Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

До суду звернувся позивач з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування ? частки квартири [ADDRESS] ([PERSON]). В обґрунтування позову вказує, що йому, [PERSON], на праві приватної власності належала ? частка квартири №1, що розташована по вулиці Різдвяна, буд. 34 в місті Коростишеві Житомирської області, на підставі свідоцтва про право власності на житло №3686, виданого Коростишівською міською радою 18.02.2013. 24.09.2012 померла його дружина та мати відповідача. Позивач вказує, що тяжко переживав смерть дружини, потребував жіночої допомоги у побуті, зі своєю прийомною дочкою [PERSON], яка є відповідачем по справі, позивач домовився про те, що вона допомагатиме йому та здійснюватиме за ним догляд, а він після смерті залишить їй свою частку квартири. 15.03.2013 позивач, будучи необізнаним у правових тонкощах та правовій природі договорів, оформив на відповідача договір дарування ? частки квартири, однак був впевнений що вказаний договір укладається на виконання домовленостей щодо довічного утримання. Спочатку відповідач надавала позивачу допомогу, прибирала в квартирі, готувала їсти, прала одяг, проте протягом останніх років вона не лише припинила допомагати йому, але й почала виганяти позивача з квартири, вказуючи, що це його не його власність. Через невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань позивач вирішив розірвати договір довічного утримання, проте, коли звернувся до нотаріуса, то виявилося, що фактично був підписаний договір дарування єдиного належного йому житла. Вказаний договір було укладено внаслідок помилки, оскільки позивач продовжує проживати у квартирі, сплачувати комунальні послуги, а відповідач навіть не зареєструвала у квартирі місця свого проживання, не переселилася, не перевезла своїх речей. Отже, позивач вказує, що враховуючи його вік та стан здоровя, його волевиявлення подарувати квартиру було вільним та відповідало його внутрішній волі, позивач помилявся щодо правової природи правочину, його змісту, а тому вважає, що наявні підстави, передбачені ст. 229 ЦК України, для визнання правочину недійсним. Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить їх задовольнити. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити за відсутності сторін, що відповідає положенню частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Вивчивши матеріали справи, заяви сторін, враховуючи визнання відповідачем позову і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 640 гривень.

Outcome: approved