Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшов зазначений вище позов, який позивач мотивує тим, що між [PERSON] та ПАТ «ПриватБанк» укладено договір № б/н 19.10.2010 року відповідно до умов якого отримала кредит у розмірі 3500.00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку її картки. Станом на 31.10.2015 року відповідач має заборгованість 17325.30 гривень, яка складається із: 2554.23 грн. заборгованість за кредитом; 10856.62 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2613.25 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500.00 штраф (фіксована частина); 801.20 грн. штраф (процентна складова). Тому просить стягнути із відповідача заборгованість у розмірі 17325.30 гривень та судові витрати у розмірі 1218.00 гривень. Представник позивача в судове засідання не зявився, від позивача надійшло клопотання до суду в якому просить розглядати справу за відсутності представника, позов підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву в якій просить розглядати справу за її відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Крім того, від відповідача надійшли до суду письмові заперечення із доповненнями до таких заперечень, в яких, зокрема, відповідач просить застосувати строк позовної давності. Оскільки сторони в судове засідання не зявилися, враховуючи ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі та письмові заперечення відповідача, суд вважає заявлений позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач уклали договір б/н від 19.10.2010 року відповідно до умов якого отримала кредит у розмірі 3500.00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку її картки. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №б/н від 19.10.2010 року відповідач має заборгованість на загальну суму 17325,30 гривень (а.с. 3-4). Відносини між сторонами, що є предметом спору, врегульовуються Цивільним кодексом України (надалі ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання за договором має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. На підставі встановлених судом обставин та зазначених вище норм Закону, оскільки відповідач не виконала належним чином свої зобовязання за кредитним договором від 19.10.2010 р., в результаті чого у неї виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк», тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із [PERSON] на користь позивача заборгованості, згідно вказаного кредитного договору. Однак, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У письмових запереченнях відповідач просить застосувати строк позовної давності тривалістю у три роки. Враховуючи приписи ч. 3 ст. 267 ЦК України та письмові заперечення відповідача, суд вважає за необхідне застосувати загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки позивач довідався про порушення свого права 19.10.2010 р., що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, де вказано, що сальдо простроченої заборгованості виникло 19.10.2010 р., тому суд дійшов висновку, що термін позовної давності у три роки сплив 19.10.2013 р. В свою чергу, позивач подав позов до суду 20.11.2015 р. Сплив позовної давності, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Однак позивач, всупереч зазначеній нормі Закону, не просив суд визнати причини пропуску позовної давності поважними. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed