Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON], з позовом про визнання договору недійсним та стягнення коштів до відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»» , згідно якого просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002565 від 08.12.2015 року укладений між нею та відповідачем та стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 49000 грн., посилаючись на наступне: на початку грудня 2015 року на Інтернет-сайті «OLX» вона знайшла об'яву про можливість придбати трактор МТЗ-82 на привабливих умовах в розстрочку строком на 5-6 років зі сплатою щомісячних платежів. Вартість трактора була зазначена в гривнях 200000 грн. 08.12.2015 року в м. Кременчук Полтавської області, вона звернулась до представника відповідача з метою при дбання трактора в розстрочку. Їй були надані реквізити для оплати грошової суми в розмірі 49000 грн., яку вона сплатила в ПАТ «Промінвестбанк» у м. Кременчук та надала представнику відповідача копію квитанції. Після того як вона сплатила кошти їй було надано для підписання договір фінансового лізингу № 002565 від 08.12.2015 року та додаток № 1 та № 2 до вказаного договору. Підписавши договір, представник відповідача повідомив, що вона повинна їхати додому та очікувати коли їй привезуть трактор. Сплачуючи кошти в сумі 49000 грн., вона вважала, що це перший платіж, який необхідно внести для отримання трактора. Вже дома ознайомившись з умова договору та додатками № 1 та № 2 до нього зрозуміла, що фактично було укладено договір не про купівлю трактора у розстрочку, а договір фінансового лізингу, природа та наслідки якого їй не досить зрозумілі. В першу чергу вона звернула увагу на те, що сплачена нею сума 49000 грн., є адміністративним платежем, а не частиною вартості трактора, загальна вартість трактора з урахуванням всіх платежів складала більше 500000 грн., а не очікувані 200000 грн. до цього ж їй не надали додаток № 3, який вона в загалі не підписувала та не бачила. Із змісту укладеного нею договору витікало, що вона отримує трактор в лізинг (тобто фактично в оренду), а викупити його зможе лише після сплати лізингових платежів та після сплати залишкової вартості трактора. Листом від 11.12.2015 року вона звернулась до відповідача з заявою про розірвання договору та повернення сплачених коштів. 15.12.2015 року вона направила на адресу відповідача лист в якому зазначила розрахунковий рахунок, на який потрібно було перерахувати кошти. Обидва листи відповідачем були отримані, 14 та 18 грудня 2015 року про що свідчать повідомлення про вручення рекомендованих листів. 05.01.206 року та 12.01.2016 року вона отримала від відповідача відповіді, в яких зазначалось, що договір вважається розірваним з 14.12.2015 грудня 2015 року на підставі її заяви, але адміністративний платіж в сумі 49000 грн., не повертається відповідно до п. 12.1 договору в якому зазначено, що у разі розірвання договору адміністративний платіж не повертається. Вважає таку умову договору несправедливою, так як вона створює суттєвий дисбаланс прав та обов'язків сторін за договором. Відповідач отримав грошові кошти в сумі 49000 грн., проте не вчинив абсолютно ніяких дій, які б були б направлені на виконання договору, що суперечить ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», що й стало підставою звернення до суду. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явились подавши заяви про слухання справи у їх відсутність. Позовні вимоги підтримали в повному об'ємі згідно уточнених позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з'явився, подавши заяву про слухання справи у його відсутність та надав письмові заперечення проти позову. Згідно яких посилався на те, що між позивачем та відповідачем було підписано договір фінансового лізингу з відповідними додатками, які є його невід'ємною частиною, в якому визначені всі його істотні умови, які усвідомлювались та приймались позивачем. Крім того на виконання умов договору лізингу позивач сплатив передбачені договором лізингові платежі. Тобто позивач добровільно виконав умови укладеного договору. Умови укладеного договору відповідають нормам цивільного законодавства щодо дійсності правочину. Щодо неповернення адміністративного платежу то така умова не є несправедливою, так як позивачу забезпечується право розірвати укладений договір, а авансовий платіж лізингодавець отримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору так як ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачається і можливість застосування штрафних санкцій в разі відмови споживача від договору. Крім того штрафні санкції діють не протягом всього строку дії договору, а лише до отримання позивачем транспортного засобу. При цьому підписуючи договір позивач не зазначив на ньому про несправедливість його умов та їх несприйнятливість для себе. Нотаріально в момент укладення даний договір не міг бути посвідченим, так як між сторонами був укладений договір непрямого лізингу, згідно якого лізингодавець зобов'язувався придбати транспортний засіб в майбутньому при умові виконання лізингоодержувачем своїх обов'язків за договором. Відповідно на момент укладання договору був відсутній документ про реєстрацію транспортного засобу, який є обов'язковим для посвідчення договору фінансового лізингу. Вислухавши осіб, що брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступними підставами. Судом встановлено, що 08.12.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір Фінансового лізингу № 002565 з Додатками № 1 та № 2, згідно якого предметом лізингу по даному договору є трактор МТЗ 82.1.26. А саме за даним договором фінансового лізингу відповідач зобов'язувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача трактор МТЗ 82.1.26, а позивач зобов'язувався сплачувати лізингові платежі на інші платежі, передбачені договором. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору фінансового лізингу визначено, що додатками до даного договору є: додаток № 1 яким визначається вартість предмета лізингу та сплата авансових платежів; додаток № 2 - специфікація, тобто предмет лізингу; додаток № 3 - графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. п. 8.5 Договору фінансового лізингу передбачено, що всі платежі, які визначаються в додатку № 1 та додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем згідно вказаних додатків на підставі рахунків, виставлених лізингодавцем. Проте, судом встановлено, що додаток № 3 до даного договору, який є невід»ємною частиною договору фінансового лізингу та містить істотні умови договору, які підлягають обов'язковому погодженню сторонами, сторонами підписаним не був. Відповідно до п. 4.1 даного договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. Згідно з п. 9.1 договору фінансового лізингу, авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50% від вартості предмета лізингу , зазначеного у даному договорі та у специфікації. Судом встановлено, що на виконання умов Додатку № 1 до договору фінансового лізингу позивач 08.12.2015 року сплатила грошові кошти в сумі 49000 грн., як передоплату на розрахунковий рахунок відповідача, що підтверджується квитанцією про оплату (а.с.12) Згідно вимог ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізнгодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізиногоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лузингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) Відповідно до ч. 1 ст. 807 ЦК України передбачено, що предметом лізингу може бути не споживана річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язаня щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію. Якщо вибір продавця ( постачальника ) предмета лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язаннями щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до ч. 1 , 2 ст 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг » - Фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. С т 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» надає право лізингоодержувачу: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Положеннями ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до ст.. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» наведено умови у договорах із споживачами, який не є вичерпними та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно п. 12.1 договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір, однак в цьому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 40% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку адміністративний платіж за договором лізингоодержувачу не повертається. Однак, вказана стаття договору суперечить положенням п. 4 ч. 3 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без права споживача на отримання відповідної компенсації від продавця (виконавця. виробника) у зв»язку з розірванням або невиконанням договору суд вважає несправедливою умовою. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Виходячи з вищевикладеного, судом встановлено, що в договорі фінансового лізингу, укладеному між сторонами 08.12.2015 року обмежені права позивача як споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживача» «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, є несправедливими та порушують вимоги чинного законодавства. Крім цього, судом встановлено, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням статті 808 ЦК України. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 08 грудня 2015 року, укладений між сторонами нотаріально посвідчено не було. Виходячи з вищевикладеного суд вважає, що існують підстави для визнання недійсним договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами. Аналогічні висновки висловлені і у Постанові Верховного Суду України ( справа № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року) та у правовій позиції до даного рішення з приводу визнання недійсним договору лізингу та фінансових коштів. Виходячи з вищевикладеного суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002565 від 08 грудня 2015 року, укладеного між [PERSON]М,. та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО». Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину… Відповідно, виходячи із положень ст. 216 ЦК України та визнаючи укладений між сторонами договір недійсним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого адміністративного платежу в сумі 49000 грн., є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Посилання відповідача на те, що правова позиція, викладена в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в ухвалі від 02.11.2015 року суд вважає безпідставною, так як Постанова Пленуму Верховного Суду України № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року є більш пізньою в часі. В даній постанові чітко викладені правові позиції Верховного Суду України щодо підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу. А в ухвалі Верховного Суду України від 02.11.2015 року правові позиції не викладені взагалі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. Крім того з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 730 грн. 80 коп., так як відповідач є юридичною особою, і позовні вимоги позивача задоволенні.

Outcome: approved