Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON], про усунення перешкод у здійсненні права користування будинком та земельною ділянкою. Відповідачка [PERSON] не погодилася з позовними вимогами [PERSON] та звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], про визнання недійсним договорів купівлі-продажу. Представник позивачки у судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та просив суд вселити [PERSON] в будинок [ADDRESS], зобов'язавши [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у здійсненні права користування 1/2 частиною будинку та 1/2 частиною земельної ділянки по [ADDRESS]. Зобов'язати [PERSON] надати [PERSON] всі ключі, від наявності яких залежить вільний доступ [PERSON] у домоволодіння [ADDRESS]. Зобов'язати [PERSON] забезпечити вільний доступ у домоволодіння [ADDRESS] осіб, які є членами родини [PERSON] та осіб, діючих по довіреності від її імені. У задоволенні зустрічного позову просив суд відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю. Відповідачка у судовому засіданні просила суд у задоволенні уточненого позову [PERSON] відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю, та задовольнити зустрічну позовну заяву, визнавши недійсними договір купівлі-продажу 1\\2 частини будинку [ADDRESS], укладений 30 вересня 1998 року між [PERSON] і [PERSON], який діяв на підставі доручення від імені [PERSON] виданого 22 вересня 1998 року та посвідченого у реєстрі за [NUMBER] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Юрченко Л.Л.; та договір купівлі-продажу 1\\2 частини земельної ділянки площею 500 кв.м розміщеної на території Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської областіу [ADDRESS] призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, укладений 27 листопада 1998 року між [PERSON] та [PERSON], діючим на підставі доручення від імені [PERSON], посвідченому 22 вересня 1998 року за [NUMBER] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Юрченко Л.Л. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що уточнені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 61 ЦПК України). Так, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2013 року залишено без змін, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належить по 1/2 частині будинку та земельної ділянки площею 1000 кв.м. по [ADDRESS]. Дана обставина вбачається з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку від 30.09.1998 року (серія ААН №597832), договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 27.11.1998 року (серія ААР №530010 та ААР №530009) та рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.03.2000 року. Як пояснив представник позивачки у судовому засіданні, [PERSON] як власник не має можливості реалізувати своє право власності на належні їй 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки площею 1000 кв.м. по [ADDRESS], оскільки відповідачка [PERSON] перешкоджає у бажанні увійти до будинку та облаштуватися в ньому, а також позбавляє можливості користуватися частиною належної їй земельної ділянки. Відповідно до акту прийняття до експлуатації закінченого будівництвом житлового будинку та господарських побудов індивідуального забудовника за адресою [ADDRESS], станом на 16 вересня 1998 року, комісією було встановлено: будівництво будинку проводилось із 1996 року по 1998 роки, площа земельної ділянки 1000 кв.м. А- житловий будинок 2-поверховий, складається з 4-х кімнат, житловою площею 51 кв.м., загальною площею 84,9 кв.м., об`ємом будівлі 267 куб.м., площа забудови 45,3 кв.м., внутрішня висота житлових кімнат 2,8 м. Зовнішні розміри основної частини будинку 8,55 х 5,3 м та прибудови - 2,25 х 6,4 м. Фундамент бетон, стіни цегляні, покрівля шиферна, перекриття із залізобетону, підлога - лінолеум, опалення - котел, є електропостачання, каналізація - зливна яма. На ділянці також розташовані: гараж, літній душ, вбиральня та котельня. (а.с. 80 т. 3) Судом встановлено, що [PERSON] 22.09.1998 року надавав доручення [PERSON] на розпорядження ? частиною незавершеного будівництвом будинку готовністю 66%, бо станом на 22.09.1998 року у [PERSON] було зареєстровано право власності тільки на ? частину незавершеного будівництвом будинку готовністю 66%. 16.09.1998 будівництво будинку було завершено, однак документи, а саме - акт введення до експлуатації було здано на реєстрацію до Новомосковського МБТІ для отримання довідки на відчуження, тому саме на 22 вересня 1998 року були документи, що підтверджували право власності на незавершений будівництвом будинок, а вже під час засвідчення договору дарування 30 вересня 1998 року було зареєстровано акт введення до експлуатації та отримано документи про повну готовність будинку до експлуатації та засвідчено договір дарування будинку на підставі наданих КП Новомосковське МБТІ документів. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] взагалі не приймала участі у добудуванні будинку із 1998 року по 2010 рік. Відповідно до обставин встановлених рішенням Дніпропетровського районного суду від 14 березня 2000 року, [PERSON] продовжила проводити прибудови та переобладнання до будинку у 2000 році. В період з 1998 року по 2008 рік відповідачка - [PERSON], без згоди позивачки - [PERSON], збудувала та ввела в експлуатацію за вказаною адресою прибудови «а1», тамбур «а2», прибудову «а3», гараж «Б» переобладнання під прибудову «А5», котельню «Д» під прибудову «а4», замощення «І», хвіртку №4, ворота №5, огорожу №6, 7, при цьому збільшена загальна площа на 58 кв.м., житлова площа зменшена на 0,8 кв.м. що вбачається з технічного паспорта на спірний будинок КП Дніпропетровського району «БТІ» від 05.11.2009 року, Актом прийому в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами індивідуального забудовника №190 від 16.09.1998 року, Витягом з рішення №38 від 17.03.2010 року про оформлення самочинно збудованих житлових, садових, дачних будинків, господарських будівель та переобладнання в житлових будинках та Довідкою №97 від 29.09.2010 року про погодження прийняття об'єкта в експлуатацію. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Та відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.ст. 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Таким чином, позовні вимоги позивачки щодо вселення та зобов'язання не перешкоджати у здійсненні права користування 1/2 частиною будинку та 1/2 частиною земельної ділянки по [ADDRESS], надання всіх ключів, від наявності яких залежить вільний доступ у домоволодіння, забезпечення вільного доступу у домоволодіння осіб, які є членами родини [PERSON] та осіб, діючих по довіреності від її імені, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом з тим, суд приходить до висновку про необхідність відмови у повному обсязі у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, з наступних підстав. Так, згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Однак, не зрозуміло, які саме права [PERSON] було порушено при укладенні 30 вересня 1998 року договору купівлі-продажу 1\\2 частини будинку [ADDRESS], та договору купівлі-продажу 1\\2 частини земельної ділянки площею 500 кв.м розміщеної на території Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області у [ADDRESS] призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Крім того, [PERSON] про існування вказаних договорів купівлі-продажу знала з моменту укладення вказаних договорів, однак до суду з позовом про визнання недійсним договорів купівлі-продажу звернулася лише у 2014 році.

Outcome: approved