Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05 серпня 2009 року між ним та відповідачем в присутності чоловіка відповідача було досягнуто угоди про передачу позики в сумі 30\~000 грн., Відповідно до умов наданої відповідачем розписки вона зобовязалась повернути суму позики до 05 серпня 2016 року. Однак відповідач своєї обіцянки не дотримала запозичені грошові кошти не повернула. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 30000 грн., суму процентів яка складає 210 грн., суму 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання яка складає 150 грн., суму моральної шкоди у розмірі 1000 грн. У процесі розгляду справи відповідач у порядку ст. 31 ЦПК України звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просив розділити майно, що є нашою з відповідачем спільною сумісною власністю таким чином: визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER]) право власності на 1/2 частину нежитлових приміщень 20, III, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Шевченка, будинок 33, та зареєструвати в відповідному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення відповідних даних. Визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER]) право власності на 1/2 частину нежитлових приміщень 20, III, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Шевченка, будинок 33, та зареєструвати в відповідному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення відповідних даних. Стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування своїх вимог у зустрічному позові зазначив, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Під час сімейно-шлюбних відносин сторони придбали за спільні кошти автомобіль [NUMBER], VIN JF1SG5LP53G008901, 2002 року випуску, та нежитлові приміщення 20, III, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Шевченка, будинок 33. Автомобіль був зареєстрований на імя позивача, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ЯАА №697691 виданим 13 лютого 2003 року. На підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №3392, сторони набули права власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, вулиця Шевченка, будинок 33, а саме: в житловому будинку літ. А-2 та прибудові літ. а-1 у підвалі нежитлові приміщення №20 поз. 1-14 площею 138,7 кв.м., № III поз. 1, 2 площею 37,5 кв.м., загальною площею 176,2 кв.м., приямки а1, а2. Державна реєстрація права власності на вищевказане нерухоме майно підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №31777493 від 26.12.2014 року. На їх замовлення сертифікованим інженером з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] 28.04.2015 виготовлено технічний паспорт на реконструйовані нежитлові приміщення 20, III, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Шевченка, будинок 33 (опис об'єкта: в житловому будинку літ. А-2 та прибудові літ. а-1 у підвалі нежитлові приміщення №20: поз. 1 - приміщення, загальною площею 22,3 кв.м.; поз. 2 - приміщення, загальною площею 13,1 кв.м., поз. З - приміщення, загальною площею 62,9 кв.м.; поз. 4 - коридор, загальною площею 17,3 кв.м.; поз. 5 - коридор, загальною площею 7,8 кв.м.; поз. 6 - коридор, загальною площею 5,0 кв.м., поз. 7 -приміщення, загальною площею 30,0 кв.м., поз. 8 - приміщення, загальною площею 24,2 кв.м.; поз. 9 - сходи, загальною площею 6,5 кв.м., поз. 10 - приміщення, загальною площею 29,6 кв.м., всього загальною площею 218,7 кв.м.), літ. а1 - вхід в підвал. Угоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто, тому позивач звернувся до суду. Позивач за зустрічним позовом [PERSON], в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, зустрічні позовні вимоги підтримавши в повному обсязі. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON], в судове засідання також не зявилась, надавши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, щодо задоволення зустрічних позовних вимог не заперечувала. Третя особа [PERSON], в суд не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомивши. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що під час сімейно-шлюбних відносин, сторони придбали за спільні кошти автомобіль [NUMBER], VIN JF1SG5LP53G008901, 2002 року випуску, та нежитлові приміщення 20, III, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Шевченка, будинок 33. Автомобіль був зареєстрований на імя позивача, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ЯАА №697691 виданим 13 лютого 2003 року. На підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №3392, сторони дружиною набули права власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, вулиця Шевченка, будинок 33, а саме: в житловому будинку літ. А-2 та прибудові літ. а-1 у підвалі нежитлові приміщення №20 поз. 1-14 площею 138,7 кв.м., № III поз. 1, 2 площею 37,5 кв.м., загальною площею 176,2 кв.м., приямки а1, а2. Державна реєстрація права власності на вищевказане нерухоме майно підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №31777493 від 26.12.2014 року. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Між сторонами було досягнуто домовленості щодо спільного майна, у звязку з чим між ними 01 березня 2013 року було підписано Договір про поділ майна подружжя. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину нежитлових приміщень, а також визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину нежитлових приміщень. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як встановлено та вбачається з матеріалів справи 05 серпня 2009 року між позивачем [PERSON], та відповідачем [PERSON], було досягнуто угоди про передачу позики в сумі 30 000 грн., Відповідно до умов наданої відповідачем розписки вона зобовязалась повернути суму позики до 05 серпня 2016 року. Відповідач [PERSON], на час звернення позивача до суду грошові кошти не повернула. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».\~Стаття 16 ЦК України\~передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згiдно\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі i щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Вiдповiдно до ч. 4\~ст. 60 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з того, що позивачем не підтверджене не виконання умов договору з боку відповідача. Відповідно до вимог\~ст. 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно до\~ст. 19 Конституції України\~ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ч. 1, 2\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до\~ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки\~ст. 60 ЦПК\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.\~27,\~46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до\~статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що первісний позов не підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим обєктивно не підтверджується. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Заявивши вимогу про стягнення моральної шкоди, позивач не представив суду доказів того, що невиконання відповідачем боргових зобовязань призвели до погіршення стану його здоров'я чи інших обставин які завдали йому моральної шкоди. З огляду на вище викладене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою відмовити. Згідно ст.88 ЦПК України у разі відмови позивачу в задоволенні позовних вимог судові витрати стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved