Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

До Краснокутського районного суду Харківської області с зазначеним вище позовом звернулась [PERSON] Просить суд визнати будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визнати за собою право власності на 1\\2 частку цього будинку. В частині розподілу великої рогатої худоби , вимоги позивача були зменшені . Заявлені вимоги [PERSON] мотивує тим, що з грудня 1991 року вона та відповідач [PERSON] проживали спільно, як подружжя , вели спільне господарство, мали спільний бюджет. [INFO] року у них народилась спільна дочка - [PERSON] 14 вересня 2001 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб , зареєстрований Краснокутським районним відділом РАЦС та видано свідоцтво. Під час спільного проживання на ім`я відповідача за спільні кошти було придбано житловий будинок [ADDRESS]. Оскільки будинок перебував в поганому технічному стані, то за спільні кошти та спільними зусиллями провели його капітальний ремонт. Здійснили добудови. Побудували гараж та сараї. В наслідок цього, як на думку позивача, суттєво збільшилась вартість придбаного майна. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні зменшив обсяг позовних вимог, відмовившись в частині розподілу великої рогатої худоби. Учасники процесу не заперечували проти цієї заяву, зменшення позовних вимог прийняті судом. Відповідач та його представник проти позову заперечували, мотивуючи тим, що позивачем та його представником не надано доказів в обґрунтування заявлених вимог. Суд, заслухавши доводи сторін та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку. Згідно положень норм Цивільного - Процесуального Кодексу України , щодо обов`язку суду розглядати справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі, пред`явлений позов розглядається виключно в межах заявлених вимог. Згідно ст.ст. 10, 60 Цивільного - Процесуального Кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.ст. 58, 59 Цивільного - Процесуального Кодексу України належними є докази , які містять інформацію щодо предмета доказування . Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази , які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З огляду на наведені норми , судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Матеріали інвентаризаційної справи будинку [ADDRESS], на аркуші 86 містять нотаріально посвідчену копію договору купівлі - продажу житлового будинку від 09 вересня 2000 року. Договір посвідчено державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області Гук С.Ю. та зареєстровано в реєстрі № 2-2237. Згідно змісту договору [PERSON] продала , а [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] Харківської області. Продаж вчинено за 6 700 гривень. Цей договір зареєстровано в комунальному підприємстві «Краснокутське бюро технічної інвентаризації». Матеріали цивільної справи (арк. 7-12) містять копії технічної документації щодо надання [PERSON] дозволу на будівництво гаражу за адресою: [ADDRESS]. Рішення Краснокутської селищної ради № 244 «Про надання дозволу на будівництво гаражу» датовано 15 травня 2008 року. Факт того, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданим відділом РАЦС Краснокутського районного управління юстиції від 14 вересня 2001 року. В зв`язку з тим, що відносини , на які посилається позивач виникли до набуття чинності Сімейним Кодексом України, суд вважає за необхідне застосовувати норми Кодексу про шлюб та сім`ю України. Так, у відповідності до вимог статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З урахуванням цієї норми, суд вважає, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів того, що було встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю (подружжям) без реєстрації шлюбу. Відповідно до вимог частини 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування , є власністю кожного з них. З урахуванням вимог зазначеної норми , суд доходить висновку про те, що будинок , придбаний 09 вересня 2000 року відповідачем [PERSON] є його особистою власністю. Позивач посилається на те, що за час шлюбу вартість будинку суттєво збільшилась завдяки сумісним зусиллям з ремонту та добудови житлового будинку. Побудови гаражу та інших господарських будівель. Факт проведення ремонту та будівельних робіт підтверджується поясненнями свідків. Однак, для підтвердження або спростування доводів сторін стосовно обсягу проведених робіт, вартості будівельних матеріалів та робіт, з`ясування ступеню поліпшення технічного стану спірного майна судом 26 квітня 2016 року було призначено будівельно - технічну експертизу. В зв`язку з тим, що позивачем її проведення не було оплачено, ухвалу суду про її призначення залишено без виконання. З урахуванням цієї обставини, суд вважає, що позивачем не надано належного та допустимого доказу в обґрунтування доводу про значне підвищення вартості спірного майна. Зазначена обставина позбавляє суд права застосувати вимоги статті 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України, яка проголошує - якщо майно , яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу збільшилось у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи вище перелічене суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed