Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

До Нововодолазького районного суду Харківської області засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява\~ [PERSON] , від імені та в інтересах якої відповідно до ордеру № 1022191 від 19 серпня 2020 року діє адвокат Дегтяр І. А, до [PERSON] , в якій представник позивача просить стягнути з останнього на користь [PERSON] аліменти на утримання їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень 00 копійок щомісячно, але не менше встановленого законодавством мінімального розміру аліментів, починаючи із 20 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 22 лютого 2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області. Даний шлюб був розірваний за рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 вересня 2014 року. За час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Як зазначив представник позивача, [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ФОП [PERSON] та її середня заробітна плата складає 4900 гривень 00 копійок, якої на утримання дитини не вистачає. Натомість відповідач, який офіційно не працевлаштований, має нерегулярний дохід до 10 000 15\~000 гривень щомісячно, але матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Також стороні позивача відомо, що [PERSON] не є платником аліментів за іншими підставами, а отже його матеріальний стан дозволяє платити аліменти в твердій грошовій сумі. Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди з приводу способу виконання батьком дитини своїх обов`язків з матеріального забезпечення дитини, [PERSON] вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 вересня 2020 року прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 грудня 2020 року визначено про заочний розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі судом не вживалось. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник [PERSON] адвокат Дегтяр Ігор Альбертович на електронну адресу суду направив заяву, що була зареєстрована за вхідним номером ЕП - 1931/20-вх від 07 жовтня 2020 року, відповідно до якої позовні вимоги щодо стягнення аліментів з [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень щомісячно, підтримав в повному обсязі, розгляд справи просив провести за його відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що не заперечує проти ухвалення рішення в заочному порядку (а. с. 24). Відповідач у судові засідання, що були призначені на 12 жовтня 2020 року, 12 листопада 2020 року та 28 грудня 2020 року не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся за адресою місця реєстрації, вказаною у довідці Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області (а. с. 24). Згідно з даними поштових відділень судові повістки повернулися на адресу суду з відміткою про неможливість вручення «адресат відсутній за вказаною адресою» за таких обставин, відповідно до частини 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач [PERSON] , вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи. Крім того, у судове засідання, що було призначено на 28 грудня 2020 року [PERSON] повідомлявся шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України за адресою: https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/1039170/. Згідно з частиною 11 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву, у відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач не подав. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України\~у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явився у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому, частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з приписами частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. З матеріалів справи судом вбачається, що 26 лютого 2005 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області зроблено відповідний актовий запис за № 14 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] (а. с. 5). Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвище за № 00016596318, сформованого 27 квітня 2016 року о 12 годині 22 хвилини 13 секунд Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області встановлено, що рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 вересня 2014 року у справі з єдиним унікальним № 631/1075/14-ц шлюб розірвано (а. с. 8). Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22 липня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 74 (а. с. 6). Згідно вищевказаного копія свідоцтва про народження [PERSON] батьками дитини зазначено: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Статтею 133 Сімейного кодексу України визначено, що якщо дитина народилася\~у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік батьком дитини. Таким чином, на підставі зазначених документів судом встановлений факт походження дитини від сторін по справі. Як убачається з довідки про доходи, виданою Фізичною особою підприємцем [PERSON] 11 серпня 2020 року за № 1/2020, [PERSON] працює у ФОП [PERSON] на посаді продавця консультанта та за період з 01 лютого 2020 року по 31 липня 2020 року отримала заробітну плату у загальному розмірі 17059 гривень 52 копійки (а. с. 7). Вирішуючи даний спір суд виходить з приписів частини 2 статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України, якими чітко визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому суд зауважує, що згідно з положеннями статті 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу їх матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Імперативними припасами частин 1 та 2 статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний\~гарантований\~розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому, суд\~за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (частини 1 та 2 статті 184 Сімейного кодексу України). Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у\~пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». За досліджених обставин суд приходить до висновку, що [PERSON] не виконує по відношенню до свого сина батьківських обов`язків, передбачених сімейним законодавством, та ухиляється від належної участі по його утриманню у грошовій чи будь якій іншій формі. Відповідно до\~положень\~абзацу 2\~статті\~7\~Закону України\~№ 294-ІХ\~від 14\~листопада 2019\~року\~«Про Державний\~бюджет України\~на 2020\~рік» у\~2020\~році прожитковий\~мінімум на\~одну особу\~в розрахунку\~на місяць\~для дітей\~віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2020 року 2218 гривень, з 1 липня 2318 гривень, з 1 грудня 2395 гривень. Вирішуючи питання щодо визначення розміру аліментів, які необхідно стягувати з відповідача на утримання сина, суд бере до уваги те, що судом не встановлено, що [PERSON] має постійне місце роботи, хоча є працездатною особою, доказів того, що останній є непрацездатним за станом здоров`я, суду не надано, як й не надано доказів того, що на його утримання знаходяться інші неповнолітні діти або непрацездатні особи. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, встановлений законодавством мінімальний прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, потреб дитини у розвитку, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього дитини [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень 00 копійок щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також суд вважає за необхідне звернути увагу, що частина 1 статті 192 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із зазначеним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Суд вважає, що аліменти з відповідача відповідно до положення частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 21 серпня 2020 року, а не з 20 вересня 2020 року як зазначено у позові. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити\~питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями частин 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року «Про судовий збір», який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Із даним позовом [PERSON] звернулась до суду у серпні 2020 році. Відповідно до абзацу 3\~статті 7 Закону України № 294-ІХ від 14 листопада 2019 року\~«Про Державний бюджет України на 2020 рік», з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 2102 гривні, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок. Проте, враховуючи положення пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», які передбачають, що у справах про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, судові витрати слід покласти на відповідача. З огляду на вище викладене,

Outcome: partial