Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

До суд звернувся [PERSON] з позовом, відповідно до якого просив суд винести рішення яким стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 9111 грн., 2500 грн. моральної шкоди, витрати на правовому допомогу в сумі 5000 грн. та витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 06.01.2017 року він надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 7500 грн. Згідно розписки від 06.01.2017 року відповідач зобов`язався повернути вказані кошти не пізніше 06 березня 2017 року. 07.06.2017 року на адресу відповідача була направлена претензія про повернення суми боргу, яку останній отримав 14.06.2017 року. Станом на 10.10.2017 року відповідачем кошти повернуті не були, тому прохає суд стягнути з відповідача заборгованість відповідно до наданих розрахунків. Заочним рішенням суду від 08.12.2017 року позовні вимоги позивача було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 9111 грн., 2500 грн. моральної шкоди та судові витрати в сумі 5640 грн. 01.02.20218 року до суду звернувся [PERSON] з заявою про перегляд заочного рішення, відповідно до якої останній просив скасувати заочне рішення суду та признати чи справу до розгляду, оскільки ним були сплачена сума позики відповідно до квитанцій від 07.11.2017 року та 22.01.2018 року на загальну суму 7400 грн. Також, він не погодився зі стягненням з нього моральної шкоди в сумі 2500 грн., оскільки вона не доведена належними доказами. Ухвалою суду від 02.02.2018 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Ухвалою суду від 03.03.2018 року заяву про перегляд заочного рішення повернуто заявнику, у зв`язку з не усуненням недоліків. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 30.07.2018 року, ухвалу Крюківського районного суду від 03.03.2018 року скасовано, матеріали справи повернуто до суду для вирішення питання про відкриття провадження за заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 27.11.2018 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення, задоволено. Заочне рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 08.12.2017 року скасовано, та призначено слухання справи. 20.05.2019 року до суду від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, з урахуванням виплачених сум відповідачем, відповідно до якої, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість, яка складається з суми основного боргу в розмірі 100 грн., суми відсотків в розмірі 839,88 грн., суми витрат від інфляції в розмірі 912, 34 грн., а також моральну шкоду в розмірі 2500 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. та судовий збір в сумі 640 грн. В судовому засіданні представник позивача за ордером - адвокат Шапошник Р. Ф. в судовому засіданні зміненні позовні вимоги підтримав просив їх задовольнити з підстав вказани х у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зміненні позовні вимоги визнав частково, заперечував в частині стягнення з нього моральної школи в сумі 2500 грн. та 5000 грн. правової допомоги, просив зменшити суму моральної шкоди до 1000 грн., а суму правової допомоги до 2500 грн. Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, вислухавши сторін по справі приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 06.01.2017 року [PERSON] отримав від громадянина [PERSON] грошову суму в розмірі 7500 гривень, яку зобов`язався повернути 6 березня 2017 року. Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує висновки, сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762 св 18, відповідно до яких: У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. В судовому засіданні встановлено та не заперечується відповідачем, що остатній дійсно отримав від [PERSON] суму вказану в розписці. Натомість відповідач не повернув своєчасно та в повному обсязі грошові кошти відповідно до умов розписки. Таким чином, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Також, матеріалах справи маються копії квитанцій про повернення частини позики від 07.11.2017 року та 22.01.2018 року відповідно до яких [PERSON] повернув [PERSON] частину позики на загальну суму 7400 грн. При цьому, на даний час залишається неповернутою частина позики на суму 100 грн. У зв`язку з чим, представник позивач подав уточнений розрахунок заборгованості за договором позики від 20.05.2019 року, за яким станом на травень місяць 2019 року заборгованість становить в сумі 1852,22 грн., яка складається з основної суми боргу за договором позики в сумі 100 грн., відсотків за невиконання зобов`язання в сумі 939, 88 грн., інфляційних витрат в сумі 912,34 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18, відповідно до яких: Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст. 612 ЦК України,боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Статтею 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1048 ЦК України, Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається з розписки про отримання позики, остання перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а тому розмір процентів слід визначити на рівні облікової ставки Національного банку України. З урахуванням того, що відповідачами борг за договором позики від 06.01.2019 року не повернуто в повному обсязі, а відповідачем не надано свого розрахунку заборгованості або обґрунтованих заперечень щодо розрахунку представника позивача, то суд приймає до уваги розрахунок заборгованості наданий представником позивача, відповідно до якого з відповідача слід стягнути 839,88 грн. процентів за користування коштами та інфляційні збитки в сумі 912,34 грн. З огляду на наведене, враховуючи, що [PERSON] порушив грошове зобов`язання щодо повернення позики по умовам договору від 06.01.2017 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача, який прострочив виконання грошового зобов`язання заборгованість в сумі 1852,22 грн., яка складається з основної суми боргу за договором позики в сумі 100 грн., відсотків за невиконання зобов`язання в сумі 939, 88 грн., інфляційних витрат в сумі 912,34 грн. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Особи, які зазнали порушення своїх, гарантованих Конституцією прав, нерідко високо оцінюють свої страждання. Тому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на досліджені в судовому засіданні докази та з урахуванням позиції відповідача, суд приходить до висновку, що позивачу була завдана моральна шкода, що полягає в душевних стражданнях від не повернутих вчасно грошових коштів, а тому суд вважає, що 1000 грн. будуть достатньою та розумною грошовою компенсацією за завдану позивачу моральну шкоду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн. та витрати пов`язані з правовою допомогою в сумі 5000 грн., що підтверджується наявними документами у справі, які складаються з надання правових консультацій, підготовки позовної заяви, участі у судових засіданнях, підготовки заяви про уточнення позовних вимог.

Outcome: partial