Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовом (а.с.1-2) в якому просить: -Визнати наказ виконуючого обов`язки директора порту від 31.08.2018р. за №440 про припинення трудового договору та звільнення [PERSON] по п.7 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати; -Поновити [PERSON] в ДП морський торговельний порт «Чорноморськ» на посаду докером-механізатором 3-го класу 5-го терміналу; -Стягнути з ДП морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 31.008.2018р. по час постановляння рішення суду; -Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі допустити до негайного виконання. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач з посиланням на норми трудового законодавства зазначив, що він працював у відповідача на посаді докера-механізатора 3-го класу 5-го терміналу. 31.08.2018р. на підставі наказу в.о.директора підприємства № 440, його було звільнено з порту по п. 7 ст. 40 КЗпП України. Даний наказ він вважає незаконним, так як відповідачем порушено порядок звільнення працівників передбаченого ст. 43 КЗпП України, а саме звільнення відбулося без згоди Незалежної профспілки працівників морського торговельного порту членом якої він є. Позивач в судове засідання не з`явися, надав заяву в якій просив справу розглядати за його відсутності (а.с.68). Відповідач надав відзив на позовну заяву від 09.10.2018р. (а.с.23-30) в якому проти задоволення позову заперечував мотивуючи тим, що, під час притягнення Позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення Порт як роботодавець, врахував і попередню роботу Позивача, і обставини за яких було допущено порушення трудової дисципліни, і суб`єктивне ставлення Позивача до вчиненого, а також наслідки такого проступку, що повністю узгоджується з вимогами ст. 43,147,149 КЗпП України та положень Колективного договору ДП «МТП «Чорноморськ», у зв`язку з чим просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ» у судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача та просив їх задовольнити у повному обсязі у зв`язку з порушенням відповідачем порядку вивільнення працівників передбаченого ст. 43 КЗпП України. Суд вислухавши пояснення представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши та перевіривши докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 07.08.2018р голові НПРП [PERSON] . в.о. директора порту С.А. Сєчкіним було направлено подання без дати в якому ставилося прохання до профспілкового комітету розглянути подання та надати згоду на звільнення позивача за п.7 ст.40 КЗпП України. Звільнення обґрунтовувалось тим, що позивач 31липня 2018р. о 21.30 годині по дорозі з 25 складу на т/х «Каунас Си Вейс» розпив алкогольний напій. У зв`язку з чим був затриманий співробітниками поліції та за вчинене правопорушення, передбачене ч.1 ст.179 КУпАП, був складений протокол про адміністративне правопорушення від 01.80.2018р. серія ГП № 194445 (а.с.37). 22.08.2018р. Незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торгівельного порту направила виписку із протоколу засідання Президії Незалежної профспілки працівників Іллічівського морського торгівельного порту за № 12 від 22.08.2018р., яким відмовила відповідачу у звільненні позивача. Відповідач отримав зазначену виписку 22.08.2018р. (а.с.11-13). 31.08.2018р. на підставі наказу в.о.директора підприємства № 440, позивач був звільнений з порту за п. 7 ст. 40 КЗпП України, в тому числі з мотивів того, що витяг з протоколу № 12 засідання президії Незалежної профспілки працівників Іллічівського морського порту не приймається до уваги відповідачем у зв`язку з тим, що позивач не є членом цієї профспілки а є членом Незалежної профспілки працівників морського торговельного порту «Чорноморськ» і відповідь від цієї профспілки на адресу відповідача не надійшла, що вважається наданням згоди на звільнення (а.с.6 зв.). Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до ч.7 ст.43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Таким чином, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника. Саме таку правову позицію, висловив Верховний Суд України в Постанові від 01 липня 2015 року по цивільній справі №6-119цс15. Таким чином, виходячи з вище зазначених норм матеріального права та правової позиції Верховного Суду України, об`єм аргументації з правовим обґрунтуванням незаконності звільнення працівника не має значення, звільнення працівника без згоди виборного органу профспілкової організації допускається тільки в разі відсутності в рішенні виборного органу аргументації з посиланням на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.37,40,48-49) та встановлено ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 18.12.2018р. (а.с.76-77), відповідач звернувся до неналежної профспілки з поданнями, а саме до НПРП (Незалежної профспілки працівників порту). Рішення про відмову у наданні звільнення на подання відповідача прийнято президією Незалежної профспілки працівників Іллічівського міського порту. Таким чином суд, приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося без попередньої згоди належної профспілки, а саме Незалежної профспілки працівників морського торгового порту «Чорноморськ». Іллічівський міський суд Одеської області ухвалою від 18 грудня 2018 року звернувся до Незалежної профспілки працівників морського торгового порту «Чорноморськ» та запитав згоду на звільнення позивача (а.с.76-77). 18.02.2019р. на виконання ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 18.12.2018р. від Незалежної профспілки працівників морського торговельного порту «Чорноморськ» надійшов Протокол за № 5 засідання Президії Незалежної профспілки працівників морського торговельного порту «Чорноморськ», яким відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача. Таке рішення профспілковий орган з посиланням на норми матеріального права обґрунтував в тому числі тим, що є порушення збоку керівництва ДП «МТП «Чорноморськ»» і співробітників поліції встановленого порядку проведення огляду на наявність алкогольного сп`яніння, відсутність належних доказів наявності стану сп`яніння позивача, не дають змоги встановлення об`єктивну сторону як елементу складу адміністративного правопорушення в діях позивача (а.с.84-86). Таким чином суд приходить до висновку, що обґрунтування відмови Президії Незалежної профспілки працівників морського торгового порту «Чорноморськ» на звільнення позивача, містить не тільки правове обґрунтування незаконності його звільнення, але містить достатньо чітку аргументацію даної відмови. Відповідно до п.15 Постанови Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.92 зі змінами, відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Що стосується доводів відповідача (а.с.104-109) стосовно того, що Протокол №5 засідання Президії незалежної профспілки працівників МТП «Чорноморськ» не відповідає формі та загальним вимогам, які висуваються до такого типу документу ДТСУ 4163-2003 Національний стандарт України тощо, то суд відноситься до них критично з наступних підстав. Так,\~відповідно до\~ст.12\~Закону України\~«Про професійні\~спілки,\~їх права\~та гарантії\~діяльності» професійні спілки, їх об`єднання у своїй діяльності незалежні від державних органів та органів місцевого самоврядування, роботодавців, інших громадських організацій, політичних партій, їм не підзвітні і не підконтрольні. Профспілки самостійно організовують свою діяльність, проводять збори, конференції, з`їзди, засідання утворених ними органів, інші заходи, які не суперечать законодавству. Забороняється втручання державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, роботодавців, їх об`єднань у статутну діяльність профспілок, їх організацій та об`єднань. Таким чином, виходячи з даної норми Закону, профспілки самостійно організовують свою діяльність, проводять збори, конференції, з`їзди, засідання утворених ними органів, інші заходи, які не суперечать законодавству втому числі, самостійно вирішують та встановлюють порядок діловодства та вимоги до оформлення своїх внутрішніх документів якими оформлюються рішення виборних органів. А тому, втручання в їх статутну діяльність та надання будь-якої оцінки втому числі щодо порядку оформлення того чи іншого рішення виборного органу профспілки заборонено Законом. Що стосується інших доводів відповідача викладених у відзивах (а.с.23-30, 104-109), то вони не мають ніякого юридичного значення для вирішення даної справи так як відповідачем не виконано та порушено процедуру і порядок вивільнення працівників встановленого ст.43 КЗпП України. Окрім того, відповідачем не заперечується той факт, що незважаючи на складання працівниками поліції протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.179 КУпАП від 01.08.2018р. Серії ГП за № 194445, який став підставою для видання спірного наказу про звільнення, позивача не притягнуто до адміністративної відповідальності в установленому порядку, що в контексті ст.62 Конституції України вказує на недоведеність в діях позивача протиправних дій та складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.179 КУпАП. Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.92р. зі змінами, У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за № 100 від 08.1995р. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно до пп. б) п. 4 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за № 100 від 08.1995р. до розрахунку не входять одноразові виплати які носять компенсаційний характер та які нараховуються з метою відшкодування працівникам матеріальних витрат пов`язаних з виконанням трудових чи інших передбачених законом обов`язків, та характер допомоги (за невикористану відпустку, вихідна допомога, матеріальна допомога тощо) ст. ст. 44, 83, 120, 121,125 КЗпП України. Премії, винагороди та інші заохочувальні виплати які пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій відповідно до п.3 даної Постанови включаються до розрахунку. Тобто, всі виплати втому числі одноразові які пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (високі досягнення в праці; високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою та інші, виробничі премії; одноразова винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо), включаються до розрахунку. Так відповідно до бухгалтерських довідок ДП «ІМТП» за [PERSON] 2, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає: Червень 2018р. з/п. - 5282,57грн., липень 2018р. з/п 11896,37 грн. Середньо місячна заробітна плата складає: (5282,57 + 11896,37) : 2 = 8589,47грн. В червні 2018р. було 20,62р/з, у липні 2018р. було 21,12 р/з, загальна кількість робочих змін складає 41,74 р/з. Середня кількість робочих змін складає: 41,74 : 2 = 20,87р/з. Середньоденний заробіток працівника складає: 8589,47грн.:20,87р/з = 411,57грн. Загальна середня кількість робочих змін за час вимушеного прогулу з 31.08.2018р. по 27.05.2019р. складає (20,87 х 8) + 16 = 182,96 р/з. Середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.08.2018р. по 27.05.2019р. складає: 182,96 х 411,57 = 75300,84грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 75300,84грн. Відповідно до\~ч.1\~ст.81\~ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Незважаючи на те, що суд роз`яснив представнику відповідача їх права та обов`язки визначених ЦПК України (а.с.116) відповідач, як роботодавець на якого покладено здійснювати нарахування заробітної плати, власного розрахунку не надав та не спростував належними та допустимими доказами доводи третьої особи стосовно визначення суми стягнення середнього заробітку часу вимушеного прогулу. Оскільки відповідно до пункту першого\~статті 5 Закону України «Про судовий збір»\~позивача від сплати судового збору звільнено, з урахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved