Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

До Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області звернулись [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, в якому просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , усунути їм перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , виселивши [PERSON] із зазначеного житлового приміщення, а також стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що позивачі по справі, є власниками житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . За вищевказаною адресою також зареєстрований та проживає колишній чоловік позивача [PERSON] - відповідач [PERSON] . Однак, в належній позивачам квартирі вони з березня 2019 року не проживають, оскільки відповідач зловживає спиртними напоями, влаштовує постійні сварки, в зв?язку із чим позивачі вимушені мешкати за іншими адресами. Так, позивач [PERSON] вимушена мешкати в будинку свого батька за адресою: [ADDRESS] , при тому, що працює вона в м. Мелітополі, в зв?язку із чим вимушена щодня витрачати кошти та час на проїзд з с. Семенівка до м. Мелітополь на роботу. Позивач [PERSON] мешкає у орендованих квартирах, на що також витрачає чималі кошти. Вказані обставини порушують права позивачів, як власників спірної житлової квартири. Окрім того, відповідач жодним чином участі в утриманні квартири, його ремонті, оплаті комунальних послуг не приймає, чим завдає позивачам значних матеріальних збитків. Згідно з актом про пожежу від 16.07.2020 року в квартирі, яка належить позивачам сталась пожежа, відповідно до вказаного акту встановлено розмір завданих збитків в сумі 48 000 грн. Причиною пожежі зазначено - необережне поводження з вогнем (під час куріння). Однак, відповідач відмовляється проводити ремонт, що призводить до руйнування належної позивачам житлової квартири. На прохання позивачів переїхати проживати в інше житло відповідач ніяк не реагує, а тому вони змушені подати до суду заяву про виселення відповідача, який порушує їх права. Позивачі також намагалась вирішити дане питання в досудовому порядку, надіславши відповідачу по справі досудову вимогу, яка була залишена без задоволення у зв`язку із чим позивачі змушені звернутися до суду з відповідним позовом. Позивачі у судове засідання не з`явились, їх представник - адвокат Гречко І.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечувала. Пояснила, що позивачі є власниками квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивача [PERSON] , проживає у зазначеній квартирі, зловживає спиртними напоями, влаштовує постійні сварки, чим чинить перешкоди позивачам у користуванні належним їм житлом. Спірна квартира складається з двох житлових кімнат, позивачі не можуть проживати в одній житловій кімнаті, так як є повнолітніми матір`ю та сином, не є подружжям. Позивач [PERSON] з березня 2019 року та по теперішній час проживає у с. Семенівка Мелітопольського району Запорізької області в будинку свого батька. У зв`язку із тим, що вона працює у м. Мелітополі вимушена кожного дня витрачати кошти на проїзд із с. Семенівка до м. Мелітополя. Позивач [PERSON] на даний час змушений винаймати житло. Крім того, витрати на утримання житла відповідач також не несе. Рахунки по сплаті комунальних послуг несе позивач [PERSON] . Також, 16.07.2020 року в спірній квартирі з вини відповідача сталась пожежа. Причиною пожежі є необережне поводження з вогнем (під час куріння). Квартира потребує ремонту, однак відповідач відмовляється проводити ремонт, що призводить до руйнування належної позивачам житлової квартири. 25.07.2020 року позивачі направили відповідачу досудову вимогу про виселення, яка була залишена без задоволення, у зв`язку із чим позивачі змушені звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідач в підготовчі засідання та судові засідання, призначені на 26.01.2021 року на 14.00 годину, 02.03.2021 року на 11.00 годин та 24.03.2021 року на 09.30 годин не з`явився з невідомої суду причини, конверти разом з судовими повістками та іншими документами, направлені за адресою місця його проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку, повернулись до суду, причина повернення - «за закінченням терміну зберігання», та «адресат відсутній за вказаною адресою», про що зазначено в довідках поштового відділення. У відповідності до ч.10 ст. 130 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказі за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] , з урахуванням вимог діючого ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки, відзив на позовну заяву не подавав, представник позивачів не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення, тому суд, з урахуванням вимог ст. 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] , ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, вивчивши доводи позовної заяви, матеріали цивільної справи, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що заява підлягає повному задоволенню за наступних підстав. Як вбачається з вимог ст.ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 01.09.2020 року. Так, позивачу [PERSON] на підставі договору дарування частки квартири від 25.09.2019 року належить Ѕ частка квартири [ADDRESS] , а на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.01.1994 року позивачу [PERSON] належить ј частка спірної квартири. Отже, позивач [PERSON] є власником ѕ частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Власником іншої ј частки квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.01.1994 року є позивач [PERSON] /а.с. 17, 19, 20-21, 35-37/. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08.01.2019 року, яке 08.02.2019 року набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано /а.с.22/. Таким чином, відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивача [PERSON] та батьком позивача [PERSON] . Згідно довідки Відділу реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання та ведення реєстру громадян Департаменту реєстраційних послуг виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 09.09.2020 року №4921 місце проживання відповідача [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] /а.с.40/. Згідно довідки, виданою директором ТОВ «ПБК «АКВІ-БУД» [PERSON] від 05.08.2020 року, [PERSON] , 1963 р.н. з 1992 року проживає за адресою [ADDRESS] /а.с.18/. Згідно копій довідок, виданих директором ТОВ «ПБК «АКВІ-БУД» [PERSON] від 05.08.2020 року, позивачі [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не мешкають з березня 2019 року /а.с.75/. Відповідно до акту про проживання /не проживання/ від 28.07.2020 року, виданого виконавчим комітетом Семенівської сільської ради, [PERSON] з березня 2019 року про теперішній час проживає за адресою [ADDRESS] /а.с.11/. Згідно копії трудової книжки, позивач [PERSON] з 01.12.2019 року по теперішній час працює лаборантом хімічного аналізу 5-го розряду до виробничо-вимірювальної лабораторії ТОВ «Мелітопольський олійноекстракційний завод» /а.с.13-14/. Відповідно до акту про пожежу від 16.07.2020 в [ADDRESS] сталася пожежа. Причиною пожежі є необережне поводження з вогнем (під час куріння). Прямі збитки від пожежі - 25 000 грн., побічні збитки від пожежі - 48 000 грн. /а.с.15/. Відповідно до характеристики, виданої старшою по будинку по [ADDRESS] від 26.07.2020 року, [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS] , з 25.04.1992 року та по теперішній час. На протязі останніх двох років зловживає алкогольними напоями. [PERSON] та [PERSON] намагалися проживати в належній їм квартирі, однак [PERSON] чинить їм перешкоди у цьому /а.с.12/. Також судом встановлено, що [PERSON] неодноразово зверталася до Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області із заявами, щодо вчинення сварок та погроз з боку колишнього чоловіка [PERSON] , які були розглянуті, по ним була проведена перевірка та [PERSON] 18.08.2020 року, 14.12.2020 року, та 31.12.2020 року були надані відповіді /а.с.113,114,115/. 25 липня 2020 року на адресу [PERSON] , позивачами [PERSON] та [PERSON] було направлено вимогу про виселення із належної їм квартири [ADDRESS] /а.с.24/. Судом встановлено, що вказана вимога була залишена відповідачем без реагування. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За положеннями статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З вимог ч.1 ст. 317 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. В частинах 1,2 ст. 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник квартири /будинку/ має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. З вимог ч.2 ст. 386 ЦК України вбачається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім?ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, треба приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім?ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Крім того, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Крім того, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачів, як власників спірної квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Таким чином, при вирішенні питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом його виселення, суд виходив не лише з самого факту припинення сімейних відносин відповідача з співвласником квартири [PERSON] , а й оцінив спір на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Так, судом встановлено, що спірна квартира має дві житлові кімнати, що підтверджується копією технічного паспорту, власниками зазначеної квартири є позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] , які є повнолітніми матір`ю та сином. Указана обставина оцінюється судом з урахуванням вимог статті 50 ЖК УРСР, яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Таким чином, вказані обставини унеможливлюють спільне проживання позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] в одній кімнаті, оскільки вони не є подружжям. Також неможливо і проживання позивача [PERSON] разом з повнолітнім сином [PERSON] в одній кімнаті, оскільки вони є особами різної статі, старшими за дев`ять років. Отже, у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. В судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що проживає по сусідству з [PERSON] з 03.05.2013 року. [PERSON] вона бачить весь час в стані алкогольного сп`яніння та буйним. Влітку 2020 року [PERSON] залишив на балконі квартири цигарку, внаслідок чого сталася пожежа. Зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] вигнав її та сина з квартири. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що мешкає у будинку [ADDRESS] та з 2017 року є старшою по будинку. [PERSON] мешкала у квартирі [ADDRESS] . Однак через постійні сварки з [PERSON] вона виїхала із квартири. Дітей [PERSON] та [PERSON] вона ніколи у квартирі не бачила. [PERSON] вона бачить постійно в стані алкогольного сп`яніння. [PERSON] перешкоджає [PERSON] заселитись у квартиру [ADDRESS] , він її постійно виганяє та вживає алкогольні напої. В 2021 році, коли вона знаходилася на роботі їй затефонували та сказали, що в квартирі [ADDRESS] сталася пожежа. Коли вона приїхала, то їй стало відомо, що [PERSON] не було вдома, пожежникам прийшлося ламати двері, щоб загасити полум`я. З [PERSON] вона спілкувалася, він не визнавав, що пожежа сталась з його вини. Однак вона бачила, що вся квартира в недопалках, вони були навіть на ліжку та на підвіконні. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] мешкає в спірній квартирі, зловживає спиртними напоями, через постійні сварки та скандали позивачі вимушені були покинути приміщення в якому проживали та, яке належить їм на праві приватної власності. Позивач [PERSON] вимушена проживати у свого батька за адресою [ADDRESS] та кожного дня витрачати кошти та час на проїзд на роботу до м. Мелітополя, а позивач [PERSON] вимушений винаймати житло. Також, з наданих позивачами копій квитанції зі сплату житлово-комунальних послуг вбачається, що витрати по сплаті житлово-комунальних послуг на спірну квартиру несе позивач [PERSON] /а.с.27-30, 32-33, 76-77/. З вини відповідача [PERSON] сталась пожежа в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується листом начальника Мелітопольського ВП від 18.08.2020 року за вих.№ 10758/60/04-2020, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] підтвердив, що пожежа сталась внаслідок власної необережності /а.с.115/. Таким чином, у даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, позивач [PERSON] вимушена проживати у батька, а позивач [PERSON] - винаймати житло, оскільки окрім спірної квартири іншого житла не мають, спірна житлова квартира має дві житлові кімнати, спільне проживання позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] в одній кімнаті не можливо, оскільки вони не є подружжям, які і неможливо спільне проживання позивача [PERSON] разом з повнолітнім сином [PERSON] в одній кімнаті, оскільки вони є особами різної статі, старшими за дев`ять років. Крім того, відповідач [PERSON] зловживає спиртними напоями, не бере участі в утриманні спірної квартири, з його вини сталась пожежа в квартирі. Таким чином, суд дійшов до висновку, що інтереси позивачів, як власників житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, оскільки він вже не є членом сім`ї позивача [PERSON] . Отже, судом встановлено, що права позивачів порушені не тільки у контексті статті 8 Конвенції, але й порушені їх права, як власників житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Крім того, суд враховує, що відповідач в жодне підготовче засідання та судові засідання не з?явився, відзиву на позовну заяву не надсилав, жодної заяви чи клопотання від нього не надходило, жодного доказу на підтвердження заперечень проти позовної заяви не надав, що свідчить про відсутність інтересу до вирішення вказаного цивільного позову. Також, суд зазначає, що дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника квартири може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, на підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд визнає позов [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України. Згідно з вимогами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, між позивачами та адвокатом Гречко І.М. укладено договори про надання правової допомоги від 08.07.2020 року та від 04.08.2020 року року (а.с. 25-26, 116-118). В позовній заяві позивачі [PERSON] та [PERSON] просили стягнути з відповідача [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі по 5 000 грн. кожному, однак доказів, які б підтверджували оплату за надані їм юридичні послуги суду надано не було, а тому вимоги в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів судові витрати, що складаються зі сплаченого позивачем судового збору у сумі 840,80 грн., в рівних частках, а саме по 420,40 грн. на користь кожного позивача.

Outcome: partial