Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, третя особа орган опіки та піклування Покровської міської ради. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з відповідачем по справі позивач перебувала у юридичному шлюбі з 02.06.2012 року, який було розірвано рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27.12.2013 року, яке набрало законної сили 09.01.2014 року. У шлюбі з відповідачем народилася донька [PERSON] , [INFO] . Фактично шлюбні відносини з відповідачем припинено з березня 2013 року. Відповідач покинув свою сім`ю коли дитині було всього 3 місяці. З цього часу відповідач не піклується своєю дитиною, не приймає участі у її вихованні. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 квітня 2013 року з відповідача були стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виконавчий лист щодо стягнення з відповідача аліментів знаходиться на виконанні в Покровському міськрайонному ВДВС. Станом на 30.06.2021 року у відповідача утворилася заборгованість з аліментів у розмірі 190240,75 гривень. Позивач вважає, що відповідача доцільно позбавити батьківських прав у відношенні доньки за наступних підстав: В шлюбі до народження доньки прожили не значний час, але і за цей час, позивач зрозуміла, що відповідач не створений для подружнього життя. Вона вважала, що після народження доньки, відповідач змінить своє становлення до сім`ї, в нього виникнуть батьківські почуття до дитини, відповідальність. Але з народженням доньки стосунки стали ще гіршими. Відповідач самоусунувся від позивача та дитини, не проявляв до них ніякого інтересу, не намагався допомогти по господарству, не надавав ніякої матеріальної допомоги. Відповідач жив своїм особистим життям. Зі свого боку позивач намагалася налагодити відносини відповідача з донькою. Просила його відвідувати доньку, проявляти інтерес до її виховання. Але ж відповідач прохання ігнорував, жодного разу відповідач навіть не привітав свою дитину з днем народження. З 2019 року позивач проживає з іншим чоловіком, з яким вони створили справжню сім`ю. 30 липня 2020 року вони одружилися. [PERSON] до чоловіка позивача дуже гарно відноситься, називає його татком. Такі ж батьківські почуття і відчуває чоловік до дитини і бажає в подальшому її усиновити. З усього вищевикладеного можна зробити висновок, що біологічний батько не відчуває жодних батьківських почуттів до доньки. Відповідач фактично ухиляється від виховання [PERSON] , від виконання своїх батьківських обов`язків. Ніякими судовими актами неможливо змусити відповідача реально любити свою дитину і реально піклуватися про неї, якщо він сам це не робить і не відчуває до своєї дитини батьківських почуттів. Зі свого боку позивач не чинила ніяких перешкод відповідачу в спілкуванні з донькою, з часу припинення сумісного проживання не змінювала адресу проживання, номера телефону і у відповідача, при його бажанні, було достатнього можливості зустрічатися з донькою. Зважаючи на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, він не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з донькою, враховуючи таке відношення відповідача до своєї дитини значний час, вважає, що його необхідно позбавити батьківських прав. Позивач впевнена, що задовольняючи заявлену позовну вимогу про позбавлення такого «біологічного батька» батьківських прав, суд, перш за все, захистить порушені законні права та інтереси неповнолітньої дитини. Позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 02.09.2021 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 01.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідача було належним чином повідомлено про день та час судового розгляду шляхом направлення судових повісток, ухвали про відкриття провадження, копії позову з додатками, рекомендованим листом та шляхом розміщення інформації про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади. Відповідач відзиву на позов не надав, будь-яких клопотань, заяв до суду не направив, до судового засідання 1.11.2021 року та 29.11.2021 року не з`явився з невідомої причини. Частина 4 статті 223 ЦПК України передбачає, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Частина 1 статті 280 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про поважність причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 11 розділу ІІІ ЦПК України. Позивач надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник третьої особи органу опіки та піклування Покровської міської ради надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. З урахуванням викладеного, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] народилась [INFO] , у свідоцтві про народження батьками зазначені: мати [PERSON] , батько [PERSON] (а.с.7). [PERSON] 30.07.2021 року уклала шлюб з [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.8). Відповідно до побутової характеристики від 30.06.2021 року, [PERSON] позитивно характеризується мешканцями сільської громади, сама виховує доньку (а.с.9). [PERSON] навчається в ЗОШ № 12 з першого класу, та має гарну характеристику. Мати займається виховання доньки. Батько не бере участі в житті доньки, матеріально не забезпечує, не підтримує контакт з класним керівником і вчителями, не займається її вихованням (а.с.10). Відповідно до довідки від 17.08.2021 року, [PERSON] відвідувала ЗДО № 2 «Росинка» з 2015 по 2019 року. Батько дитини не приводив доньку до закладу, не цікавився життям та розвитком дитини, не брав участь в допомозі закладу та навчальній групі (а.с.11). [PERSON] та її донька [PERSON] проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю позивача та вітчимом (а.с.12). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 27.12.2013 року (а.с.13). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 11.04.2013 року стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] га утримання доньки [PERSON] , аліменти в розмірі 1/4частини всіх видів його доходів (а.с.15). Відповідно до довідки від 07.07.2021 року відділу державної виконавчої служби заборгованість по аліментам складає 190240,75 гривень. З цієї довідки вбачається, що відповідач не сплачує аліменти з червня 2016 року (а.с.16-18, 17). Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради від 29.09.2021 року вирішено, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тому згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підстави позбавити його батьківських прав у відношенні малолітньої дитини (а.с.32-33). Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до частини 1 статті 151 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Частиною 4 цієї статті передбачено, що під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти, що знайшло повне відображення в поведінці відповідача. Позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів та інше, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) у параграфі 100 Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року). Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року). Суд приходить до висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки, а саме не забезпечив належного догляду, харчування, санітарно-гігієнічними умовами тощо. Відповідно до п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що аргументи наведені на переконання щодо позбавлення батьківських прав є достатніми для виправдання застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, тому позовні вимоги про позбавлення батьківських прав обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню, оскільки це є в інтересах малолітньої дитини. Проте як, відмова у задоволенні позову, може привести до тяжких наслідків. Дитина у віці до 14 років, відповідно до ст.6 СК України, вважається малолітньою. Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 168 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною. Суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров`ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи. Статтею 169 СК України передбачено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Частина 4 цієї статті передбачає, що суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Таким чином, відповідач не позбавлений права поновити батьківські права. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача . На підставі викладеного,

Outcome: approved