Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду звернулось КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» з позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням у гуртожитку розташованому по [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтувало тим, що відповідно до рішення Миколаївської міської ради №02-ХХІ-5 від 30.12.2008 року, був прийнятий в комунальну власність Миколаївської міської територіальної громади жилий будинок по [ADDRESS] та переданий в володіння та користування КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» з закріпленням права повного господарського відання. Відповідно до рішення Миколаївської міської ради №140 від.27.08.2009 року, зазначеному житловому будинку надано статус сімейного гуртожитку. На момент передачі гуртожитку по [ADDRESS], був зареєстрований [PERSON], який не мешкає в зазначеній кімнаті більш ніж 4 роки та не здійснює оплату комунальних виплат. У зв'язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом про визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У судове засідання представник позивача не з'явився, але надав суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить судове засідання провести без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про місце і час судового розгляду повідомлені належним чином у зв'язку з чим судом прийнято рішення про розгляд справи відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Суд перевіривши надані суду докази приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так у ході судового розгляду з вірогідністю було встановлено, що відповідно до рішення Миколаївської міської ради №02-ХХІ-5 від 30.12.2008 року, був прийнятий в комунальну власність Миколаївської міської територіальної громади жилий будинок по [ADDRESS] та переданий в володіння та користування КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» з закріпленням права повного господарського відання. Відповідно до рішення Миколаївської міської ради №140 від 27.08.2009 року, зазначеному житловому будинку надано статус сімейного гуртожитку. В кімнаті № 72 зазначеного гуртожитку був зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою №04/1692 від 25.10.2013 року Відповідач вибув з даної кімнати за власним бажанням. Перепон у користуванні житлом йому ніхто не чинив, місцезнаходження відповідача не встановлено . Згідно акта КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» [PERSON] не проживає в кімнаті [ADDRESS] більш чотири роки. Згідно ст. ст. 6, 127 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Гуртожитки мають використовуватися для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208 затверджене Примірне положення про гуртожитки, яким відповідно до ст. 131 ЖК України визначається порядок користування останнім, передбачає, зокрема, можливість збереження права користування житловою площею у гуртожитку при тимчасовій відсутності деяких категорій громадян( п.13. Примірного положення). Разом з тим, а відповідно до ч.8 ст. 8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин, саме щодо користування житловою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ст. ст. 71, 72 ЖК України, щодо відсутності осіб, які мають право користуватися жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа ( за відсутності підстав для виселення). З наданих суду матеріалів не вбачається, що відповідач відсутній за місцем свого проживання з поважних причин. Таким чином суд вважає обґрунтованими вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням, оскільки це є передбаченим ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати в сумі 229, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved