Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

До суду 19.12.2019 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору позики та стягнення коштів. Згідно обґрунтування позовних вимог, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 01.02.2013 року було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяла у борг у позивача 60\~000, 00 дол. США, на строк не менше ніж 6 місяців під 18% річних, що складає суму еквіваленту 900 у.о. щомісячно. Посилався на те, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконує з липня 2015 року, припинила сплату відсотків за договором та суму позики не повертає. А тому, з урахуванням істотного порушенням умов договору відповідачем, позивач просив на підставі ч.2 ст. 651 ЦК України розірвати вказаний договір позики та стягнути із відповідачки суму позики у розмірі 60000, 00 дол. США та відсотки за користування позикою у розмірі 102\~600, 00 дол. США.. До суду 26.12.2019 року надійшла відповідь щодо місця реєстрації відповідача. Ухвалою суду від 08.01.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого засіданні на 10.02.2020 року. Ухвалою суду від 10.01.2020 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено, вжито заходи\~забезпечення позову\~до розгляду\~справи по\~суті шляхом накладення арешту на кв. [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). У підготовче засідання призначене на 10.02.2020 року сторони не з`явилися, 10.02.2020 року представник відповідачки [PERSON] адвокат Гусельщикова М.А. надала суду заяву, в якій зазначила, що 07.02.2020 року зі [PERSON] було укладено Договір про надання правової допомоги, у зв`язку з чим просила надати можливість ознайомитись з матеріалами справи, розгляд справи призначений на 10.02.2020 року відкласти на іншу дату. Розгляд справи відкладено на 23.03.2020 року. У підготовче засідання призначене на 23.03.2020 року сторони не з`явилися, 23.03.2020 року на електронну адресу суду представником [PERSON] адвокатом Гусельщиковою М.А. надано заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадженням карантину у м. Одесі. Розгляд справи відкладено на 11.06.2020 року. У підготовче засідання призначене на 11.06.2020 року [PERSON] не з`явився, 02.06.2020 року на електронну адресу суду представником позивача - [PERSON] надано заяву, в якій просила провести підготовче засідання 11.06.2020 року у відсутності позивача та представника, не заперечувала проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду. У підготовче засідання [PERSON] не з`явилася, 11.06.2020 року представником адвокатам Гусельщиковою М.А. надано суду заяву про застосування строків позовній давності, в якій остання просила застосувати до позовних вимог [PERSON] строк давності, у задоволені позовних вимог просила відмовити в повному обсязі, судове засідання призначене на 11.06.2020 року провести за її відсутністю а.с.69-71). Згідно заяви сторони відповідача, протягом тривалого часу відповідачка повертала щомісячно суму позики, про що свідчать відповідні підписи сторін про отримання грошей на договорі позики. Проте, в липні 2015 року [PERSON] почав вимагати повернення першочергово суми позики у розмірі 60000 дол. США, не зважаючи на те, що зазначену суму коштів він вже отримав. Зважаючи, що строк повернення позики був визначений сторонами 01.08.2013 року, проте до 19.12.2019 року будь-яких письмових претензій до позичальника не заявлялось, представник відповідачки просила застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. Ухвалою суду від 11.06.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 09.09.2020 року. Через неявку сторін 09.09.2020 року розгляд справи відкладено на 09.10.2020 року. У судовому засіданні 09.10.2020 року були присутні представник позивача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] .. Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, посилаючись на те, що між сторонами був укладений договір позики від 01.02.2013 року на суму позики 60000 дол. США, оригінал якої надала для огляду в суді. А отже вважає, що між сторонами виникли відповідні правовідносини, та через істотні порушення зі сторони позичальника договір позики має бути розірвано, а також стягнуто суму позики разом із процентами за користування позикою. Посилалась на те, що відповідачка позичала кошти з метою купівлі нової квартири і одночасно для продажу своєї квартири. Позивач придбав у відповідачки квартиру за адресою [ADDRESS] , та ще позичив їй кошти. Із приводу цього договору купівлі-продажу від 01.02.2013 року [PERSON] двічі вже звернулась до суду та в задоволенні її позовів було відмовлено (справа №522/13850/15 та справа №522/17802/19). Заперечувала проти строків давності, посилаючись на те, що договір позики не містить кінцевої дати виконання зобов`язання, а отже вважає, що він ще не сплинув. Представник відповідача заперечувала проти вимог та просила відмовити, застосувавши до спірних правовідносин строки давності. Посилалась на те, що в рахунок суми позики позивачем було перереєстровано на свою користь належну відповідачу квартиру за адресою [ADDRESS] , і дійсно відносно даної квартири було два судових спори, оскільки [PERSON] невірно зрозуміла природу даного договору та вважала, що передала квартиру у заставу. Посилалась на те, що відповідачка повернула позивачу частину коштів, до 2015 року 20000 дол. США. По справі було оголошено перерву до 23.10.2020 року за клопотань представника відповідача для вивчення рішень по справами №522/13850/15 та №522/17802/19. У судове засідання 23.10.2020 року з`явились представник позивача [PERSON] та відповідачка разом із представником [PERSON] .. Представник позивача позовні вимоги та підстави, якими вони обґрунтовані, підтримала та просила задовольнити із урахуванням пояснень, наданих у минулому судовому засіданні. Додатково посилалась на те, що за відповідним договором від 01.02.2013 року купівлі-продажу квартири позивачем розрахувався перед відповідачем окремо, а ще потім додатково дав їй позику. Із приводу повернутих до червня 2015 року коштів у розмірі 20000 дол. США, то вказувала, що це були проценти за договором позики, а не сама позика. Відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали та просили відмовити, застосувавши до спірних правовідносин строки позовної давності. Відповідачка додатково пояснила, що дійсно позичила у позивача в 2013 році кошти та в заставу передала належну їй квартиру. Проте, позивач не визнав передачу квартири як правовідносини із застави, а тому з 2015 року між ними існували судові спори. Посилалась на те, що позивач забрав у нею квартиру та ще має намір отримати кошти за даним договором позики від 01.02.2013 року. Суд, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні осіб, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, дійшов наступного висновку. Із матеріалів справи судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 01.02.2013 року у простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяла у борг у позивача 60\~000, 00 дол. США, на строк не менше ніж 6 місяців під 18% річних, що складає суму еквіваленту 900 у.о. щомісячно (п.1 договору). Згідно п.п.2, 3 договору, позичальник надає в забезпечення кредиту об`єкти нерухомості, вказані в договорах купівлі-продажу від 01.02.2013 року, укладені між сторонами. Усі витрати, пов`язані з предметом застави, несе позичальник на час дії цього договору. Згідно п.5 договору, по закінченню строку дії договору позичальник повертає повну суму позики, а позикодавець («кредитор») повертає позичальнику заставне майно шляхом переоформлення по договору купівлі-продажу за рахунок позичальника. Строк дії договору був визначений сторонами не менше 6 місяців. Факт укладення договору позики від 01.02.2013 року сторонами не заперечувався. Договір позики містить відмітки отримання коштів на протязі періоду з 1 березня 2013 року по 3 червня 2015 року, які згідно доводів [PERSON] в загальній сумі становлять 20470 доларів США і є такими, що передані позикодавцю. Також за розглядом справи судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 1 лютого 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №141, [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , яка складається в цілому з двох житлових кімнат загальною житловою площею 55,3 кв.м та підсобних приміщень, всього загальною площею 80,9 кв.м. За умовами Договору продаж вчинено за 465000,00 грн., які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору; підписання договору свідчить про те, що розрахунки за вищевказану квартиру здійснені повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця; продавець передав вищевказану квартиру покупцю, а покупець прийняв її у продавця до підписання цього договору (п.2 Договору). Суд вбачає, що з приводу даного договору купівлі-продажу квартири від 01.02.2013 року між сторонами існувало два судових спори (справи №522/13850/15 та №522/17802/19) У рамках цивільної справи №522/13850/15 [PERSON] просила на підставі частини 1, 3, 5 статті 203, частини 1 статті 215, частини 1 статті 230 ЦК України визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 1 лютого 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №141; на підставі частини 1 статті 216 ЦК України зобов`язати [PERSON] повернути квартиру [PERSON] ; на підставі частини 2 статті 230 ЦК України стягнути з [PERSON] як особи, яка застосувала обман, на користь [PERSON] завдані у зв`язку з вчиненням правочину збитки у подвійному розмірі, визначеному рівним 925000,00 грн.. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2017 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Зазначене рішення суду було залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14.06.2018 року. У рамках цивільної справи №522/17802/19 позовні вимоги [PERSON] були направлені на визнання недійсним договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. за реєстровим № 141 у зв`язку з тим, що волевиялення сторін полягало в передачі нерухомого майна в забезпечення зобов`язань за договором позики, що свідчить про те, що зазначений договір купівлі-продажу є фіктивним. За розглядом даної справи №522/17802/19 Приморським районним судом м. Одеси 28 січня 2020 року було прийнято рішення, яким у задоволенні позовної заяви [PERSON] про визнання купівлі-продажу нерухомого майна недійсним було відмовлено. Зазначене рішення суду було залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду м. Одеси від 08.10.2020 року. Залишаючи без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2020 року, апеляційний суд 08.10.2020 року виходив із наступного. Так, договір позики грошових коштів укладено між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі, виконання позикових зобов`язань не забезпечено нотаріально посвідченим договором застави (іпотеки), зокрема, не забезпечено переданням в іпотеку квартири за адресою [ADDRESS] . Правовідносини позики грошових коштів є відмінними від правовідносин купівлі-продажу нерухомого майна, відтак, підстави розглядати ці правовідносини у взаємозв`язку відсутні. Суд констатував, що правовідносини позики грошових коштів між сторонами дійсно мали місце, однак позивачем не надано жодних доказів щодо передання квартири на користь відповідача саме в якості забезпечення виконання позивачем взятих на себе обов`язків з повернення суми позики. Оскільки укладення забезпечувального договору не є обов`язковим, забезпечувальний договір направлений для забезпечення виконання грошового зобов`язання та, як правило, ініціюється позикодавцем (кредитодавцем), будь-яких перешкод для укладення договору іпотеки нерухомого майна з матеріалів справи не вбачається, тому слід виходити з того, що сторони взаємно дійшли згоди щодо відсутності необхідності укладали забезпечувальний договір у виниклих між ними правовідносинах позики. У подальшому, згідно Договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] , діючим від імені [PERSON] , та [PERSON] , посвідченого 5 листопада 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Верезуб К.О., зареєстрованого в реєстрі за №442, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48508551101) за адресою: [ADDRESS] ; шестикімнатна загальною площею 131,4 кв.м житловою площею 106,1 кв.м зареєстрована на праві приватної власності [PERSON] 5 листопада 2015 року на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 5 листопада 2015 року приватним нотаріусом Верезуб К.О. за реєстраційним №442. У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати\~\~в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Як убачається з матеріалів справи, договір від 01.02.2013 року містить дані щодо отримання грошей [PERSON] із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, що є беззаперечним доказом отримання відповідачем від позивача грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаній повернути суму позики у строк та в порядок, що передбачені договором. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до статті 525\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За умовами статті 638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом статті 651\~ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Частинами першою, другою, четвертою статті 652\~ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Зі змісту статті 652\~ЦК України випливає, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, однак в ході виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте лише істотна зміна обставин визнається підставою для пред`явлення вимоги про розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною тільки тоді, коли вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не укладали би договору або уклали його на інших умовах. Відповідна правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 05.08.2020 року по справі № 766/1980/16-ц. Зі змісту договору позики вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, сторони на момент укладення цього договору не заявляли додаткових вимог щодо його умов та у подальшому протягом тривалого періоду виконували умови договору. Між тим, починаючи з червня 2015 року позичальниця умови договору позики від 01.02.2013 року перестала виконувати, проценти за договором не сплачувала та суму позики до теперішнього часу позивачу не повернула. Зазначене не спростовано належними та допустимими доказами із боку відповідача. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно пред`явлено вимогу до [PERSON] про розірвання Договору позики від 01.02.2013 року, оскільки в межах даного спору доведено факт порушення з боку відповідача договірних зобов`язань, ці обставини не спростовано відповідачем [PERSON] .. Отже в цій частині позов суд задовольняє. Із приводу вимог про стягнення суми позики та процентів користування ними. Відповідно до статті 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України). За правилами статті 266\~ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267\~ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 22.01.2020 року по справі №522/12443/17. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно обставин, викладених у позові, та в заяві представника відповідача про застосування до спірних правовідносин строків давності, відповідачка припинила виконувати свої зобов`язання за договором позики в липні 2015 року, між тим з відповідним позовом [PERSON] звернувся до суду лише 19.12.2019 року. Між тим, суд вбачає, що договір позики від 01.02.2013 року не містить кінцевого терміну виконання зобов`язання та позикодавцем не було пред`явлено відповідної вимоги згідно ч.2 ст. 1049 ЦК України, окрім даного позову. За викладених обставин суд не вбачає підстав для застосування строків до вимог про стягнення суми позики у розмірі 60\~000 дол. США, та вважає за можливе стягнути дані кошти із відповідачки. Між тим, у частині вимог про стягнення з відповідачки процентів за користування позикою, суд вбачає, що їх нарахування здійснено позивачем за період із липня 2015 року по грудень 2019 року. Проте, приймаючи до уваги заяву представника відповідача про застосування строків давності, суд вважає, що вимоги про стягнення процентів за користування позикою за період із липня 2015 року по грудень 2016 року заявлено із пропуском строків позовної давності, а отже задоволенню не підлягають. Таким чином, суд вважає за можливе стягнути відсотки за користування позикою за період із грудня 2016 року по грудень 2019 року (місяць звернення до суду з даним позовом) у розмірі 32\~400 дол. США (900 дол. США х 36 місяців). Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89\~Цивільного процесуального\~кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору та стягнення заборгованості за договором позики. На підставі викладеного й

Outcome: partial