Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

До Словянського міськрайонного суду надійшла позовна [PERSON] до [PERSON] сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування. Дана позовна заява мотивована тим, що 06.01.2003 року за місцем проживання позивача у віці 82 років померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина. 18.05.1995 року [PERSON] вчинила заповіт, який посвідчений секретарем Маяківської сільської ради [PERSON], зареєстрований в реєстрі № 89. Відповідно до даного заповіту [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, та все те, на що вона за законом матиме право заповідала своєї доньці позивачу [PERSON] У встановлений ЦК УРСР від 18.07.1963 року шестимісячний строк позивач звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. 25.11.2003 року державний нотаріус першої Єнакіївської державної нотаріальної контори видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого позивач є спадкоємцем 11/20 часток будинку з господарськими та побутовими спорудами, розташований у м. Єнакієве по вул. Інтернаціональній, 72 а та грошових внесків в Ощадбанку України. Між тим, [PERSON] на момент смерті належав ще один житловий будинок, розташований в с. Тетянівка Словянського району Донецької області. 11.07.1986 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, розташований в с. Тетянівка Словянського району на присадибній земельній ділянці присадибних земель колгоспу «Україна». Зазначений договір купівлі-продажу 11.07.1986 року був посвідчений секретарем виконавчого комітету [PERSON] ради народних депутатів Словянського району Донецької області [PERSON] Даний договір був зареєстрований відповідно до вимог ст. 227 ЦК УРСР від 18.03.1963 року за місцем знаходження житлового будинку у виконавчому комітеті [PERSON] ради народних депутатів Словянського району Донецької області № 46. 14.06.1986 року на загальних зборах уповноважених колгоспників колгоспу «Україна» було прийнято рішення про виділення [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га у звязку з придбанням нею домоволодіння у [PERSON] Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР від 18.07.1963 року позивач фактично вступила в управління та володіння спадковим майном та звернулася до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини. 24.12.2015 року позивач звернулася до державного нотаріуса Першої єнакіївської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, розташований в с. Тетянівка Словянського району Донецької області. Однак, постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на підставі того, що в договорі купівлі-продажу від 11.07.1986 року не зазначена вулиця та номер будинку та на даний будинок не зареєстровано право власності. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР від 18.07.1963 року спадкоємство здійснюється за законом та заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе свої майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Згідно з вимогами ст. 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. В листі ВССУ № 24-753 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду справ про спадкування» зазначено, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації на момент набуття права власності. Частиною 4 статті 3 даного Закону встановлено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами № 26 по вул. Миру в селі Тетянівка Словянського району Донецької області. В судове засідання позивач не зявилася, надала заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України. Відповідач - [PERSON] сільська рада Словянського району Донецької області свого представника для участі в судовому засіданні не направив, до суду надійшов лист відповідача № 01-30/113 від 04.042016 року, відповідно до якого просять суд розглянути справу без участі їх представника. Позовні вимоги [PERSON] просять задовольнити. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив наступне. Згідно свідоцтва про смерть серії 1-НО № 714709 спадкодавець [PERSON] померла 06 січня 2003 року, місце смерті місто Єнакіїве Донецької області. Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 43449533 від 31.03.2016 року після смерті [PERSON], яка померла 06.01.2003 року, в Першій єнакіївській державній нотаріальній конторі 25.11.2003 року заведена спадкова справа та 25.11.2003 року видано Свідоцтво про право на спадщину, номер у спадковому реєстрі 31479708 на бланку ВАР 956690. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.11.2003 року на бланку за номером ВАР 956690, виданого державним нотаріусом Першої Єнакіївської державної нотаріальної контори, на підставі заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Словянського району Донецької області від 18 травня 1995 року спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] є позивач [PERSON] Спадкове майно, на яке видано Свідоцтво складається з 11/20 частин одноповерхового будинку, розташованого за адресою: м. Єнакієво, вул. Інтернаціональна, 72 а та грошових внесків з нарахованими відсотками та компенсаційними виплатами у філії Ощадбанку України. Тобто, спадщина після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилася та була прийнята позивачем до набрання чинності ЦК України. Згідно з ч. 5 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України, правила книги шостої Цивільного Кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийняття ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, а тому до виниклих правовідносин застосовуються правила ЦК УРСР від 18 липня 1963 року. Аналогічні розяснення викладені в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2005 року «Про судову практику у справах про спадкування», де зазначено, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема правила ЦК УРСР. Відповідно до заповіту від 18 травня 1995 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради, зареєстрованого в реєстрі № 89, спадкодавець [PERSON] заповідала все своє майно, де б воно не знаходилося та взагалі все те, що буде належати на день смерті та на що вона за законом матиме право своїй дочці (позивачу по справі) [PERSON] Як вже було встановлено в судовому засіданні на підставі вищезазначеного заповіту позивач отримала у спадщину 11/20 частин одноповерхового будинку, розташованого за адресою: м. Єнакієво, вул. Інтернаціональна, 72 а та грошові внески у філії Ощадбанку України, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. Однак, до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшов також, будинок, розташований за адресою: Словянський район с. Тетянівка, вул. Миру, 26, що підтверджується наступними, дослідженими в судовому засіданні доказами. * Договором купівлі-продажу від 11 липня 1986 року, відповідно до якого [PERSON] придбала житловий будинок, з надвірними побудовами, розташований в с. Тетянівка Словянського району на присадибній земельній ділянці земель колгоспу «Україна», який зареєстрований 11 липня 1986 року секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради народних депутатів Словянського району в реєстрі за № 46; * Довідкою виконкому [PERSON] сільської ради № 142 від 04.02.2016 року, згідно з якою житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: Словянський район, с. Тетянівка, вул. Миру (Артема) 26 дійсно належала [PERSON], відповідно до запису в погосподарській книзі № 17, особливий рахунок № 1474-3 за 2011-2015 роки. Також, згідно з довідкою [PERSON] сільської ради № 143 від 04.02.2016 року земельна ділянка, розташована за адресою: с. Тетянівка, вул. Миру (Артема) 26 Словянського району Донецької області, на якій знаходиться житловий будинок, належала покійній [PERSON] Дана земельна ділянка виділена [PERSON] у звязку з придбанням будинку, про що свідчить витяг з протоколу № 9 зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Україна» від 14.06.1986 року та довідка виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 425 від 11.07.1986 року; * [PERSON] сільської ради № 01-30/89 від 15.03.2016 року, в якому зазначено, що з 1983 року по 1985 рік назви вулиць та номери будинків в с. Тетянівка відсутні. Присвоєння назв вулицям та нумерація будинків розпочата в погосподарських книгах за 1986-1990 роки. В книзі № 16 присвоєна поштова адреса с. Тетянівка, вул. Артема, 26. Згідно з рішенням сесії сільської ради від 07.12.2015 року за № 7/3-30 «Про перейменування вулиць та провулків населених пунктів [PERSON] сільської ради» в додатку до рішення сільської ради по с. Тетянівка, вул. Артема перейменована на вул. Миру. Таким чином, суд доходить до висновку, що житловий будинок, розташований за адресою: Донецька область, Словянський район, село Тетянівка, вулиця Миру, 26 увійшов до складу спадщини, що залишилася після смерті [PERSON], спадкоємцем за заповітом зазначеного майна є позивач. Однак, звернувшись до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав, позивач [PERSON] отримала відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом), яка мотивована тим, що право власності на зазначене домоволодіння за спадкодавцем не зареєстрована. Відсутність реєстрації права власності на домоволодіння, розташоване за адресою: Словянський район, с. Тетянівка, вул. Миру, 26 підтверджується дослідженою в судовому засіданні довідкою № 571-18/0.54/01 від 15.03.2016 року КП «Бюро технічної інвентаризації» та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 56124910. Отже, дана обставина позбавляє позивача отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР від 18.07.1963 року спадкоємство здійснюється за законом та заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе свої майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Згідно з вимогами ст. 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Суд приймає до уваги, що позивач фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки звернулася до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини. [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» розяснено, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Отже, проаналізувавши обставини справи, дослідивши надані позивачем докази, суд доходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved