Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулося АТ «Райффайзен Банк Аваль» з позовом до [PERSON] про\~захист порушеного\~права Кредитора,\~шляхом звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки\~в рахунок\~погашення заборгованості,\~яка виникла\~за Кредитним\~договором №\~014/0043/82/518\~від 02.08.2005р.,\~виселення та\~зняття з\~реєстраційного обліку,\~в якому\~просить суд\~у рахунок\~погашення заборгованості,\~яка виникла\~за Кредитним договором\~№ 014/0043/82/518\~від 02.08.2005р.\~у сумі: 38500,22\~дол.\~США (заборгованість\~за тілом\~кредиту)\~звернути стягнення\~на предмет\~іпотеки,\~а саме\~на: домоволодіння, загальною площею: 136 кв.м., житловою площею 61,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 233 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - шляхом продажу їх на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; виселити [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зі зняттям його з реєстраційного обліку, без надання йому іншого житлового приміщення; а також стягнути сплачений судовий збір. В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог позивач\~посилався на\~те,\~що 02.08.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/0043/82/518. Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит у сумі 45 000 дол. США з розрахунку 14% річних за користування кредитом на строк до 02.08.2012 року. Також 04.08.2005 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передав у іпотеку нерухоме майно, а саме домоволодіння, загальною площею: 136 кв.м., житловою площею 61,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 06.04.2015 року в справі № 521/16738/14-ц позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № 014/0043/82/518 від 02.08.2005 року. Оскільки наразі рішення суду не виконане, позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, просить розглянути справу у відсутності представника позивача, про що надав письмове клопотання. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання слухання справи повідомлявся за адресою згідно відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. Згідно ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так,\~судом встановлено,\~що 02.08.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/0043/82/518. Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит у сумі 45 000 дол. США з розрахунку 14 % річних за користування кредитом на строк до 02.08.2012 року. 04.08.2005 року між сторонами в забезпечення виконання зобов`язань укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передав у іпотеку нерухоме майно, а саме домоволодіння, загальною площею: 136 кв.м., житловою площею 61,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке розташоване на земельній ділянці площею: 233 кв.м. за фактичним використанням. У звя`зку із невиконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від № 014/0043/82/518 від 02.08.2005р. рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 06.04.2015 року в справі № 521/16738/14-ц позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість в сумі 6\~964\~996,36 грн., у тому числі:\~заборгованість за кредитом 38\~535,22 дол. США, що еквівалентно 494\~106,30 грн.; заборгованість за відсотками 55\~785 дол. США, що еквівалентно 715\~286,43 грн.; нарахована пеня 448\~878,01 дол. США, що еквівалентно 5\~755\~603,62 грн. Оскільки наразі рішення суду не виконане, позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості з тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Позичальник не\~виконав рішення\~Малиновського районного\~суду м.\~Одеси від\~06.04.2015\~року по\~справі №\~521/16738/14-ц\~та вимоги\~Банку щодо\~врегулювання Кредитної\~заборгованості наразі\~Банк змушений\~вчергове звернутися\~до суду\~за захистом\~своїх порушених\~прав та\~законних інтересів,\~так як\~станом на\~дату розрахунку\~заборгованості,\~а саме\~станом на\~03.04.2020\~року заборгованість\~Позичальника перед\~Банком за\~Кредитним договором\~становить:\~790\~163,09\~дол.\~США, яка складається: ?Заборгованості за кредитом 38 500,22 дол. США; ?Заборгованості за відсотками 96\~557,22 дол. США; ?Заборгованості по пені 655\~105, 65 дол. США. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором належить виключно позивачеві. Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку (п.п. 9,17,38 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку»). Оскільки позичальник\~ [PERSON] \~не виконав належним чином взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, які забезпечені іпотекою, тому відповідно до положень ст.12 Закону України «Про іпотеку» у банка виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки. З системного аналізу положень ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33, ст.39 Закону України «Про іпотеку» можна дійти висновку, що лише правильно визначивши розмір кредитної заборгованості можна ухвалювати рішення про звернення стягнення цієї суми на предмет іпотеки. З матеріалів справи вбачається, що банком зроблено розрахунок заборгованості станом на 18 травня 2018 року на загальну суму 790\~163,09 дол. США, в той час як просить звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у сумі 38 500,22 дол. США (а.с.6-8). З зазначеного розрахунку вбачається, що банк після 06.04.2015 року (дата винесення рішення Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення заборгованості за кредитним договором) продовжував нараховувати відсотки та пеню, що неприпустимо з огляду на таке (а.с.6-8). Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Також у\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.\~ Отже, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось на час звернення банка до суду з позовом до [PERSON] про стягнення достроково заборгованості за кредитним договором. Рішенням Мадиновського районного суду м. Одеси від 06.04.2015 року стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість в сумі 6\~964\~996,36 грн., у тому числі:\~заборгованість за кредитом 38\~535,22 дол. США, що еквівалентно 494\~106,30 грн.; заборгованість за відсотками 55\~785 дол. США, що еквівалентно 715\~286,43 грн.; нарахована пеня 448\~878,01 дол. США, що еквівалентно 5\~755\~603,62 грн.. Рішення суду набрало законної сили. З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що 23.09.2019р. [PERSON] здійснив платіж на погашення заборгованості за кредитом в розмірі 35 дол. США. (а.с. 8) У зв`язку з невиконанням боржником основного зобов`язання наявні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно. У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору. Відповідно до\~ст. 591 ЦК України\~реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Якщо сума реалізації предмету застави не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в установленій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до\~ст. 36 Закону України «Про іпотеку», Договір іпотеки є договором про задоволення вимог Іпотекодержателя (Позивача). Право вибору способу задоволення вимог, встановлених умовами укладеного Договору іпотеки належить Іпотекодержателю (Банку). Відповідно до ч. 3\~ст. 33 Закону України «Про іпотеку»\~звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку»). Велика Палата Верховного Суду у п.36 постанови від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 висловила правову позицію, що ч.2 ст.36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у ч.3 ст.36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (ст.ст.37,38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса (близькі за змістом висновки сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17). Однак вимога позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає лише частковому задоволенню, а саме в частині звернення стягнення на: домоволодіння, загальною площею: 136 кв.м., житловою площею 61,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В частині позовної вимоги щодо звернення стягнення на земельну ділянку площею 233 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , суд відмовляє, оскільки відповідне майно не було предметом іпотеки. Крім того, суд звертає увагу на той факт, що\~Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII\~було введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Відповідачем не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на свій розсуд. Що стосується вимоги щодо виселення та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] , суд зазначає наступне. Частиною 1\~ст.\~40 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до\~статті 47 Конституції України\~ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.1 ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1\~ст. 383 ЦК України). Гарантії захисту порушених прав іпотекодержателя врегульовано статтями\~37,\~40 Закону України «Про іпотеку». Проте з цих підстав позивач до суду не звертався. Отже, обраний позивачем спосіб захисту права шляхом пред`явлення позову про позбавлення права користування та реєстрації у домоволодінні, яке є предметом іпотеки, є неефективним, оскільки не призводить до відновлення порушеного права. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2020 року у справі №756/1365-/17-ц (провадження №61-14586св19) та від 17 жовтня 2018 року у справі №712/9569/17 (провадження №61-39752св18). В силу вимог ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням викладеного відповідна вимога задоволенню не підлягає. Зважаючи на вимоги закону, щодо розумності строку розгляду цивільних справ, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними у ній доказами. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно\~ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідачем не спростовано жодними належними й допустимими доказами зазначені позивачем обставини. Згідно ч. 3\~ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.133,\~141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачені ним і документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 2102 грн.

Outcome: partial