Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики шляхом складання письмової розписки, за яким [PERSON] передав відповідачу грошові кошти в сумі 175 620 грн. в строк до 19.12.2013 року. Враховуючи, що зобовязання з повернення боргу в строк, встановлений у договорі, відповідач не виконав, 01.12.2016 р. між [PERSON] та [PERSON], в якості нового кредитора, укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого [PERSON] відступив [PERSON] права вимоги за борговою розпискою від 19.10.2012 р. Оскільки відповідач свої боргові зобовязання так і не виконав, позивач просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 160\~314 грн., 92\~668,80 грн. процентів та 138\~672 грн. індексу інфляції. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги повністю з підстав, викладених в позові. Представник відповідача проти позовних вимог заперечив повністю, зазначив, що боржнику не надано доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України, [PERSON] має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові (позивачу у цій справі) до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Крім того, надав суду заяву від 20.06.2017 р. про застосування позовної давності до спірних правовідносин. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Статтею 1046 ЦК України унормовано, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 2). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2). Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок (ч. 3). Правова позиція Верховного Суду України з приводу даних правовідносин викладена в постанові від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14. Так, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається, як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Як вбачається з матеріалів справи, 19.10.2012 р. [PERSON] (відповідачем) власноручно підписано розписку про отримання останнім в позику від [PERSON], в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON], грошових коштів в сумі 175\~620 грн. Також, вказаною розпискою [PERSON] зобовязався повернути вказану суму коштів в строк до 19.12.2013 р. Факт надання [PERSON] в позику [PERSON] грошових коштів в сумі 175 620 грн. не заперечувався представником відповідача в ході розгляду цієї справи. Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (ЦК України), зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). Згідно з ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 01.12.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено угоду про відступлення права вимоги, за умовами якої [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв на себе право вимоги першого та становиться кредитором за договором займу від 19.10.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] на підставі боргової розписки на суму 176\~620 грн. зі строком повернення боргу до 19.12.2013 р. (п. 1 угоди). За вказаною угодою, [PERSON] отримує право (замість [PERSON]М.) вимагати від [PERSON] повернення грошових коштів в сумі 175\~620 грн. за договором позики від 19.10.2012 р. (п. 2 угоди). Пунктом 3 вказаної вище угоди сторони передбачили, що [PERSON] зобовязаний в триденний строк з моменту підписання цієї угоди повідомити [PERSON] про здійснення відступлення права вимоги. Відповідно до п. 4 угоди, в строк до 12.12.2016 р. [PERSON] зобовязується передати [PERSON] всю інформацію та документацію, із якої випливають зобовязання першого, які є предметом цього договору. Дана угода набуває чинності з моменту підписання її сторонами (п. 5 угоди). Порядок заміни кредитора у зобов'язанні регламентується статтею 516 ЦК України. Так, ч. 1 вказаної статті визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 2 цієї статті, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно з ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1). Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ч. 2). Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обовязку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Як пояснював представник позивача в ході розгляду цієї справи, [PERSON] був повідомлений [PERSON] про заміну кредитора у зобовязанні за договором позики від 19.10.2012 р. шляхом направлення останнім повідомлення на адресу відповідача простим листом. Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження викладеного позивачем в ході розгляду цієї справи до матеріалів справи не надано. В той же час, представник відповідача заперечив проти зазначеного представником позивача, вказував, що жодного повідомлення про заміну кредитора у спірному зобовязанні боржник, тобто [PERSON], не отримував. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1). Відповідно до ч. 1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами тієї обставини, що відповідач був повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні за борговою розпискою від 19.10.2012 р., що останньому були надані докази переходу до позивача прав у цьому зобовязанні та, як наслідок, у боржника (відповідача) виникли зобовязання з повернення грошових коштів отриманих за борговою розпискою від 19.10.2012 р., саме новому кредитору, тобто позивачу ([PERSON]І.). За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги заявлені передчасно та підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми позики в розмірі 160\~314 грн. та процентів за користування позикою в сумі 92\~668,80 грн., станом на час розгляду цієї справи в суді, відсутні. А тому, у задоволенні вимог в цій частині судом відмовляється. Також, судом відхиляються, як недоведені, твердження представника позивача про часткове повернення 11.10.2013 р. відповідачем суми позики в розмірі 15 306 грн. оскільки жодних доказів на підтвердження викладеного представником позивача суду не надано. Крім того, оскільки судом не встановлено факту наявності основної заборгованості за борговою розпискою від 19.10.2012 р., судом відмовляється у задоволенні заявлених вимог про стягнення з відповідача 138\~672 грн. індексу інфляції за прострочення виконання основного зобовязання, що нараховані за період з 01.01.2013 р. по 01.08.2016 р. Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позову у звязку з його недоведеністю, судом відмовляється у задоволенні заяви відповідача від 20.06.2017 р. про застосування строку позовної давності у цій справі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судові витрати покладаються судом на позивача.

Outcome: dismissed