Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області звернувся позивач та просив суд: ●визнати недійсним договір фінансового лізингу № 1477 від 07 грудня 2016 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф»; ●стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на його користь грошові кошти у розмірі 68 476 гривень, сплачені ним на виконання умов договору фінансового лізингу № 1477 від 07 грудня 2016 року. Позовні вимоги обґрунтував тими обставинами, що між ним та відповідачем 07 грудня 2016 року укладено договір фінансового лізингу без дотримання вимоги ст. 799 Цивільного кодексу України, а також, що відповідач, в супереч вимогам п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не мав відповідної ліцензії, тому відповідно до ст. ст. 220, 227 Цивільного кодексу України договір є недійсним. Вимогу про стягнення з відповідача 68 476 гривень копійок обґрунтовував тим, що ці кошти він сплатив на виконання умов вказаного договору, а тому, відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, ці кошти підлягають поверненню йому відповідачем. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав письмові заперечення, у яких проти задоволення позову заперечив, розгляд справи просив проводити без його участі. Згідно з ст. 169 ЦПК України неявка в судове засідання належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи відповідача, не є перешкодою для розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши позовну заяву, додані до неї документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що 07 грудня 2016 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» укладено договір фінансового лізину № 1477. Предметом лізингу вказаного договору є транспортний засіб марки «Беларус», модель «1025.2». Згідно з п. 1.3 Договору фінансового лізингу передбачено, що лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізину у власність та передати його у користування лізингоодержувача на термін та на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізину № 1477 за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України. Зазначена позиція відповідає висновку Верховного Суду України, зробленого в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Згідно ст. 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з п. 1.7 оспорюваного Договору предмет лізингу (транспортний засіб) передається в користування Лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати Лізиноодержувачем комісії за організацію угоди, авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. Оспорюваний договір фінансового лізингу від 07 грудня 2016 № 1477, укладений між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф», нотаріально посвідчено не було, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 806, ст. 799 Цивільного кодексу України, він є нікчемним. Враховуючи вищезазначене, з огляду на відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, суд вважає, що позовна вимога про визнання недійсним договору фінансового лізину № 1477 від 07 грудня 2016 року, укладеного між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що умови оспорюваного договору є несправедливими, оскільки пункт 12.1. передбачає можливість повернення лізингодавцем коштів на оплату, здійснену споживачем, у разі його відмови виконати договір (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Умова пункту 12.1. оспорюваного договору, яка надає право відповідачу не повертати комісію за організацію угоди у разі відмови споживача виконати договір, в силу ст. 217 Цивільного кодексу України, не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому. Крім того, суд не бере до уваги доводи позивача про відсутність у відповідача дозволу (ліцензії) про провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, оскільки ліцензійні умови щодо цього виду господарської діяльності затвердженні Кабінетом Міністрів України лише 07 грудня 2016 року (постанова № 913 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів). Отже станом на дату укладення спірного договору, не існувало ліцензійних умов здійснення господарської діяльності знадання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а відтак відповідач не мав та не повинен був мати такої ліцензії. Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Пунктом 2.1 розділу 2 Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затверджене розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22 січня 2004 року № 21, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 16 квітня 2004 р. за № 492/9091, передбачено, що юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Відповідач має довідку Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг), відповідно до якої він взятий 21 квітня 2016 року на облік як такий, що має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с. 52). За таких обставин, суд приходить до висновку, що норма ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України до спірного договору застосована бути не може. Щодо позовної вимоги про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 68 476 гривень, суд також вважає, що вона обґрунтована та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Пунктом 1.7. Договору лізингу передбачено, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати Лізиноодержувачем комісії за організацію угоди. Згідно з квитанцією № КР47 від 07 грудня 2016 року позивач сплатив відповідачу 68 000 гривень у якості виконання вищевказаних умов договору, зокрема комісії за організацію угоди(а.с. 15). Крім того, згідно з квитанцією № КР47/Т, позивач 07 грудня 2016 року сплатив 476 гривень за розрахунково-касове обслуговування публічним акціонерним товариством «[PERSON] Капітал» вищезазначеного платежу. Таким чином, відповідач отримав від позивача на виконання недійсного правочину грошові кошти в розмірі 68 000 гривень, які відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, підлягають поверненню позивачу. Виконання умов оспорюваного договору лізингу спричинило позивачу матеріальні збитки в розмірі 476 гривень, які він зазнав внаслідок здійснення перерахування відповідачу грошових коштів у розмірі 68 000 гривень, які, відповідно до ч. 2 ст. 216 Цивільного кодексу України, підлягають поверненню позивачу. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ст. 79 ЦПК України). Згідно з ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року становить 1600 гривень. Аналізуючи зміст зазначених норм законодавства України суд приходить до висновку, що максимальний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах на момент ухвалення рішення не може перевищувати 640 гривень (1600*40%=640) за годину участі особи, яка надавала правову допомогу в судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій, поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру № 26/12/16 від 26 грудня 2016 року позивач сплатив адвокату [PERSON] по договору № 24/12/16 від 24 грудня 2016 року 7700 гривень. В матеріалах справи наявний Договір про надання правової допомоги у цивільній справі від 24 грудня 2016 року № 24/12/16, укладений між [PERSON] та адвокатом [PERSON], який відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 5257/10 має право на за заняття адвокатською діяльністю. Відповідно до п. 1.1. Договору про надання правової допомоги у цивільній справі, сторони дійшли згоди, що вартість попередньої консультації щодо характеру спірних правовідносин становить 600 гривень, вартість вивчення та правового аналізу матеріалів справи становить 600 гривень, вартість підготовки заяви до ТОВ «ЛК «Авто Лайф» про повернення коштів становить 1000 гривень, підготовка позовної заяви 2000 гривень. Згідно з розрахунком оплати витрат за надання правової допомоги адвокатом [PERSON] витрачено 1 годину 10 хвилин на попередню консультацію щодо характеру спірних правовідносин, 1 годину 10 хвилин на вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, 1 годину 50 хвилин на підготовку заяви позивача до відповідача про повернення грошових коштів сплачених за нікчемний договір, 3 години 20 хвилин на підготовку позовної заяви, які разом оцінено в 4200 гривень, а також 3500 гривень на представництво інтересів заявника в суді. В матеріалах справи наявна позовна заява для написання якої потрібно було витратити час, заява про забезпечення позову, відповідь відповідача на заяву позивача про повернення коштів, а тому суд приходить до висновку, що позивач дійсно поніс витрати в розмірі 4200 гривень на надання правової допомоги адвокатом [PERSON], яка проявилася у попередній консультації щодо характеру спірних правовідносин, вивченні та правовому аналізу матеріалів справи, зверненні до відповідача про повернення коштів, написанні заяви про забезпечення позову, написанні позову, на які було витрачено 7 годин 30 хвилин. Суд приходить до висновку про те, що розмір судових витрат на надання правової допомоги в частині оплати на попередню консультацію щодо характеру спірних правовідносин, на вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, на підготовку заяви позивача до відповідача про повернення грошових коштів сплачених за нікчемний договір, на підготовку позовної заяви не перевищує 40 відсоткового мінімальної заробітної плати за 07 годин 30 хвилин, який у даному випадку становить 4480 гривень (640*7=4480). Із матеріалів справи вбачається, що судові засідання у справі відбувалися 25 січня 2017 року з 14 години 21 хвилини по 14 годину 24 хвилини, тобто 03 хвилини, 22 лютого 2017 року з 10 години 28 хвилин по 10 годину 54 хвилин, тобто 26 хвилини, 10 березня 2017 року з 10 години 04 хвилини до 12 години 23 хвилини, тобто 2 години 19 хвилин, разом 02 години 48 хвилин. Оскільки тривалість судових засідань не перевищила двох годин, то суд приходить до висновку, що 3500 гривень витрат заявника на правову допомогу, яка проявилася в участі адвоката [PERSON] в судовому засіданні по справі, перевищує 40 відсотків, встановленого законом прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі за годину участі в судовому засіданні особи, яка надавала правову допомогу. За таких обставин суд приходить до висновку, що з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь позивача слід стягнути 1280 гривень за участь адвоката [PERSON] в судовому засіданні по справі. Разом судові витрати за надану адвокатом [PERSON] правову допомогу позивачу, що підлягають стягненню на користь останнього з відповідача, становить 5480 гривень. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави Україна підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1235 гривні 96 копійок за позовними вимогами майнового характеру 684,76 грн. та немайнового характеру 551,20 грн.). Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 214, 215, 216, 217, 220, 628, 799, 806, 808 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», п. 2.1 розділу 2 Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затверджене розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22 січня 2004 року № 21, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 квітня 2004 р. за № 492/9091,

Outcome: approved