Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

До Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона являється власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач. З 2011 року [PERSON] за вказаною вище адресою не проживає, участі в утриманні житла не приймає, комунальні платежі не сплачує та добровільно зніматися з реєстраційного обліку не бажає. Такі обставини дають позивачу підстави передбачати можливість порушення права власності, створюються для неї перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном, що змушує [PERSON] докладати зусиль для захисту права власності. [PERSON] просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею, як власником, права користування та розпорядженням належним їй нерухомим майном житловим будинком, який розташований по [ADDRESS] , шляхом позбавлення відповідача права користування зазначеним житловим приміщенням. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує та згідна на заочний розгляд справи. Відповідачі в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнає. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з?ясувавши обставини справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~ Під час вивчення документів по справі, їм надано відповідну оцінку. \~ \~ \~ \~ Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу: 4030128, від 02 липня 2004 року, реєстраційний номер:6013897 [PERSON] являється власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Петропавлівською державною нотаріальною конторою 20 серпня 1980 року. Факт реєстрації відповідача підтверджується дослідженою довідкою виконавчого комітету Межівської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області №720 та актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, у якому також зазначено, що по [ADDRESS] [PERSON] фактично не проживає. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] своїм діянням порушує законні права та інтереси [PERSON] , передбачені ст.41 Конституції України, згідно якої - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Дана норма регулюється також ст.ст.319, 329 Цивільного кодексу України. Згідно ст.328 ЦК України право власності відбувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З огляду на викладене, відповідача слід визнати такими, що втратив право користування житловим приміщенням, та позбавити права користування зазначеним вище житловим приміщенням. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено винятково на підставі рішення суду: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм цивільного законодавства (зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11). Отже, враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами відповідач не заперечує проти цього, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ч.4\~ст.206\~ЦПК України,\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 50% сплаченого нею судового збору, про що мається документальне підтвердження.

Outcome: approved