Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 13 листопада 2019 року надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 13130,37 доларів США, що за курсом 25,16 відповідно до службового розпорядження НБУ від 28 серпня 2019 року складає 330360,11 грн. за кредитним договором №DNZ0GA00000053, яка складає заборгованість за тілом кредиту, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 1921 грн. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що 20 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір № DNZ0GA00000053, за умовами якого банк надав, а позичальник [PERSON] отримала грошові кошти в загальному розмірі 25225,74 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором, які зобов`язалась повернути 21 грудня 2010 року. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконала і не повернула грошові кошти, а також проценти за користування кредитом, комісії, пені та штрафів, передбачених умовами договору. У зв`язку з цим утворилась заборгованість, яка станом на 28 серпня 2019 року становить 145726,38 доларів США, з яких 13130,37 доларів США - заборгованість за кредитом; 32762,42 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1150 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 98683,59 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача частину заборгованості: тіло кредиту, у розмірі 13130,37 доларів США, а також судові витрати у розмірі 1921 грн. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 13 листопада 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.23). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.24). До суду 02 грудня 2019 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.25). Ухвалою судді від 02 грудня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с.26-27). 17січня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки строк повернення кредиту сторони визначили 21 грудня 2010 року, а до суду з цим позовом банк звернувся 13 листопада 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку для вимог про стягнення заборгованості. Також зазначає, що пропуск позивачем строку позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNZ0GA00000053 від 20 грудня 2006 року стало підставою для ухвалення судом 15 травня 2014 року рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, який був укладений в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №DNZ0GA00000053 від 20 грудня 2006 року (а.с. 34-36). У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності (а.с. 44-45). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Суд, вислухавши представників сторін дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 20 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», і [PERSON] був укладений кредитний договір № DNZ0GA00000053, за умовами якого банк надав, а позичальник [PERSON] отримала грошові кошти в розмірі 25225,74 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором, які зобов`язалась повернути 21 грудня 2010 року (а.с. 8-9). За розрахунком позивача, доданим до позовної заяви, у зв`язку з неналежним невиконанням [PERSON] зобов`язань з повернення грошових коштів, а також процентів за користування кредитом, комісії, пені та штрафів за кредитним договором №DNZ0GA00000053 від 20 грудня 2006 року утворилась заборгованість, яка станом на 28 серпня 2019 року становить 145726,38 доларів США, з яких 13130,37 доларів США - заборгованість за кредитом; 32762,42 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1150 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 98683,59 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с. 5-6). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2014 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру загальною площею 54,80 м.кв., житловою площею 33,60м.кв., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №DNZ0GA00000053 від 20 грудня 2006 року, укладеного в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №DNZ0GA00000053 від 20 грудня 2006 року). Підставою для ухвалення судом такого рішення став пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки кредитний договір №DNZ0GA00000053 був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] 20 грудня 2006 року, а строк повернення кредиту визначений сторонами до 21 грудня 2010 року, тому строк позовної давності минув 22 грудня 2013 року, тоді як позовна заява надійшла до суду лише 27 лютого 2014 року. Судом не встановлено поважності причин пропуску банком строку позовної давності (а.с. 37-38). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2014 року залишено без змін (а.с. 39-40). Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання»(статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. При цьому переривання позовної давності можливо лише в межах строку позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України). Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи умови кредитного договору та зміст зазначених правових норм, а також наявність судового рішення, що набрало законної сили, яким встановлено пропуск АТ КБ «Приватбанк» строку позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNZ0GA00000053 від 20 грудня 2006 року, необхідно дійти висновку, що за договором, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Таким чином, на підставі наявних у матеріалах справи доказах, поданих сторонами, суд приходить до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки останній платіж на виконання умов договору внесений відповідачем 24 лютого 2009 року, кінцевий термін повернення всієї суми заборгованості погоджений сторонами - 21 грудня 2010 року, а тому строк позовної давності розпочався спочатку з 24 лютого 2012 року та закінчився 24 лютого 2015 року, а позивач до суду із цим позовом звернувся у листопада 2019 року. Зазначене є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи, витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цим позовом, відшкодування не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed