Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

До Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті його батька [PERSON], який помер 24 січня 2017 року у м. Донецьку - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. У заяві вказано, що факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, тому заявник не може отримати свідоцтво про смерть в органах ДРАЦС, так як документи, видані на зазначеній території, не можуть бути підставою для державної реєстрації смерті особи. З метою державної реєстрації смерті свого батька, просив суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON] 24 січня 2017 року у м. Донецьку, Україна. У судове засідання заявник не зявився, надавши заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив. Суд, зясувавши позицію заявника, дослідивши докази у справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. В силу вимог ч.ч. 1-2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-АВ № 297864 від 03 серпня 1968 року (актовий запис № 881, складений 03 серпня 1968 року Київським р/б ЗАГС міста Донецька). Згідно відомостей паспорту громадянина України, заявник [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO]. Відповідно до довідки від 12.07.2017 року № [NUMBER], копія якої додана до заяви, заявник [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: [INFO]. Згідно відомостей паспорту громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], мав зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO]. 24 січня 2017 року у м. Донецьку помер [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], у віці 72 роки, на підтвердження чого до заяви долучено копію лікарського свідоцтва про смерть № 4 від 24 січня 2017 року та копію довідки про причину смерті, видані КЗ «ЦМКЛ» № 20 м. Донецька, розташованої в м. Донецьку по вул. Артема, 85, причина смерті набряк головного мозку, інфаркт головного мозку в лівій півкулі. Також до заяви було долучено свідоцтво про смерть [PERSON], видане 11 березня 2017 року Київським відділом ЗАГС м. Донецька. При цьому, оскільки документи, що підтверджують факт смерті батька заявника, видані установами на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійними і не створюють правових наслідків. Судом оглянута надана заявником на підтвердження своїх вимог копія договору на організацію та проведення поховання [PERSON], складеного в м. Макіївка Донецької області. Документом № 15-18-60-1298 від 30 травня 2017 року Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] з причини предявлення документа, що підтверджує факт смерті, який не відповідає формі, визначеній діючим законодавством України. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. З огляду на викладене, суд вважає, що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якою є заявник у справі, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 24 січня 2017 року у місті Донецьку, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянину України [PERSON] свідоцтво про смерть, видане державним органом України.

Outcome: approved