Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

До Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] із позовом до [PERSON] підприємства Камянської міської ради «Міськводоканал», 3-я особа, без самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - генерального директора КВП КМР «Міськводоканал» [PERSON], «про\~ скасування наказу\~ про звільнення\~ та поновлення на роботі». Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04.05.2017 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду. Провадження у даній справі було відкрито в порядку Цивільного процесуального кодексу України, що діяв до 15 грудня 2017 року. У звязку з набранням чинності з 15 грудня 2017 року Закону України « Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України », згідно Перехідних положень цього Кодексу, справи провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України, які діють з 15 грудня 2017 року.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно Перехідних положень ЦПК України, розгляд даної цивільної справи здійснюється у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. В судовому засіданні від представника позивача [PERSON] заявлено клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору генерального директора КВП КМР «Міскводоканал» [PERSON]. Відповідно до Ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05.11.2018 року, залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору генерального директора КВП КМР «Міскводоканал» [PERSON]. В судовому засіданні від позивача [PERSON] заявлено клопотання про витребування доказів. На виконання Ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23.11.2018 року, клопотання позивача задоволено, витребувано з Кам'янської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (м. Камянське вул.. Медична,9): - інформацію про загальну помісячну штатну кількість всіх працівників комунального підприємства «Міськводоканал» (код ЄДРПОУ 33855098) за період вересень, жовтень, листопад, грудень 2016 року, січень, лютий, березень 2017 року; - Копії таблиць № 5 до звіту з ЄСВ форма Д4 комунального підприємства «Міськводоканал» (код ЄДРПОУ 33855098) за період грудень 2016 року, січень, лютий, березень 2017 року; витребувано з Комунального підприємства Кам,янської міської ради «Міськводоканал»: - штатний розклад керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців, робітників цеху з експлуатації та ремонту електрообладнання станом на 01.12.2016 року, станом на 01.04.2017 року. В обґрунтування своїх позовних вимогах, уточнив їх під час судового розгляду, позивач [PERSON] зазначив, що 27.12.2010 року був прийнятий до комунального підприємства Камянської міської ради «Міськводоканал» на посаду майстра цеху з експлуатації та ремонту електрообладнання. 17.04.2012 року відповідно до наказу від 13.04.2012 року № 136 пр, був переведений на посаду начальника цеху з експлуатації та ремонту електрообладнання. 09.12.2016 року наказом № 290-к з 31.03.2017 року з штатного розкладу цеху з експлуатації та ремонту електрообладнання скорочено посаду начальника цеху - 1 одиниця. 09.12.2016\~ року виданий наказ № 620-1к про попередження вивільнюваних працівників. 25.01.2016 року був ознайомлений із наказом № 620- 1к під розписку. 28.02.2017 року Комунально-виробниче підприємство Камянської міської ради «Міськводоканал» вернулося до профспілкового комітету із поданням № 77-к про звільнення [PERSON] на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 15.03.2017 року [PERSON] було запропоновано посаду слюсаря АВР водопроводу 4 розряду дільниці з експлуатації мереж водопроводу та каналізації, від якої відмовився. 17.03.2017 року [PERSON] було запропонована посада слюсаря АВР каналізації 4 розряду з експлуатації мереж водопроводу та каналізації, від якої відмовився. 20.03.2017 року [PERSON] було запропоновано посада контролера відділу з реалізації послуг юридичним особам, від якої відмовився. 21.03.2017 року профспілковим комітетом КП КМР «Місьводоканал» надана згода на\~ звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України. 30.03.2017 року наказом № 62-з [PERSON] був звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням чисельності або штату працівників. Про скорочення штату та наступне вивільнення я був попереджений 25.01.2017 року. Фактично робота у кількості 3 вакантних посад була запропонована 15.03.2017 року, 17.03.2017 року, 20.03.2017 року. Однак лише 15.03.2015 року, за два тижні до звільнення і менше ніж за два місяці до дня звільнення, йому було запропоновано вакантні посади, в той час як відповідач зобов'язаний був запропонувати посади, які були вакантні протягом двох місяців з часу попередження по день звільнення та видання наказу про скорочення. Станом на 09.12.2016 року та до дати звільнення - 30.03.2018 року у відповідача були в наявності наступні вакантні посади: інженер на 06.12.16 року, контролер водопровідного господарства на 20.01.17 року, слюсар - ремонтник на 24.02.17 року, машиніст насосних установок на 10.03.17 року. Також була наявна вакантна посада майстра електротехнічної лабораторії цеху з експлуатації та ремонту електрообладнання. Вказані вакансії йому запропоновані не були, а на посаду майстра електротехнічної лабораторії був переведений 20.03.2017 року [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі та прохали його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] до судового засідання подала відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 64 Господарського кодексу України власник або уповноважений ним орган має право самостійно визначати штат і чисельність працівників, структуру підприємства. Таким правом він може скористатися в будь-який час, у тому числі, враховуючи потреби виробництва, вносити відповідні зміни. Саме користуючись даним правом, приймаючи до уваги службову записку директора з кадрових питань та діловодства від 05.12.2016 №470-к, з метою удосконалення структури управління, забезпечення раціонального використання робочого часу працівниками, економії фонду оплати праці, приведення виконуваних робіт у відповідність до Довідника кваліфікаційних характеристик працівників та забезпечення додержання тарифікації робіт, керівництвом Водоканалу було прийнято рішення про скорочення штату. 09.12.2016 року керівництвом Водоканалу було прийнято наказ «Про скорочення штату та чисельності» №290-п та наказ «Про попередження працівників підприємства про майбутнє звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності та штату» №620/1-к. Відповідно до наказу «Про скорочення штату та чисельності» від 09.12.2016 №290-п скорочено 11 штатних одиниць. В тому числі, й штатна одиниця начальника цеху з експлуатації та ремонту електрообладнання, на якій працював Позивач. 25.01.2017 року, відповідно до ст.49-2 КЗпП України, Позивача було персонально попереджено про наступне звільнення у зв'язку зі скороченням штату, що підтверджується його підписом у відповідному наказі. Також Позивачу було запропоновано роботу слюсарем АВР водопроводу 4 розряду дільниці з експлуатації мереж водопроводу та каналізації, контролером відділу з реалізації послуг юридичним особам та слюсарем АВР водопроводу 4 розряду дільниці з експлуатації мереж водопроводу та каналізації. Від запропонованої роботи Позивач відмовився, що підтверджується його письмовою відмовою від запропонованої роботи із зазначенням дати відмови та його особистим підписом на пропозиціях. Листом від 28.02.2017 №77-к Водоканал повідомив первинну профспілкову організацію КВП КМР «Міськводоканал» про скорочення штату цеху з експлуатації та ремонту електрообладнання та відповідно до ст.43 КЗпГ України, 21.03.2017 року на спільному засіданні профкому та адміністрації Водоканалу було розглянуто подання дирекції щодо узгодження звільненню Позивача згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. За результатами розгляду подання профспілкою надано згоду про звільнення Позивача за п.1 ст.40 КЗпП України про що свідчить витяг з Протокол спільного засідання профкому від 21.03.2017 №5. В зв'язку з тим, що підприємство не мало можливості перевести Позивача на іншу роботу за відсутністю його згоди на таку роботу, виконуючи вимоги ст.32 КЗпП України, яка забороняє переведення працівника на іншу роботу без його згоди, наказом від 30.03.2017 року Позивача було звільнено\~\~ за скороченням штату, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. П.1. ч.1 ст.40 КЗпП України передбачено розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 28.02.2017 Водоканал звернувся до первинної профспілкової організації, членом якої є Позивач, про надання згоди на його звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України. Первинною профспілковою організацією 21.03.2017 надано згоду на звільнення Позивача про, що складено відповідний протокол №5. Водоканал дотримав встановлений законодавством порядок звільнення працівників за п.1 ст.40 КЗпП. Процедура скорочення штату та звільнення працівників, в тому числі й Позивача здійснена у суворій відповідності до приписів трудового законодавства. Адміністрація Водоканалу ніяким чином не перешкоджала Позивачу надати згоду на переведення на запропоновану роботу, а навпаки неодноразово проводила бесіди та наполягала на переводі на за пропоновану роботу. Позивач мав безперешкодну можливість погодитись на запропоноване робоче місце, надавши відповідну письмову заяву, тим самим скориставшись своїм правом на залишенні на роботі. З незрозумілих причин, Позивач не скористався наданим йому правом. Водоканал звільнив Позивача з підстав, передбачених діючим законодавством України та з додержанням встановленої трудовим законодавством процедури звільнення в зв'язку зі скороченням штату. Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до Наказу №174-к від 27.12.2010 року [PERSON] було прийнято до комунального підприємства Камянської міської ради «Міськводоканал» на посаду майстра цеху з експлуатації та ремонту електрообладнання. 17.04.2012 року відповідно до наказу від 13.04.2012 року № 136 - пр був переведений на посаду начальника цеху з експлуатації та ремонту електрообладнання. 09.12.2016 року наказом № 290-к з 31.03.2017 року з штатного розкладу цеху з експлуатації та ремонту електрообладнання скорочено посаду начальника цеху - 1 одиниця. (т.1 а.с.43) 09.12.2016 року виданий наказ № 620-1к про попередження вивільнюваних працівників.(т.1 а.с.44). 25.01.2016 року\~ [PERSON] був особисто ознайомлений із наказом № 620- 1к під розписку. (т.1 а.с.45) 28.02.2017 року Комунально-виробниче підприємство Камянської міської ради «Міськводоканал» вернулося до профспілкового комітету із поданням № 77-к про звільнення [PERSON] на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. (т.1.а.с.49). 15.03.2017 року [PERSON] було запропоновано посаду слюсаря АВР водопроводу 4 розряду дільниці з експлуатації мереж водопроводу та каналізації, від якої останній відмовився. (т.1 а.с.47). 17.03.2017 року [PERSON] було запропонована посада слюсаря АВР каналізації 4 розряду з експлуатації мереж водопроводу та каналізації, від якої останній відмовився. (т.1 а.с.48). 20.03.2017 року [PERSON] було запропоновано посада контролера відділу з реалізації послуг юридичним особам, від якої останній відмовився.(т.1 а.с.46). 21.03.2017 року профспілковим комітетом КП КМР «Місьводоканал» надана згода на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України. (т.1 а.с.102). 30.03.2017 року наказом № 62-з [PERSON] був звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням чисельності або штату працівників. (т.1 а.с.51). Також, судом встановлено, що відповідно до наказу № 62-з від 30.03.2017 року звільнено з комунального підприємства Камянської міської ради «Міськводоканал» з посади майстра цеху з експлуатації та ремонту електрообладнання із займаної посади [PERSON] згідно п. 4 ст. 40КЗпП України. Підставою зазначено: скорочення штату працівників. Згідно до подання адміністрації комунального підприємства Камянської міської ради «Міськводоканал», №77-к просили надати згоду на звільнення [PERSON] з 31.03.2017 року, хоча протоколом №5 від 21.03.2017 року профкомом була надана згода на звільнення [PERSON] на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України 31.03.2018 року, а фактичне звільнення відбулося 30.03.2017 року. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці»,\~ тощо. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст.. 23 КЗпП України - трудовий договір може бути: безстроковим,що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України - підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39). Відповідно до ч.3ст.255 КЗпПу разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Згідно до розяснень Верховного Суду України в п.18 своєї постанови № 6 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. При цьому, згідно з п.2.26 ст.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Відповідно дост.44 КЗпП України - при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38і39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Слід зазначити, що, як вказав ВСУ у постанові від 11.10.2017 року по справі № 6-1638цс17,- у разі не проведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Отже, розмір затримки по виплаті заробітної плати до дати фактичної виплати з 30 березня 2017 року по 18 січня 2019 року становить 151697 (сто пятдесят однієї тисячі шістсот девяносто сім) гривень 70 копійок, без урахування податків та інших обовязкових платежів. Згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, яка є чинною і на час розгляду справи, не належать до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, як на думку суду, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов'язкових платежів, передбачених законодавством України. В даному випадку, посилання представника відповідача, викладені у відзиві про необхідність застосування такого відрахування, суперечать нормам законодавства. Частиною 1ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Вирішуючи питання про визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд у відповідності з вимогами статті 23 ЦК України, п. 9постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» враховує характер та обсяг страждань,яких зазнав позивач,характер немайнових втрат, а тому позивачу [PERSON] була заподіяна моральна шкода, яка полягає у психологічному стресі, а також у тому, що вона була позбавлена можливості працевлаштуватися на іншу роботу, в звязку з неправомірними діями роботодавця щодо відмови видати їй трудову книжку, незаконне проставляння запису у трудовій книжці про звільнення через прогул, спричинив позивачці значних морально-емоційних стресів та психічних травм. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи ступінь вини. Суд вважає, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди у 50000 гривень надмірним. З урахування обставин справи, враховуючи глибину душевних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди у грошовій сумі 5000 гривень. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підприємства Камянської міської ради «Міськводоканал» слід стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 2156,98 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial