Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

До Київського районного суду м. Одесі 08.11.2013 року звернувся [PERSON] із позовними вимогами про визнання спільною сумісною власністю квартиру №60 по вул. академіка [PERSON], 74 в м. Одесі, визнання право власності на ? частку вказаної квартири та стягнення коштів витрачених на ремонт квартири. Неодноразово позивач змінював обєм позовних вимог, та остаточно, згідно заяви від 02.02.2015 року (т. 1 а/с 243) просив суд визнати недійсним договір дарування, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] від 18 січня 2008 року; визнати квартиру №60 по вул. академіка [PERSON], 74 в м. Одесі спільною сумісною власністю; визнати право власності по ? частини вказаної квартири за [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та обґрунтовував їх тим, що спірна квартира, яка була придбана у 2000 році за гроші позивача, у період з 2001-2005 роки значно збільшилася у своєї вартості внаслідок трудових і грошових затрат на ремонтні роботи позивача тому є обєктом права спільної власності, ? частина якої належить [PERSON], а договір дарування, укладений відносно вказаної квартири між відповідачкою та її сином [PERSON] у 2008 році є фіктивним, так як його відчуження зроблено лише з наміром виключити майно з обєктів спільної власності. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON], у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, не визнаючи їх у повному обсязі, та наполягаючи на тому, що квартира з 2000 року була особистою приватною власністю відповідачки, яка скористувавшись своїх правом власника подарувала її своєму синові. Крім того, представник відповідачки звертала увагу на відсутність правових підстав визнання квартири спільною власністю, у звязку із тим, що законодавство, яке діяло у 2000 році, взагалі не передбачало можливість сумісної власності осіб, які не знаходились у шлюбі, а також на те, що сплив термін позовної давності звернення до суду позивача з приводу визнання права власності на квартиру та визнання недійсним договору дарування. Співвідповідач [PERSON] у судові засіданні не зявлявся; повідомлявся про час і місто розгляду справу у відповідності до вимог цивільного процесуального кодексу України. Суд, проаналізувавши надані сторонами докази та вислухавши пояснення учасників процесу, вважає позовні вимоги [PERSON], такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав: Як встановлено у судовому засіданні рішенням Київського районного суду м Одесі від 05 червня 2013 року по цивільної справі №1512/12780/2012 ( т.1 а/с 3), яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2013 року ( т.1 а/с 4), встановлене факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] у період з 11 жовтня 2000 року по грудень 2008 року. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно частин першої-другої статті 74 Сімейного кодексу України - якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8\~цього Кодексу ( статті 60-74). Висновком №1324/24 судової будівельно-технічної експертизи від 19.09.2014 року встановлено, що у період 2002-2005 років у квартирі №60 за адресою: м. Одеса, вулиця академіка [PERSON], 74 проводились будівельні роботи, вартість яких відповідно до наданого договору встановлює 459205 грн., вартість матеріалів згідно наданих документів встановлена у розмірі 673488 грн.; нормативно-розрахункова вартість робот визначена експертом у розмірі 46334 грн., нормативно-розрахункова вартість використаних матеріалів про проведенні робот складає 208329 грн. Факт проведення ремонтних робіт у період 2002-2005 років, за кошти позивача, та з його особистою участю, підтвердили у судовому засіданні 04.03.2014 року свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ( а/с130). Таким чином, суд вважає доведеним у судовому засіданні, що у період проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] у період 2002-205 року, вартість майна квартири №60 за адресою: м. Одеса, вулиця академіка [PERSON], 74, значно збільшилось внаслідок спільних трудових та особистих грошових затрат позивача, а тому, відповідно до вимог ст. 62 СК України, може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що зазначене у ч.1 ст. 70 СК України. В даному випадку у судовому засіданні з боку відповідачів не надано доказів існування домовленості про визнання вказаної квартири, яка е спільною сумісною власністю, окремою приватною власністю [PERSON], або згоди [PERSON] на відчуження вказаного майна. У судовому засіданні також встановлене, що спірна квартира була відчужена [PERSON] на підставі договору дарування 18.01.2008 року; проживання однією сімєю сторін припинилось з грудня 2008 році, а вже у листопаді 2009 року [PERSON] звернувся із позовом про розподіл спільного майна подружжя до суду. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.10.2013 року було залишено без змін рішення Київського районного суду 05 червня 2013 року по цивільної справі №1512/12780/2012 , яким було відмовлено у визнанні недійсним договору дарування спірної квартири та визнання за [PERSON] право власності, на підставі того, що [PERSON] заявляв вимоги про визнання права власності на майно на підставі того, що купував його за свої кошти у 2000 році, а діючи на той момент Кодекс про шлюб та сімю України не передбачав можливість поділу майна осіб, які проживали однією сімєю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі. В даному випадку судом приймається до уваги, що підставами визнання квартири сумісною власністю, в даної справі, є іншими збільшення її вартості у період 2002-2005 років, тому данні правовідносини регулюються Сімейним Кодексом України, які набрав чинності з 1 січня 2004 року, а крім того, суд, враховуючи, що ухвала апеляційного суду Одеської області постановлена 29.10.2013 року, вважає, що при зверненні 08.11.2013 року до суду із позовом про визнання права власності та визнання недійсним договору дарування [PERSON] дія в межах строку позовної давності. Судом, також приймається до уваги, що договір дарування від 18.01.2008 року, фактично був укладений, з метою усунення квартири з числа обєктів, що підлягають розподілу як сумісна власність, без наміру створення інших правових наслідків, про що свідчить як час укладення договору, так і той факт, що всі особи які були зареєстровані у вказаної квартирі ( у тому числі позивач і відповідач) не були знаті з реєстрації , тому відповідно до вимогч.1,2 ст. 234 ЦК України Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Одночасно з цим, суд вважає, що вимоги позивача стосовно визнання за відповідачем права власності на частку квартири, не можуть бути задоволенні, у звязку із тим, що частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі викладеного й

Outcome: partial