Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

До Орджонікідзевського районного суду міста Харкова надійшла вказана заява. Заявник прохає: -встановити, що [PERSON], [INFO] померла 05 квітня 2015 року, -зобовязати відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову видати йому - [PERSON] свідоцтво про смерть - [PERSON]. Заяву обґрунтовує тим, що він [PERSON] до 05.12.2014 року проживав та був зареєстрований в [INFO] Заводське селище [ADDRESS]. 05.04.2015року померла його мати - [PERSON], у віці 76 років. Лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] 06.04.2015 року отримано у Єнакіївській районній лікарні № 2 Донецької області. 06 квітня 2015 року ним було отримано свідоцтво про смерть серії 1-НО № 834601 у відділі Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Єнакіївського міського управління юстиції у Донецькій області. [PERSON] вказав про те, що вищевказаний документ на території України є нікчемний, в м. Харкові де він зареєстрований , як переміщена особа з району проведення антитериростичної операції, йому відмовлено у видачі свідоцтва про смерть матері. В судовому засіданні Заявник вимоги підтримав, надав пояснення, відповідно до викладених вимог. Також пояснив, що встановлення факту смерті необхідно для отримання свідоцтва про смерть та у подальшому необхідне для звернення до Пенсійного фонду для отримання невиплачених коштів на поховання; оформлення спадщини. На пропозицію суду про можливість залучення в якості зацікавлених осіб: нотаріальну контору та Пенсійний фонд - категорично заперечував, зазначив, що участь цих осіб у справі непотрібна для встановлення такого факту. Відповів, що звертався за отриманням коштів на поховання за місцем смерті матері, але кошти не видано. Представник відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову не зявився, повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомив. Суд, вислухавши пояснення заявника, перевіривши матеріали справи, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті [PERSON], померлої 05.04.2015 року в м. Єнакієве Донецької області. Установлено та не заперечується заявником, що 06 квітня 2015 рокуАпостолову В.І. було видано свідоцтво про смерть серії 1-НО № 834601 у відділі Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Єнакіївського міського управління юстиції у Донецькій області [PERSON] (а.с.7). Відповідно до вимог ч.3, ч. 4 ст. 235 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. За положеннями ст. 258 ЦПК України в заяві про встановлення факту має бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Заявник зазначив та наполягав на тому, що метою встановлення факту є лише отримання свідоцтва про смерть у відділі [PERSON] цивільного стану м. Харкова, у нього немає. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Мета встановлення юридичного факту дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки (Лист Верховного Суду України від 01.01.2012 «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення»). Крім того, суд враховує Інформаційний лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», в якому зазначається , що підчас вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, а також Молдови, де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо Частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Судом достовірно установлено, що заявнику [PERSON], видано свідоцтво про смерть його матері, це свідоцтво не анульовано (а.с.7). Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач та його представник, як на підставу своїх вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд - приходить до висновку, що, вимоги щодо встановлення факту смерті [PERSON], померлої 05.04.2015 року, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed