Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 18 серпня 2017 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі [PERSON]В.) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр») про стягнення суми вкладів та відсотків, яку у відповідності до ст. 11-1 ЦПК України розподілено для розгляду судді Ходаківському М.П. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 29 квітня 2016 року між ним та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» було укладено договір № 980-027-000231594 тип договору «Суперкапітал» («Новий») (з виплатою відсотків), за умовами якого позивач передав, а відповідач отримав 50\~000,00 грн. та зобовязався нарахувати на них 32,3% річних, що складає 26% річних після утримання податку з таких процентів, строком повернення коштів 29 липня 2016 року. Між цими ж сторонами 01 березня 2016 року було укладено договір № 980-027-000196899 тип договору «Суперкапітал» («Новий») (з виплатою відсотків), за умовами якого позивач передав, а відповідач отримав 50\~000,00 грн. та зобовязався нарахувати на них 33,54% річних, що складає 27% річних після утримання податку з таких процентів, строком повернення коштів 30 серпня 2016 року. Автоматичної пролонгації дії договору його умовами не передбачено. Оскільки у передбачені вказаними договорами строки [PERSON] не було повернуто суми вкладів та нарахованих на них відсотків, позивач просив стягнути на його користь із відповідача суму вкладу за договором № 980-027-000231594 тип договору «Суперкапітал» («Новий») (з виплатою відсотків) від 29 квітня 2016 року у розмірі 50\~000,00 грн. та нараховані на них відсотки у розмірі 674,90 грн.; за договором № 980-027-000196899 тип договору «Суперкапітал» («Новий») (з виплатою відсотків) від 01 березня 2016 року суму вкладу у розмірі 50\~000,00 грн. та нараховані на них відсотки у розмірі 663,92 грн.; судові витрати просив покласти на відповідача. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій також підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою його місця реєстрації юридичної особи, причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання за його юридичною адресою, судом визнано за можливе розглянути справу за відсутності його представника і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, між [PERSON] та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 29 квітня 2016 року було укладено договір № 980-027-000231594 тип договору «Суперкапітал» («Новий») (з виплатою відсотків), за умовами якого [PERSON] передав, а ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» отримав 50\~000,00 грн. та зобовязався нарахувати на них 32,3% річних, що складає 26% річних після утримання податку з таких процентів, строком повернення коштів 29 липня 2016 року (а.с. 12). Факт передачі вкладником [PERSON] грошових коштів ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» підтверджується платіжним дорученням № 7412199 від 29 квітня 2016 року, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 13). Між цими ж сторонами 01 березня 2016 року було укладено договір № 980-027-000196899 тип договору «Суперкапітал» («Новий») (з виплатою відсотків), за умовами якого позивач передав, а відповідач отримав 50\~000,00 грн. та зобовязався нарахувати на них 33,54% річних, що складає 27% річних після утримання податку з таких процентів, строком повернення коштів 30 серпня 2016 року (а.с. 10). Факт передачі вкладником [PERSON] грошових коштів ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» підтверджується платіжним дорученням № 7412199 від 29 квітня 2016 року, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 11). Станом на час\~ розгляду справи позивачу не було повернуто ані суми вкладів, ані нараховані за ними відсотки. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до частини першої 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі Положення № 516) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Виходячи з аналізу положень статті 1059 ЦК України, у поєднанні з пунктом 1.4. Положення № 516 та з пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174 слід дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов'язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов'язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов'язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Вирішуючи спори у таких правовідносинах суд має зробити висновки щодо застосування норм матеріального права, а саме: ст. 1059 ЦК України, п. 1.4 Положення, пп. 1.8, 1.10 Інструкції № 492, п. 8 гл. 2 «Приймання банком готівки» розд. ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1286цс16, від 06 квітня 2016 року у справі у справі № 6-352цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України. Суд відзначає, що в порядку указаних приписів законодавства позивач довів той факт, що на виконання указаних договорів передав товариству по 50\~000,00 грн. за кожним для розміщення на відповідних рахунках із отриманням відсотків. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а товариство їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Таким чином, ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» має виконати свої зобовязання перед [PERSON] за вказаними договорами банківського вкладу з повернення суми вкладу та нарахованих за ними відсотків, у звязку із чим суд вважає необхідним стягнути із відповідача на користь позивача суми вкладів у розмірі по 50\~000,00 грн. за кожним договором, відсотки за час користування відповідачем коштами за договором № 980-027-000231594 від 29 квітня 2016 року у розмірі 674,90 грн., за договором № 980-027-000196899 від 01 березня 2016 року у розмірі 663,92 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивача станом на день звернення до суду із даним позовом звільнено від сплати судового збору у відповідності до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1\~013,39 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved