Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 03 вересня 2019 року надійшла позовна заява за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., третя особа - приватний виконавець Виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцев І.В. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог позивач посилались на те, що на виконанні приватного виконавця Виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцева І.В. перебуває виконавче провадження № 59470313 з примусового виконання виконавчого напису № 2144, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 11 грудня 2018 року, яким у безспірному порядку звернуто стягнення на належну [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] за договором іпотеки № DNL0GD00006937, посвідченим 05 лютого 2008 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черновською Л.Г. за реєстровим № 2-474, за рахунок коштів від продажу якої запропоновано задовольнити вимоги акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» у розмірі: заборгованості за кредитом - 843278,22 грн., заборгованості за відсотками - 161607,31 грн., пені - 861,27 грн., штрафу - 50287,34 грн., а всього - 1056034,14 грн. Вказаний виконавчий напис позивач вважає таким, що вчинений з порушенням вимог чинного законодавства та з порушенням строків. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 03 вересня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.39). Ухвалою судді від 05 вересня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., третя особа - приватний виконавець Виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцев І.В. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (а.с.41-42). У судовому засіданні 22 жовтня 2019 року була задоволена заява представника позивача про забезпечення позову і ухвалою суду заборонено вчиняти дії з продажу майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , у виконавчому провадженні №59470313, що знаходиться на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцева Ігоря В`ячеславовича з примусового виконання виконавчого напису № 2144 від 11 грудня 2018 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною. Ухвалою суду від 17 грудня 2019 року витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. належним чином завірену копію виконавчого напису № 2144 від 11 грудня 2018 року про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» кредитної заборгованості в загальному розмірі 1056034,14 грн. Представником позивача до суду подана заява про розгляд цієї цивільної справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Від представника АТ КБ «Приватбанк» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на безпідставність позовних вимог і на вчинення оскаржуваного виконавчого напису з дотриманням всіх вимог законодавства. Відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. надала суду відзив на позов, в якому у задоволенні позовних вимог просила відмовити, посилаючись на дотримання нею всіх вимог законодавства про вчинення оскаржуваного виконавчого напису, справу просила розглянути без її участі. Третя особа приватний виконавець Виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцев І.В. у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін і третьої особи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 11 грудня 2018 року за № 2144 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. був вчинений виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на належну [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] за договором іпотеки № DNL0GD00006937, посвідченим 05 лютого 2008 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черновською Л.Г. за реєстровим № 2-474, за рахунок коштів від продажу якої запропоновано задовольнити вимоги акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» у розмірі: заборгованості за кредитом - 843278,22 грн., заборгованості за відсотками - 161607,31 грн., пені - 861,27 грн., штрафу - 50287,34 грн., а всього - 1056034,14 грн. Також стягнуто витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису в розмірі 3500 грн. (а.с. 179). На підставі даного виконавчого напису приватним виконавцем Виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцевим І.В. відкрито виконавче провадження №59470313. Відповідно до ст.18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом. Згідно з п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Виходячи з положень ст.87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. З урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, що зазначено в правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі №6-887цс17 від 05 липня 2017 року. Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити у такому спорі доводи боржника в повному обсязі та установити, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Велика Палата Верховного Суду, у Постанові від 16.05.2018 року у справі № 320/8269/15-ц, провадження № 14-83цс18, не відступила від наведених вище висновків Верховного Суду України щодо застосування статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Водночас контекстний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі. Як вбачається із матеріалів справи, 05 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (у теперішній час АТ КБ «Приватбанк») та позивачем [PERSON] був укладений кредитний договір № DNL0GD00006937, відповідно до умов якого банк надав позивачці кредит у розмірі 48200 доларів США на термін до 05 лютого 2028 року (а.с. 118-122). В забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між цими ж сторонами був укладений договір іпотеки № DNL0GD00006937, посвідчений 05 лютого 2008 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черновською Л.Г. за реєстровим № 2-474 (а.с. 112-115). З наданого АТ КБ «Приватбанк» приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. для вчинення виконавчого напису розрахунок заборгованості за кредитним договором №DNL0GD00006937 від 05 лютого 2008 року (а.с. 131), не підтверджує безспірність заборгованості. На підставі наведеного вище суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача, оскільки заборгованість за кредитним договором не є безспірною, відповідачем не надано жодного доказу на спростування вимог позивача, а тому виконавчий напис вчинено без дотримання вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат» і він є таким, що не підлягає виконанню. Не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову посилання на те, що процедура вчинення оскаржуваного виконавчого напису здійснена з дотриманням норм Закону України «Про іпотеку», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, на адресу боржника надсилалося повідомлення про порушення основного зобов`язання, що підтверджується доказами, що є у матеріалах справи, оскільки в даному випадку направлення чи не направлення письмової вимоги боржникові не є доказом безспірності заборгованості. Також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову доводи про те, що для вчинення виконавчого напису нотаріусу банком були надані документи, перелік яких передбачений Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем не є безспірним з огляду на наступне. Так, Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в пункті 1 даної Постанови визначено, що нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) нотаріально посвідчені угоди; б)документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язань. Відповідно до п.п.1.1., 3.1., 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника - вимога кредитора вважається безспірною. Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відсутність ознак безспірності заборгованості за кредитними правовідносинами, що виникли між сторонами. Крім того, у виконавчому написі не зазначено документів на підставі яких його здійснено. Усе вищевикладене вказує на наявність спору між сторонами, який може бути вирішений лише в судовому порядку. Ураховуючи зазначене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. З урахуванням результату вирішення справи, витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цим позовом, підлягають стягненню на її користь з відповідача АТ КБ «Приватбанк». На підставі викладеного,

Outcome: approved