вигляді: 1/3 частини житлової квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності виданого представництвом фонду держмайна України від 12.03.1995 р. Визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] , та складається з квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25.02.2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 05.03.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 16.04.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та оголошення перерви у підготовчому судовому засіданні. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 27.05.2020 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] , яка є третьою особою, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору у цивільній справі, та повернуто її [PERSON] . Ухвалою суду від 16.06.2020 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] , яка є третьою особою, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору у цивільній справі, та повернуто її [PERSON] . Ухвалою суду від 19.06.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження. Постановою Донецького апеляційного суду від 22.10.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Красноармійського міськрайонного суду від 16.06.2020 року про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви - залишено без задоволення. Ухвалу від 16.06.2020 року залишено без змін. Представник відповідача - Покровської міської ради відзиву на позовні вимоги не надав. У листі від 20.03.2020 року просили розглянути цивільну справу без участі представника міської ради. Третя особа [PERSON] письмові пояснення щодо позову не надала (ухвалу про відкриття провадження отримала 19.03.2020 року (а.с.44). Судові засідання неодноразово відкладались за клопотаннями третьої особи або у зв`язку з її неявкою чи її представника. 04.05.2020 року - клопотання представника (а.с.61); 27.05.2020 року - заява [PERSON] про проведення судового засідання без її участі, до даної заяви додано клопотання про зупинення провадження у справі, зустрічна позовна заява, клопотання про призначення експертизи та про відстрочення сплати судового збору (а.с.73); 19.06.2020 р. - заява про проведення судового засідання 19.06.2020 року без її участі та без участі її представника, до заяви додано зустрічна позовна заява, клопотання про призначення експертизи та про відстрочення сплати судових витрат (а.с.108); 14.08.2020 року третя особа до засідання не з`явилась, судову повістку отримала 21.07.2020 року (а.с.130); 24.09.2020р. - клопотання представника позивачки (а.с.138); про судове засідання призначене на 28.10.2020 року третя особа та її представник повідомлені належним чином (а.с.144); 27.10.2020 року третя особа [PERSON] подала суду додаткову угоду про припинення представництва її адвоката (а.с.147); 28.10.2020 р. - в судовому засіданні третя особа [PERSON] заявила клопотання про наданні їй часу для пошуку нового адвоката, клопотання задоволено, але до суду не звертався уповноважений представник з проханням ознайомитись з матеріалами справи, також представник не з`являвся до судових засідань; про судове засідання 01.12.2020 року [PERSON] повідомлена належним чином (а.с.150); 01.12.2020 року - клопотання [PERSON] про відкладення розгляду справи; 12.01.2021 року - [PERSON] до судового засідання не з`явилась, клопотань або заяв не надавала, причини неявки не повідомила, про наступну дату повідомлена (а.с.174). До судового засідання 05.02.2021 року на 10 годину 00 хвилин третя особа [PERSON] не з`явилась. Через канцелярію суду подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що 05.02.2021 року в суді слухається дві справи і вона не в змозі прийняти участь у двох справах одночасно. Судом дана інформація перевірена та встановлено, що в провадженні суду перебуває кримінальне провадження 235/5457/20 де [PERSON] є потерпілою, слухання справи призначено на 05.02.2021 року на 9 годину 00 хвилин. Секретарем судового засідання надано довідку про те, що дане судове засідання було відкладено через неявку прокурора, потерпіла [PERSON] покинула судове засідання 05.02.2021 року о 9 годині 10 хвилин. Суд в ухвалах неодноразово звертав увагу на статтю 44 ЦПК України, якою передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, суд приходить до висновку, що третя особа [PERSON] не з`явилась до судового засідання з неповажної причини, свідомо ухилилась від участі у справі. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених статтею 223 ЦПК України. Проте підстав, для відкладення розгляду справи визначених у статті 223 ЦПК України, судом не встановлено. Суд, вислухавши думку позивачки, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності третьої особи [PERSON] . В судовому засіданні позивачка, яка діє в інтересах своєї малолітньої дитини, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суд, вислухавши позивачку, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 2 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13), про це зазначено у рішенні Конституційного суду України від 30.01.2003 року за № 3-рп/2003. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. [PERSON] народилась [INFO] у місті Покровськ. У свідоцтві про народження, яке видане 13.02.2020 року, батьками зазначені: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] (а.с.10). [PERSON] 19.06.2015 року уклала шлюб з [PERSON] , прізвище дружини після укладання шлюбу - [PERSON] . Частиною 1 статті 241 ЦК України передбачено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Частиною 2 статті 6 СК України передбачено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Частиною 1 статті 59 ЦПК України передбачено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Таким чином, позивачка [PERSON] є законними представником малолітньої [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у місті Покровськ, актовий запис про смерть № 461 (а.с.11). [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у місті Донецьк, актовий запис про смерть № 478 (а.с.12). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у місті Покровськ, актовий запис про смерть № 924 (а.с.13). Відповідно до довідки № 549 від 10.01.2019 року, виданої сектором реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП м. Покровськ, за адресою: [ADDRESS] ніхто не зареєстрований х 14.09.2018 року. [PERSON] був зареєстрований з 16.03.1979 року по день смерті [INFO] , знятий з реєстраційного обліку 14.09.2018 року. [PERSON] була зареєстрована з 16.03.1979 року по день смерті [INFO] , знята з реєстраційного обліку 31.10.2016 року. [PERSON] був зареєстрований з 16.03.1979 року по день смерті [INFO] , знятий з реєстраційного обліку 04.09.1998 року (а.с.14). У листах КП «Бюро технічної інвентаризації» від 27.11.2018 року та від 12.06.2018 року зазначено, що до 1 січня 2013 року квартира [ADDRESS] належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого представництвом Фонду Держмайна України в м. Красноармійськ від 12.03.1995 року (а.с.17, 18). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 14.11.2019 року по справі №235/143/19 встановлено факт батьківства, а саме той факт, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є батьком [PERSON] , [INFO] , яку народила [PERSON] , [INFO] . Зобов`язано Покровський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області внести зміни до актового запису та зазначити [PERSON] батьком дитини [PERSON] та видати нове свідоцтво про народження дитини. Встановлено факт постійного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини, а саме [INFO] , яка залишилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.19-23). Рішення набрало законної сили 28.01.2020 року. Приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області, на виконання ухвали суду від 05.03.2020 року, надана інформації про те, що 15.11.2018 року нею заведена спадкова справа № 94/2018 після померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . 15.11.2018 року заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої дочки спадкодавця - [PERSON] , [INFO] , подала її мати - [PERSON] . 29.11.2018 року поштою надійшла заява про прийняття спадщини після смерті [INFO] - [PERSON] від тітки спадкодавця - [PERSON] , [INFO] . Інших заяв про прийняття спадщини або про відмову від спадщини по цій спадковій справі не надходило. Свідоцтва про право на спадщину не видавались. Заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались. 18.01.2019 року [PERSON] , як спадкоємцю другої черги, видана постанова про відмову у вчинення нотаріальної дії (а.с. 37) у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю документів які посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно та неможливістю отримати дублікат. 18.02.2020 року [PERSON] , яка діє в інтересах та від імені малолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] , - яка є спадкоємцем першої черги, видана постанова про відмову у вчинення нотаріальної дії (а.с.38), у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю документів які посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно та неможливістю отримати дублікат (а.с.35). З матеріалів справи вбачається, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, яке видане представництвом Фонду Держмайна України в м. Красноармійськ від 12.03.1995 року. Відсутній оригінал даного свідоцтва та відсутня можливість отримати його дублікат, як зазначає приватний нотаріус у постанові про відмову у вчинення нотаріальної дії. Відповідно до частини 2 статті 8 закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на дату видачі свідоцтва про право власності) передача займаних квартир (будинків) здійснювалася в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). За адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані: [PERSON] з 16.03.1979 року по день смерті [INFO] , [PERSON] з 16.03.1979 року по день смерті [INFO] , [PERSON] з 16.03.1979 року по день смерті [INFO] . Таким чином на дату приватизації даної квартири, саме ці особи були зареєстровані у спірній квартирі та отримали її в порядку приватизації у спільну сумісну власність. Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Відповідно до статті 112 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року, в редакції станом на час отримання свідоцтва про право власності на квартиру) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 355 ЦК України (2004 року), майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що частка [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , становила по 1/3 частини квартири кожному. Щодо позовної вимоги про встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини, яка залишилася після смерті її чоловіка [PERSON] у вигляді: 1/3 частини житлової квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності виданого представництвом фонду держмайна України від 12.03.1995 р. Судом встановлено, що частка [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , становила по 1/3 частини квартири кожному. [PERSON] помер [INFO] . Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Статтею 525 ЦК Української РСР передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Частиною 1 статті 529 ЦК Української РСР, в редакції станом на день смерті [PERSON] , передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Статтею 548 ЦК Української РСР передбачено, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У статті 549 цього кодексу передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» N 5 від 31.03.95 р. зазначено, що при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. На час смерті спадкодавця [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , були зареєстровані його дружина та син, та були особами, які фактично вступили в управління та володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Таким чином суд не може погодитися з позивачкою в частині того, що після смерті [PERSON] фактично прийняла спадщину тільки його дружина, оскільки вона та син померлого успадкували майно [PERSON] , яке складається з 1/3 частини квартири, в рівних долях, як було передбачено законодавством, яке діяло на час відкриття спадщини. [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1 та 2 статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 14.11.2019 року встановлено факт постійного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини, а саме [INFO], яка залишилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Таким чином, після смерті [PERSON] її спадкоємцем є її син [PERSON] , який прийняв спадщину у вигляді квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно інформація щодо квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , відсутня. З матеріалів цивільної справи вбачається, що спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його донька [PERSON] , [INFO] , матір`ю якої є [PERSON] . Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial