Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою звернулась [PERSON] до прокуратури м. Дніпропетровська про визнання права власності та звільнення майна з - під арешту. В обґрунтування поданої позовної заяви позивач зазначила, що при проведенні досудового розслідування постановою старшого слідчого прокуратури м. Дніпропетровська від 18.06.2007 року було накладено арешт на її майно, а саме на ? частину квартири [ADDRESS]. Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2007 року її було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. «б» ст. 1, ст. 6 Закону України «Про амністію», однак зазначеною постановою суд не вирішив питання щодо зняття арешту з квартири. Посилаючись на ст. 321 ЦК України просить суд визнати за нею право власності на ? частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та звільнити з під-арешту зазначену квартиру. В судове засідання з'явився позивач, яка підтримала викладені в позовній заяві обставини та вимоги, просила суд їх задовольнити. В судове засідання також з'явився прокурор прокуратури м. Дніпропетровська, який просив відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі, наголошуючи, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки зняття арешту з квартири повинно відбуватись в порядку, передбаченому КПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, прокурора прокуратури м. Дніпропетровська, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2007 року [PERSON] на підставі п. «б» ст. 1, 6 Закону України «Про амністію» від 19.04.2007 року було звільнено від кримінальної відповідальності, та провадження по кримінальній справі закрито. Як зазначено позивачем, на квартиру [ADDRESS] постановою слідчого прокуратури м. Дніпропетровська від 18.06.2007 року був накладений арешт. Згідно з п. 9 «Перехідних положень» КПК України запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з пунктом 248 КПК України (в редакції 1960 року) при наявності обставин, передбачених ст. 6, ч. 1 ст. 7, ст. ст. 7-1, 7-2, 8, 9, 10 та 11-1 цього Кодексу, суддя мотивованою постановою закриває справу, скасовує запобіжні заходи, заходи забезпечення цивільного позову та конфіскації майна, а також вирішує питання про речові докази. Отже в даному випадку, позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки порядок скасування арешту майна передбачений КПК України (в редакції 1960 року), та відповідно правові підстави для визнання права власності на ? частину квартири [ADDRESS],відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed