Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації - управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради № 60370 від 29 червня 1995 року про передачу у спільну часткову власність 729/1000 частин квартири спільного заселення [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло - 729/1000 частин квартири спільного заселення [ADDRESS] від 29 червня 1995 року, видане управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках, за реєстровим № 6-4316. В обґрунтування своїх вимог посилався на таке. З [PERSON] позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 26.07.1980 року до 21.09.2006 року. У шлюбі народилися діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Розпорядженням виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів № 601, що видане на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів № 145 від 28.02.1995 року, [PERSON] було відкрито особистий рахунок на займану житлову площу 36,38 м. кв., що складається з 2 кімнат [ADDRESS] з правом укладання договору найму. На час укладання договору найму на вказаній житловій площі постійно проживали: дружина [PERSON], позивач [PERSON], та їхні діти: [PERSON] та [PERSON] У квартиру позивач вселився зі згоди дружини, у якості члена сім'ї наймача, де постійно проживає. Шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано 21.09.2006 року, свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER], видане Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 21.10.2006 року, актовий запис № 255. Після розірвання шлюбу позивач продовжує постійно проживати у вищевказаній квартирі до теперішнього часу. Квартира [ADDRESS] є квартирою спільного заселення загальною площею 68,0 м. кв. та складається у цілому з 3-х житлових кімнат площею: 15,0 м. кв., 20,3 м. кв. та 16,8 м. кв. Наймачем кімнати площею 15,0 кв. м. є стороння людина, яка не має відношення до родини. У лютому 2018 року позивач довідався від колишньої дружини, що 29 червня 1995 року 729/1000 частин квартири спільного заселення було приватизовано з її ініціативи на трьох осіб: [PERSON] та синів - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Розпорядженням органу приватизації № 60370 від 29 червня 1995 року 729/1000 частин квартири спільного заселення [ADDRESS] передано в порядку приватизації у спільну часткову власність в рівних частках [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На підставі цього розпорядження управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів [PERSON], [PERSON], [PERSON] 29 червня 1995 року видано свідоцтво про право власності на 729/1000 частин вказаної квартири, право власності на яку було зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 170 пр., стор. 14, реєстр. № 15 від 30.08.1996 року. Приватизація була здійснена на 3-х осіб, не зважаючи на те, що між сторонами існувала домовленість щодо приватизації 729/1000 частин квартири спільного заселення, в тому числі і на ім'я позивача. Вважаю, що приватизація квартири була проведена з порушенням законодавства, а саме: без моєї згоди, заяву про приватизацію квартири я не підписував. При розмові, колишня дружина пояснила, що при оформленні документів на приватизацію житла вона не була обізнана щодо необхідності вказувати у документах на приватизацію членів сім'ї наймача, які постійно проживають разом з ним, у тому числі тих, хто постійно мешкає, але не зареєстрований у квартирі, у зв'язку із чим не вказала прізвище позивача у відповідній заяві на приватизацію. Вказані дії фактично позбавили позивача права на приватизацію житла, у зв'язку з чим він звернувся за захистом своїх житлових прав до суду. Позивач надав заяву про слухання справи за його відсутністю, наполягав на своїх вимогах. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали до суду заяви про визнання позову. Департамент міського господарства Одеської міської ради, Комунальне підприємств «Міське агентство з приватизації житла» повідомлялися про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання не з'явилися. Відзиві на позов не подавали. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, з [PERSON] позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 26.07.1980 року до 21.09.2006 року. У шлюбі народилися діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Розпорядженням виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів № 601, що видане на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів № 145 від 28.02.1995 року, [PERSON] було відкрито особистий рахунок на займану житлову площу 36,38 м. кв., що складається з 2 кімнат [ADDRESS] з правом укладання договору найму. На час укладання договору найму на вказаній житловій площі постійно проживали: дружина [PERSON], позивач [PERSON], та їхні діти: [PERSON] та [PERSON] У квартиру позивач вселився зі згоди дружини, у якості члена сім'ї наймача, де постійно проживає. Шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано 21.09.2006 року, свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER], видане Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 21.10.2006 року, актовий запис № 255. Після розірвання шлюбу позивач продовжує постійно проживати у вищевказаній квартирі до теперішнього часу. Квартира [ADDRESS] є квартирою спільного заселення загальною площею 68,0 м. кв. та складається у цілому з 3-х житлових кімнат площею: 15,0 м. кв., 20,3 м. кв. та 16,8 м. кв. Наймачем кімнати площею 15,0 кв. м. є стороння людина, яка не має відношення до родини. У лютому 2018 року позивач довідався від колишньої дружини, що 29 червня 1995 року 729/1000 частин квартири спільного заселення було приватизовано з її ініціативи на трьох осіб: [PERSON] та синів - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Розпорядженням органу приватизації № 60370 від 29 червня 1995 року 729/1000 частин квартири спільного заселення [ADDRESS] передано в порядку приватизації у спільну часткову власність в рівних частках [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На підставі вказаного розпорядження управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів [PERSON], [PERSON], [PERSON] 29 червня 1995 року видано свідоцтво про право власності на 729/1000 частин вказаної квартири, право власності на яку було зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 170 пр., стор. 14, реєстр. № 15 від 30.08.1996 року. Приватизація була здійснена на 3-х осіб, не зважаючи на те, що між сторонами існувала домовленість щодо приватизації 729/1000 частин квартири спільного заселення, в тому числі і на ім'я позивача. Вважаю, що приватизація квартири була проведена з порушенням законодавства, а саме: без моєї згоди, заяву про приватизацію квартири я не підписував. Дружина позивача пояснила, що при оформленні документів на приватизацію житла вона не була обізнана щодо необхідності вказувати у документах на приватизацію членів сім'ї наймача, які постійно проживають разом з ним, у тому числі тих, хто постійно мешкає, але не зареєстрований у квартирі, у зв'язку із чим не вказала прізвище позивача у відповідній заяві на приватизацію. За змістом ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції закону станом на червень 1995 р.) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). За змістом ч. 3 ст. ст. 48 ЖК України, громадяни, які одержали житло у державному фонді, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. За змістом ст. 65, 65-1 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Верховним Судом України у Постанові по справі № 6-125цс12 від 30 січня 2013 року зроблено правовий висновок: виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61, 65, 65-1 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 12.01.2017 р. № 9-48/0/4-17 узагальнено судову практику розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків. Розділ 5 узагальнення містить наступні правові висновки суду: Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено такі основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація: здійснення приватизації уповноваженими на це органами; згода всіх повнолітніх членів сім'ї; постійне проживання у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку; згода тимчасово відсутніх членів сім'ї, за якими зберігається право на житло. При проведенні узагальнення виявлено, що суди всупереч наведеним положенням законодавства пов'язують право осіб на приватизацію лише з фактом їхньої реєстрації в спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їхнім правом на житло та фактом проживання у квартирі. Умовою для здійснення приватизації житла є обов'язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження. У випадку коли хтось з членів сім'ї, який має право користування жилим приміщенням не дає письмової згоди на приватизацію житла, яке підлягає передачі у спільну сумісну власність, а також за наявності розбіжностей між повнолітніми членами сім'ї щодо уповноваженої особи (уповноваженого наймача), таке жиле приміщення не може бути приватизовано. Наслідком порушення вимог ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» може бути визнання приватизації недійсною. Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ч. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та кімнат (гуртожитків) державного житлового фонду, вирішуються судом. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Як передбачено ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач на час приватизації проживав в спірній квартирі у якості члена сім'ї наймача та продовжує проживати у цій квартирі до теперішнього часу (це житло є його постійним місцем проживання), тому приватизацію проведено з порушенням законодавства, оскільки згоди на оформлення квартири у власність відповідачів позивач не надавав та заяву про приватизацію квартири не підписував. При приватизації 729/1000 частин вказаної квартири було порушено право позивача на приватизацію житла. Тому, заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved